Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь суму основного боргу за договором позики розмірі 55000,00 грн., 3% річних у розмірі 411,37 грн., інфляційні витрати у розмірі 12283,37 грн., мотивуючи тим, що 15 грудня 2014 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 55000, 00 грн., що підтверджується борговою розпискою, яка написана відповідачем власноруч, де передбачено, що відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти в розмірі позиченої суми до 31 березня 2015 року. Однак, у визначений строк, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, добровільно повернути борг відмовився, називаючи все нові і нові терміни повернення позики, від зустрічей з позивачем ухиляється, що спонукало позивача звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики розмірі 55000,00 грн., 3% річних у розмірі 411,37 грн. та інфляційні витрати у розмірі 12283,37 грн., які розраховано позивачем за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі неявки відповідача просив ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною в позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро міста Києва, про поважні причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 13 грудня 2014 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 55 000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути у строк до 31 березня 2015 року, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується письмовою розпискою, яка датована 13 грудня 2014 року, оригінал розписки зберігається у позивача. (а.с.4) Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України) Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст. 1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як з'ясовано судом, при оформленні боргової розписки, яка підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів, сторонами визначено строки дії договору та виконання зобов'язання в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині несвоєчасного його виконання тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена ст.ст.625, 1050 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу за договором позики, яка оформлена борговою розпискою від 15 грудня 2014 року, в розмірі 55 000,00 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 9335,72 грн. та трьох відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 406,85 грн. (55000,00 грн. (сума позики) х 3% х 91 (днів прострочення)/365), які розраховані позивачем за період з 01 квітня по 30 червня 2015 року, з урахуванням положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, при цьому суд враховує, що при проведені розрахунків індексу інфляції та трьох відсотків річних позивачем допущена помилка в розрахунках, у зв'язку з чим не змінюючи період нарахування зменшує розмір позовних вимог в цій частині . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики в розмірі 55000,00 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 406,85 грн. та індекс інфляції в розмірі 9335,72 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 647,42 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджено залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: partial