Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої, на підставі договору, діє адвокат Шовкопляс Ю.В. звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача, третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, як орган опіки та піклування, у якій позивачка зазначила, що з відповідачем перебувала в шлюбі, від шлюбу має неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком дітей є відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 07.12.2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано та діти залишилися проживати разом з позивачкою. Також, за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області призначено стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку починаючи з 19.09.2012 року та до досягнення дітьми повноліття. Як зазначає позивачка, відповідач по справі проживає окремо, участі у вихованні не приймає, ніякої допомоги не надає, аліменти за виконавчим листом не сплачує, всі питання щодо виховання та розвитку дітей вона вирішує самостійно, за весь час окремого проживання, відповідач дітьми не цікавився, місце його проживання не відомо, що як зазначає позивачка, свідчить про умисне ухилення відповідача від виховання своїх обов'язків. З 20.01.2016 року, як зазначає позивачка, вона перебуває у шлюбі та від даного шлюбу має малолітню дитину, [INFO], її теперішній чоловік, у відмінності від відповідача, приймає активну участь у вихованні та розвитку спільних з відповідачем дітей, відноситься до них як до своїх рідних. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільних неповнолітніх дітей, а також просить суд збільшити стягнення з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей розмір призначених аліментів. Та просить суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила, відмовивши від вимог щодо збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів, в іншій частині позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити, надала суду пояснення, які фактично співпадають викладеними у позовній заяві, а також просить суд розглянути справу за останнім відомим місцем проживання відповідача. У судовому засідання представник відповідача, який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги (а.с.19-20) адвокат Шевкопляс Ю.В. уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, надав суду відповідні пояснення. У судове засідання представник третьої особи: Виконавчий комітет Енергодарської міської ради як органу опіки та піклування, яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.36) - Феськова Н.О. не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та прийняття рішення по справі на розсуд суду (а.с.35). У судове засідання відповідач не з`явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позовну заяву, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав. Згідно з ч.1ст.77 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу відповідача і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення у всеукраїнській газеті «Урядовий кур'єр» № 137 від 23 липня 2016 року (а.с.34), тобто, відповідач відповідно до п.9 ст.74 ЦПК України, був належним чином повідомлений про день та час слухання справи. Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд, відповідно до вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, за згодою позивача та його представника, вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за останньою відомою адресою місця його проживання в заочному провадженні, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Судом встановлено, що відповідач по справі - [PERSON], [INFO], є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.10, 11), згідно рішення Енергодарського міського суду від 07.12.2012 року, яке набрало чинності 18.12.2012 року - шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а.с.15), згідно свідоцтва про шлюб, з 20.01.2016 року позивачка перебуває у шлюбі (а.с.14). Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов: спільні неповнолітні діти позивачки та відповідача проживають разом з позивачкою по справі, її чоловіком та їх спільною дитиною, також в акті зазначено, що теперішній чоловік позивачки піклується про неповнолітніх дітей позивачки від першого шлюбу (а.с.18), місце проживання відповідача не відоме (а.с.39, 43, 44). Тобто, наявні в сукупності доказами підтверджено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності до ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Нормами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» констатовано, що на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1997р. та яка набула чинності для України 27.09.1997р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони/він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи, що відповідач свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків, самоусунувся від виховання своїх неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав відповідача, у даному випадку, є доцільним та відповідають інтересам дітей. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу, суд зазначає: Згідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи відносять також витрати на правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 1016 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 1378 гривень, тобто розмір компенсаційних витрат за годину становить 551 гр.20 коп. У судовому засіданні встановлено, що представником позивача було витрачено на роботу одинадцять годин, тобто розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягнення становить 6063 грн. 20 коп. Згідно ч.1ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно квитанції (а.с.1), позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, зазначена, суд вважає, що вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню частково - в розмірі 6063,20 грн., а в частині стягнення судового збору - у повному обсязі - 551,20 грн., тобто загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню становить 6614,40 грн.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial