Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

29 січня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача , в якому з подальшим уточненням позову, остаточно просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування 1\\2 частиною будинку [ADDRESS] шляхом зняття його з реєстраційного обліку та виселення з будинку. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, посилається на те, що є на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину від 28.11.2017 року власницею 1\\2 частки вказаного будинку , який їй заповідала [PERSON] . Відповідач є сином колишнього власника будинку і з жовтня 2017 року після звільнення з місць позбавлення волі став проживати у належному їй будинку без узгодження з нею. Однак відповідач на шлях виправлення не став і займається крадіжками у сусідів , викрав з будинку батареї опалення, приводить у будинок сумнівних осіб, тим самим унеможливлює проживання власника у будинку. Вона вимушена нести витрати на утримання майна, комунальних послуг, атакож має намір постійно проживати та працювати у м.Одеса, проте не має можливості прожити належне їй майно через проживання там відповідача. Оскільки право відповідача на корситування цим будинком було похідним від правва колишнього власника , то його право припинилося у звязку зі зміною власника житла. Посилаючись на положення законодавства щодо захисту права власності просила про заодволення позову. 23 лютого 2018 року Центарльним районним судом містаМиколаєва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження . Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору , Центральний районний відділ у м.Миколаєві УДМС в Миколаївській області на Миколаївську міську раду та закрито підготовче провадження по справі. Ухвалою від 18 грудня 2018 року попереднього складу суду відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду вказаної справи та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2019 року справу передано судді Гуденко О.А. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задволення позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявивися, неодноразово повідомлявся судом належним чином за фактичною адресою проживання, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи ММР надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність за наявними матеріалами справи. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку заочного розгляду. Суд , дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2017 року, [PERSON] є власником 1\\2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - заз заповідтом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Право власності позивача зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.11.2017 року. Згідно даних державного реєстру співвласником іншої 1\\2 частини вказаного будинку є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року. Згідно копії будинкової книги за вказаною адресою, відповідач зареєстрований за цією адресою з 13.05.2009 р. Згідно Акту про фактичне проживання особи від 19 жовтня 2018 року , складеного сусідами відповідача та завіреного завідувачем сектору соціально-еконкомісного розвитку мікрорайону Варвіарівка ММР , - в 1\\2 частині житлового будинку по [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , 1975 р.н., який є сином колишнього власника цієї частки будинку [PERSON] .Він ніде не працює, вде паразитичний спосіб життя, зловживає спиртними напоями , займається крадіжками майна сусідів. Частину домоволодіння приводить у непридатний для проживання стан, демонтував та викрав систему опалення, власницю домоволодіння не допускає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Предметом позовних вимог є усунення позивачу перешкод з боку відповідача у здійснення права власності на житловий будинок шляхом визнання таким, що втратив право корситування житловим приміщенням , та виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до положень статті 391 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 77 - 80 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. theUnitedKingdom»), заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 04 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц), виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Судова практика Європейського суду на виконання ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулюєвипадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Так, зігдно обставин справи, сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, відповідач чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні ним, він не є членом її сім`ї та відмовляється добровільно звільнити будинок. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (син померлої власниці будинку [PERSON] , яка зробила розпорядження на випадок своєї смерті та заповідала належний їй вказаний будинок позивачці) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачкою, яка є власницею вказаної частини будинку, не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц. Як слідує з правової позиції ВСУ, викладеній у Постанові № 6-709цс16 від 16.11.2016 року Правова позиція у справі № 6-709цс16, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Зазмістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За таких обставин, коли права власників майна порушені та вони мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачка правомірно вимагає усунення будь-яких порушень своїх прав користуватися та розпоряджатися домоволодінням , що належить їй на праві власності. Оцінивши наявні у справі докази, якими підтверджено чинення відповідачем перешкод в користуванні належною позивачу на праві власності спірною часткою домоволодіння, шляхом асоціальної поведінки відповідача, який і не допускає її за місцем проживання, нехтування ним правилами співжиття, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт порушення відповідачем права користування належною позивачу на праві власності житловим будинком та, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню у спосіб, визначений позивачем про необхідність усунути позивачеві перешкоди у користуванні частиною житлового будинку шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстраційного обліку у будинку [ADDRESS] . При цьому вимоги позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування 1\\2 частиною будинку [ADDRESS] задоволенню не підлягають як зайво заявлені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі сплаченого судового збору 704,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial