Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Частина 1\~статті 202 ЦК України\~визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. ч. 3, 5\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 та ч. 5\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Як передбачено\~статтею 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. 15 червня 2017 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір, відповідно до п.1.1 якого [PERSON] (замовник) доручила, а ФОП [PERSON] (виконавець) зобовязався організувати роботи з виготовлення та передання у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Замовник зобовязався оплатити та прийняти готові вироби та роботу згідно умов Договору (п.1.2). Визначено колір профілю білий, заповнення 4х16, профіль ПВХ Steko S 300. Вартість виробів, згідно п.2.1. Договору, 25\~000 грн. 00 коп., яка вноситься Замовником у день підписання договору. Відповідно до п.3.1 Договору Замовник зобовязався сплатити вартість виробів на умовах, які встановлені договором. Після виконання п.3.1. Виконавець зобовязався передати у власність Замовника виготовлені вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору. (п.3.2. Договору) Перед придбанням продукції Замовник ознайомлений зі споживчими властивостями товару та послуг, наданих йому Виконавцем у вигляді нормативних документів (сертифікати якості, технічні умови тощо) фірми-виробника, у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів». (п.3.3. Договору). В момент укладення договору Замовнику [PERSON], Виконавцем видано гарантійний талон на вікна (двері) з ПВХ, що підтверджується її власним підписом. На виконання свого зобовязання за Договором, позивач [PERSON], скористалася сервісом ПАТ КБ «Приватбанк» та 15.06.2017 з її карткового рахунку №4149439395022563 було здійснено перший платіж за покупку на суму 25\~000 грн. в Стеко м. Краматорськ в розмірі 4\~166 грн. 65 коп., що підтверджується випискою по картці від 03.02.2018. Позивач у судовому зазначені обставини не заперечувала та пояснила, що дійсно в момент укладення Договору здійснила переказ грошових коштів зі своєї кредитної картки на рахунок ФОП [PERSON]. Також з виписки ПАТ КБ «Приватбанк» судом встановлено, що в період з 15.06.2017-31.12.2017 з кредитної картки [PERSON] частковими платежами була сплачена повна вартість ПВХ конструкцій за Договором. При цьому суд не приймає до уваги заявку на відміну транзакції, яка надана позивачем на підтвердження позовних вимог, так як зазначена заявка не містить ніяких відміток, підписів, штампів, що не дає можливості встановити коли, ким і для подання кому вона була складена. ФОП [PERSON], на виконання своїх договірних зобовязань, повідомленням від 14.09.2017 року, яке направлено [PERSON] поштовим листом з описом вкладення, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошти та описом вкладення зі штемпелем поштового відділення від 22.09.2017, повторно повідомив позивача про необхідність повідомити Виконавця про дату та час її знаходження вдома з метою прийняття конструкцій, вказаних у п. 1 договору. Таким чином, судом встановлено, що ФОП [PERSON] виконував свої договірні зобовязання належним чином, а [PERSON] ухиляється від доставки ПВХ конструкцій. При цьому, незважаючи на вказані обставини, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилалася на те, що її було введено в оману. Оцінюючи зазначені доводи позивача суд приходить до висновку, що вони не знайшли свого підтвердження у наданих суду доказах. Так, відповідно до\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20\~постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Закон України «Про захист прав споживачів»\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до положень, закріплених у частині 1 та 6\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, з письмових пояснень ТОВ «Завод Стеко» судом встановлено, що 13.08.2014 між ФОП [PERSON] та ТОВ «Завод Стеко» було укладено договір постачання №15534. Згідно з умовами договору ФОП [PERSON]Я, був покупцем товару, що виробляється на заводах ТОВ «Завод Стеко». Станом на 19.12.2017 договір припинено. Останній продаж [PERSON] було зроблено 10.07.2017. Після цього часу замовлень від [PERSON] не було. Станом на 15.06.2017 [PERSON] був покупцем ТОВ «Завод Стеко». Крім того, зазначені у поясненнях ТОВ «Завод Стеко» обставини знайшли своє підтвердження у видатковій накладній №290602 від 28.06.2017 з якої суд вбачає, що ФОП [PERSON] замовив у ТОВ «Завод Стеко» на виконання договору №15534 від 13.08.2014 ПВХ вікна на загальну суму 36\~871 грн. 22 коп. Таким чином, судом встановлено, що позивач підписала оспорюваний договір та додаток до договору №1 щодо погодження технічного креслення виробів, які виготовляються, тому її посилання на ту обставину, що з боку відповідача мала місце омана стосовно того, що він є представником ТОВ «Завод Стеко», а також щодо умов договору не підтверджуються матеріалами справи. Щодо звернення [PERSON] 16.06.2017 до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину щодо неї з боку ФОП [PERSON] суд зазначає, що кожна особа має право звертатися до правоохоронних органів, якщо вважає, що відносно неї було скоєно злочин. З відповіді Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 27.06.2017 суд вбачає, що поліцією була проведена перевірка викладених у заяві [PERSON] фактів та підстав для внесення матеріалів до ЄРДР виявлено не було. Суду не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльність поліції щодо невнесення відомостей до ЄРДР була оскаржена [PERSON] у порядку Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] про те, що ФОП [PERSON] ввів її в оману є необґрунтованими та безпідставними. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання правочину щодо складання договору між нею та ФОП [PERSON] недійсним; скасування договору від 15.06.2017 між [PERSON] та ФОП [PERSON]; стягнення з ФОП [PERSON] сплачених внаслідок недійсності правочину 25\~000 грн. 00 коп. є недоведеними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці немає, а відтак у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed