Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Черкаського міжрайонний екологічний прокурор звернувся з до суду в інтересах держави до Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, [PERSON], треті особи - Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, Управління Держземагенства у Золотоніському районі Черкаської області про визнання незаконним розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації та недійсним державного акту на право власності на землю. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Розпорядженням Золотоніської РДА від 29.12.2007 року № 597 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,60 га. у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Черкаської області. На підставі цього розпорядження гр.. [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 994304, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20.02.2008 р. за №010878400011. Частина земельної ділянки площею 0,42 га, яка передана у власність [PERSON] знаходиться в межах прибережної захисної смуги і відноситься до земель водного фонду, а у відповідності до ст.ст. 83,84 ЗК не може передаватися до у приватну власність. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги повністю та наполягав на їх задоволенні. Прокурор просив визнати поважними причини строку пропуску позовної давності, оскільки про викладені в позовній заяві порушення вимог земельного та водного законодавства їм стало відомо у листопаді 2012 р. із матеріалів перевірки по факту зловживання службовим становищем службовими особами головного управління земельних ресурсів у Черкаській області. Відповідач - представник Золотоніської РДА в судовому засіданні позов не визнав, просив залишити його без задоволення з підстав викладених в письмових запереченнях. Відповідач вважає, що вчинені ним дії були в межах закону та повноважень. Була відсутня землевпорядна документація, яка б свідчила про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду. Був наявний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON], що містив усі необхідні позитивні висновки і погодження, які свідчили про віднесення спірної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення. А також мав позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації. Щодо визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним представник відповідача зазначив, що на даний час неможливо внести будь-які зміни (скасування, поновлення) до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Щодо позовних вимог про повернення спірної земельної ділянки у власність держави представник райдержадміністрації зазначив, що прокурором не зазначено якого органу виконавчої влади повернути її, що суперечить ст. 84 ЗК України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала повністю та просила відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у письмових запереченнях. Просила застосувати сплив позовної давності та відмовити в зв'язку з цим у позові. Представник пояснила, що спірна земельна ділянка не належить до земель водного фонду, оскільки проект встановлення водоохоронної зони в межах спірної ділянки відсутній, рішення місцевих органів про затвердження проекту захисної смуги відсутній. А тому застосування режиму прибережної смуги, шириною 100 м, нічим не підтверджується. Третя особа - представник Державної інспекції сільського господарства у Черкаській області в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи, будь-яких пояснень по справі не надали. Третя особа - представник управління Держземагенства у Золотоніському районі Черкаської області в судове засідання не з'явився, але направив лист в якому та просив справу розглядати без участі представника. По суті позову управління повідомило, що [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 0,6 га в адмінмежах Дмитрівської сільської ради. Даний акт заповнено та видано за результатами розробленого проекту землеустрою щодо відведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності (запасу) Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Щодо строку позовної давності. Суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин. А тому відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України порушене право підлягає захисту. Щодо суті позовних вимог. Відповідно до розпорядження голови Золотоніської РДА від 29.12.2007 року № 597 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності [PERSON] площею 0,6 га в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 994304, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20.02.2008 р. за №010878400011. Актом встановлення факту знаходження земельних ділянок від 27.09.2012 року було встановлено, що частина земельної ділянки площею 0,4252 га, що належить гр. [PERSON] частково ввійшла до 100 метрової зони прибережної смуги. За положеннями частини першої статті 3 ВК України (тут і далі у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України визначала, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України). Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій». Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Відповідно до ст.. 155 ЗК України - У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державну адміністрації» - розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 05.11.2014 р. по справі № 6-171цс14 номер в ЄДРСР 41384790. Таким чином під час розгляду справи судом встановлено, частина земельної ділянки площею 0,4252 га. що належить гр. [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 994304 належить до земель водного фонду, а тому її передача у приватну власність не відповідає вимогам ст.ст. 83, 84 ЗК України.

Outcome: approved