Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), приватного виконавця Турського О. В., в якому просила суд стягнути з АТ «Альфа-Банк» на свою користь 37 312,82 грн, стягнутих за виконавчим написом від 07 вересня 2018 року за реєстровим № 4611, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., який рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року було визнано таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з приватного виконавця Турського О. В. на свою користь грошові кошти в сумі 3721,38 грн. як витрати виконавчого провадження, які підлягають поверненню позивачу відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва 16 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідачі про судовий розгляд справи повідомлявся у спосіб, передбачений ЦПК України, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, яку АТ «Альфа-Банк» отримав 04 серпня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Конверт, що надсилався на адресу приватного виконавця Турського О. В., повернувся до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» про, що необхідно зазначити наступне. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 07 вересня 2018 року у місті Києві приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4611, про стягнення з [PERSON] , як з боржника за договором № 0050/061477-PR про відкриття банківського (карткового) рахунку для обслуговування платіжної картки Gold від 10 вересня 2008 року, відповідно до якого банком було відкрито рахунок № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт (кредитну лінію), кредитний договір, укладений між ним та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», на користь акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Стягнення заборгованості проводиться за період з 10 вересня 2008 по 30 травня 2018 року. Сума заборгованості, яка підлягає стягненню складає 119 829,83 грн. На виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса № 4611 від 07 вересня 2018 року приватним виконавцем Турським О.В. 02 грудня 2018 року винесено постанову ВП № 57378837 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року у справі № 126/3422/18 визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. за реєстровим № 4611 від 07 вересня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 119 829,83 грн, таким, що не підлягає виконанню. Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», що відображено у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявним в матеріалах справи. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. від 19 березня 2021 року на підставі пункту 5 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 4611 від 07 вересня 20118 року. З відповіді приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. вбачається, що з банківського рахунку АТ «МІБ» було списані грошові кошти у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого напису в рамках ВП № 57378837 у загальній сумі 41 037,2 грн та розподілені наступним чином: 37 312,82 грн перераховані стягувачу АТ «Укрсоцбанк» в якості частини боргу; 3 724,38 грн - на рахунок приватного виконавця в якості основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням № 57378837. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Оскільки рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 червня 2020 року у справі № 126/3422/18 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. за реєстровим № 4611 від 07 вересня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 119 829,83 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню, то отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 37 312,82 грн підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Та обставина, що між банком та позивачем існують договірні відносини, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з банку грошових коштів, які безпідставно були йому перераховані на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не підлягає виконанню, так як питання про наявність або відсутність заборгованості позивача перед банком за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Такі висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Слід зазначити, звертаючись із позовною заявою позивач також просила стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В. грошові кошти у сумі 3 724,38 грн на підставі частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», про що необхідно зазначити наступне. Згідно зі статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відповідно до положень частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Тому, стягнення за рахунок приватного виконавця грошових коштів, отриманих останнім як основна винагорода приватного виконавця не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2018 року, де викладений пункт 3 яким зазначеного про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 12 082,98 грн. Окрім того, постанови приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. у виконавчому провадженні № 57378837 у встановленому порядку не оскаржувались та є чинними, а вимоги статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають повернення виконавчого збору з Державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позовної заяви в частині стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. Отже відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 201/8493/18. В даному випадку спірні правовідносини не є зобов`язальними, а витікають з безпідставного набуття майна. Крім того, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О.В. проводив виконавчі дії в межах виконавчого провадження, зокрема і примусове стягнення з позивача коштів, до часу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тобто діяв в межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» повноважень. Позивач дії приватного виконавця не оспорював, до суду із відповідним позовом про оскарження дій приватного виконавця не звертався. Відтак, у даному випадку відсутні законні підстави для покладання на приватного виконавця обов`язку з повернення коштів позивачеві, що були стягнуті в межах виконавчого провадження. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача АТ «Альфа-Банк» слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі пропорційний до обсягу задоволених позовних вимог у розмірі 825,55 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial