Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

14 липня 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 29.06.2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики №215776 в електронній формі. За умовами п.п.1.1 договору, позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Згідно з п.1.5.1 Договору позики, нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: 1,8% від суми позики, але не менше, ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, встановленого п.1.3 Договору, згідно з яким позика надається на 19 днів. Позивачем, в порядку, встановленому п.1.4 Договору позики, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 3000 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Таким чином, на думку позивача, позивачем належним чином виконані умови Договору позики, в той час як відповідачем отримані кошти в передбачені договором строки не повернуті, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, розмір якої станом на 08.07.2020 року становить 127884 грн., з яких: 3000 грн. - основний борг; 59724 грн. - заборгованість за відсотками; 65160 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, 17 вересня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, згоден на заочний розгляд справи /а.с.2-5/. Тому справа розглянута у відсутність представника позивача, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, визначеному п.2 ч.7 ст.128, ч.1 ст.131 ЦПК України, відзив на позов не подав /а.с.76/. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у його відсутність в порядку п.1 ч.3 ст.223, ст.280 ЦПК України з постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із пунктами 4.1, 4.2 Правил, заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформляє заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Правил, у разі прийняття товариством позитивного рішення про надання позики, товариство направляє заявнику на підписання договір про отримання позики. Договір направляється шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену заявником у заявці. Договір позики із заявником укладається на умовах та в порядку, визначеному цими правилами. У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, з розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики (пункт 6.3. Правил). У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті (пункт 6.4. Правил). Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету (пункт 6.7.Правил). Пунктами 6.10., 6.11., 6.12. Правил визначено, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строки не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію"). Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразовим ідентифікатором та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Частиною 1 ст.204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 29.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики №215776 (далі в тексті - Договір), в електронній формі шляхом реєстрації відповідача в особистому кабінеті на веб-сайті Товариства, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оформлення заявки на сайті Товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000 грн. строком на 19 днів /а.с.19-23/. Згідно з п.1.3 Договору, позика має бути повернута до 18.07.2017 року. Даний договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний Позичальником (п.1.4 Договору). Факт надання позики підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке згідно з Договором про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року, надає позивачу технічну можливість для проведення операцій, про успішне проведення транзакції на суму 3000 грн. 29.06.2017 року на картку [NUMBER] , яка відповідачем зазначена в заявці /а.с.15-18, 48/. Як вбачається з наданих позивачем довідки щодо заборгованості та розрахунку заборгованості, позивач вважає, що станом на 08.07.2020 року загальний розмір заборгованості відповідача складає 127884 грн., з них: заборгованість за основною сумою позики - 3000 грн.; заборгованість за відсотками - 59724 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 65160 грн. Загальна кількість днів простроченої позики становить 1086 календарних днів /а.с.24, 59-71/. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.2.1.2.4 Договору, ст.ст.526, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті зобов`язання, повернути позику та сплатити проценти, в строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його в строк, передбачений договором. Так як відповідач не виконав зобов`язання в строк, передбачений договором позики, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою позики підлягають задоволенню. Що стосується відсотків за користування позикою, суд дійшов наступного висновку. За умовами п.1.5.1 Договору, протягом строку позики, встановленого п.1.3 Договору, розмір основних процентів складає: - 1,8% від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; - 1,8% від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору. Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При цьому, згідно з абзацом 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тому, виходячи із аналізу абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, після спливу визначеного договором строку позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Така позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у пунктах 53-55. Як вбачається з графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору, відповідач зобов`язався погасити суму позики - 3000 грн. та відсотки за користування позикою - в сумі 1026 грн. до 18.07.2017 року /а.с.19-23/. Тобто сторони погодили розмір відсотків в межах строку кредитування в сумі 1026 грн. При цьому, п.1.5.2 Договору передбачено, що у разі, якщо Позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п.1.5.1 Договору проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу Позикодавця, доведену до Позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, Позичальник зобов`язаний сплатити 2 процента від суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, у договорі позики сторонами узгоджено порядок нарахування процентів після закінчення строку кредитування. Відповідно до п.1.6 Договору, позика надається на споживчі цілі. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. З урахуванням обставин справи, оскільки розмір позики складає 3000 грн., розмір відсотків в межах строку кредитування згідно з п.1.5.1 договору складає 1026 грн., а розмір нарахованих позивачем відсотків за п.1.5.2 Договору - 123858 грн., то суд приходить до висновку, що визначений ТОВ «Веллфін» у вищевказаному п.1.5.2 Договору розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості позики) та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. При цьому, оскільки вказаний Договір позики відповідачем не оспорювався, то в межах даної справи суд не має правових підстав для вирішення питання щодо визнання вказаного п.1.5.2 Договору недійсним, однак виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування позикою підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині відсотків, нарахованих в межах строку позики відповідно до п.1.5.1 Договору - в сумі 1026 грн., а в частині відсотків, нарахованих відповідно до п.1.5.2 Договору - в межах 50% від розміру позики, що складає 1500 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача складає 5526 грн., з них: заборгованість за основною сумою позики - 3000 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими згідно з п.1.5.1 Договору позики - 1026 грн.; заборгованість за відсотками, нарахованими згідно з п.1.5.2 Договору позики - 1500 грн. В іншій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial