Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У червні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі ПАТ «СК «АРКС») звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою. В обґрунтування позову зазначено, що 05 квітня 2017 року між ПАТ «СК «АРКС» та [PERSON] було укладно договір добровільного страхування наземного транспорту за №117131а7кпа, відповідно до якого було застраховано транспортний засіб «Citroen C4» (д.р.н. [NUMBER] ). 24 лютого 2018 року о 10 годині 00 хвилин на вул. Велика Кільцева, 110 в м. Київ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Citroen C4» (д.р.н. [NUMBER] ), яким керував водій [PERSON] , та автомобіля «Volkswagen Tiguan» (д.р.н. [NUMBER] ), яким керував [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено застрахований згідно вказаного вище договору автомобіль «Citroen C4» (д.р.н. [NUMBER] ), механічні пошкодження транспортного засобу зафіксовані в повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду (Європротоколі) та акті огляду пошкодженого транспортного засобу з фотододатками. Позивач зазначає, що згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротоколу), дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] ПДР України (розділ 10 «Початок руху та зміна його напрямку»), цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПАТ «СК «УСГ» згідно полісу №АК/6957124. Позивачем страхувальнику [PERSON] за зверненням останнього з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, було виплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу 4983 гривні 35 копійок, а тому, як зазначено у позові, до ПАТ «СК «АРКС» у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання від [PERSON] компенсації матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Citroen C4» (д.р.н. [NUMBER] ). Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] за шкоду, заподіяної життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «Volkswagen Tiguan» (д.р.н. [NUMBER] ) була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ПАТ «СК «УСГ» згідно полісу №АК/6957124 (полісом встановлено ліміт відповідальності 100 000 гривень, франшиза - 1000 гривень), позивач 22 серпня 2018 року звернувся до останнього із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за вих. №СУ/004995/3. 29 жовтня 2018 року ПАТ «СК «УСГ» було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 1756 гривень 59 копійок. При цьому, ПАТ «СК «УСГ» було застосовано коефіцієнт фізичного зносу до складових, що підлягають заміні - 61,50% без урахування ПДВ до вартості замінюваних матеріалів, з урахуванням франшизи, яка згідно полісу №АК/6957124 становить 1000 гривень. Оскільки, сума збитків, які не відшкодовані на дату подання позову в порядку досудового врегулювання, становить 3226 гривень 76 копійок (4983,35 - 1756,59), позивач, посилаючись на приписи норм права, які містяться в ст.ст. 993, 1166, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 22, 29, 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить стягнути такі збитки з [PERSON] зі стягненням 2102 гривень судового збору. 23 червня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі за безпідставністю таких вимог. В обгрунтування такої своєї позиції [PERSON] зазначив, що не вважає себе повністю винною особою у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, про що ним також зазначалося у повідомленні про таку пригоду. При цьому, відповідач зауважує, що його вина не встановлена у визначеному законом порядку, так як протокол відносно нього не складався, та рішення про притягнення до відповідальності відсутнє. Не погодився відповідач і з сумою страхового відшкодування, вказавши на те, що така є не підтвердженою належними доказами. Відповідач у відзиві піддає сумніву розрахунок страхового відшкодування, оскільки такий не підписаний страхувальником та виконавцем, а також є не затвердженим та не містить посилання на методику проведення розрахунків, при цьому зауважує на тому, що копія страхового акту не засвідчена, акт огляду транспортного засобу власником автомобіля та учасником не підписані та копія його також не засвідчена належним чином, як і копія рахунку-фактури та ремонтної калькуляції, у якій наявна різна, суперечлива за змістом інформація щодо проведеного ремонту автомобіля. Відповідач вважає, що розмір страхового відшкодування повинен бути визначений звітом (актом) про оцінку майна, який має відповідати відповідним положенням законодавства, який до позову не долучений. Невизначеною, недоведеною та непідтвердженою документально, на переконання відповідача, є і ціна позову. Також у відзиві відповідач зазначив, що правові підстави для зверненя до суду, які позивачем зазначені у позові, є хибними, так як у даному видадку позов має пред`являтися до страховика у межах суми страхового відшкодування, зважаючи на те, що відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Однак, позивач, отримавши від страховика відповідача страхове відшкодування у меншій сумі, не з`ясувавши ліміт страховича, з позовом до останнього не звертався, а звернувся до страхувальника. Крім того, як зазначає відповідач, позивач не визначився зі змістом та характером спірних правовідносин. За вказаних обставин, [PERSON] себе вважає неналежним відповідачем та просить суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц. Крім того, відповідач вважає, що форма копій документів, які долучені до позову, не відповідає положенням ч. 2 ст. 95 ЦПК України та ДСТУ 4163-2003. 01 липня 2020 року відповідачем було подано клопотання, в якому останній просив визнати недопустими доказами: страховий акт, розрахунок страхового відшкодування, акт огляду транспортного засобу та роздруківку фотододатків, копію рахунку-фактури, а також при розгляді справи врахувати висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховнорго суду, зокрема від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №757/34520/16-ц. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2020 року у вказаній справі відкрито провадження та розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 27 серпня 2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вказану справу постановлено передати на розгляд за підсудністю до Гощанського районного суду Рівненської області. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2021 року вказана позовна зава прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час, місце та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явився. 11 лютого 2021 року від останнього надійшла заява про розгляд справи без участі представника, в якій останній також зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить такий задовольнити. Відповідач у судове засіданні також не з`явився, розгляд справи просив провести без його участі та у задоволенні позову відмовити, про що останній зазначив у клопотанні від 03 березня 2021 року, яке надійшло до суду 05 березня 2021 року. Крім того, від [PERSON] цього ж числа надійшло клопотання, в якому останній висловив позицію щодо підстав для відмови у позові, узагальнивши викладені у відзиві обставини, при цьому піддавши, серед іншого, сумніву представництво сторони позивача, а також правонаступництво останнього. Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов слід задовольнити повністю зважаючи на таке. Судом установлено, що 24 лютого 2018 року о 10 годині 00 хвилин на вул. Велика Кільцева, 110 в м. Київ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Citroen C4», д.р.н. [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] , та автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено транспортні засоби. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до п. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» [PERSON] та [PERSON] спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 24 лютого 2018 року (Європротокол) (арк. спр. 16). Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (п. 12 «Обставини» та п. 13 «Схема пригоди, коли сталося зіткнення»), дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок того, що транспортний засіб «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , рухаючись заднім ходом допустив зіткнення з автомобілем «Citroen C4», д.р.н. [NUMBER] , який не рухався (під час стоянки/зупинки) останнього. Автомобіль «Citroen C4», д.р.н. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди був застрахований в АТ «СК АХА Страхування» згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №117131а7кпа від 05 квітня 2017 року (арк. спр. 26-29). Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (скорочена назва АТ «СК «АРКС»), про що свідчать дані витягу зі статуту АТ «СК «АРКС», відомостей Головного управління статистики у м. Києві від 15 липня 2019 року за №3.1-23/484-19 та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (арк. спр. 39-43). Враховуючи наявність договору страхування, власник пошкодженого автомобіля «Citroen C4», д.р.н. [NUMBER] , [PERSON] 26 лютого 2018 року звернувся до АТ «СК АХА Страхування» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, та заявою на виплату страхового відшкодування (арк. спр. 17-18). Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту №АХА2370669 від 05 квітня 2018 року (арк. спр. 19) та умов Договору страхування №117131а7кпа від 05 квітня 2017 року, розмір страхового відшкодування склав 4983 гривні 35 копійок. Вказана у страховому акті №АХА2370669 сума страхового відшкодування визначена згідно розрахунку страхового відшкодування за формулою Свр х КП - Ф + Вд - Ввир (6229,19 х 0,8 = 4983,35), де 6229,19 - вартість відновлювального ремонту автомобіля «Citroen C4» (д.р.н. [NUMBER] ) згідно рахунку №J9600005142 (арк. спр 23) та калькуляції до рахунку (арк. спр. 24-25), 0,8 - авансовий платіж в розмірі 80 % від вартості відновлювального ремонту відповідно до п. 28.27 Договору страхування №117131а7кпа від 05 квітня 2017 року. На виконання договору добровільного страхування АТ «СК АХА Страхування» здійснино виплату страхового відшкодування згідно страхового акту №АХА2370669 на користь [PERSON] в розмірі 4983 гривні 35 копійок, що стверджується даними платіжного доручення №440 214 від 06 квітня 2018 року (арк. спр. 15). Відповідно до страхового полісу серії №АК/6957124, який діяв на дату настання зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.р.н. [NUMBER] , [PERSON] , була застрахована в ПАТ «СК «УСГ» (арк. спр. 32). 22 серпня 2018 року позивач звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з претензією про виплату страхового відшкодування за вих. №СУ/004995/3 (арк. спр. 34). 29 жовтня 2018 року ПАТ «СК «УСГ» було виплачено страхове відшкодування на користь позивача в розмірі 1756 гривень 59 копійок, що підтверджується даними листа ПАТ «СК «УСГ» від 24 жовтня 2018 року за №03/6279 (арк. спр. 35) та інформаційної картки щодо зарахування коштів на рахунок АТ «СК «АХА Страхування» (арк. спр. 36). При цьому, як установлено з листа ПАТ «СК «УСГ» від 24 жовтня 2018 року за №03/6279, означена сума відшкодування була визначена з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу до складових, що підлягають заміні - 61,50% без урахування ПДВ до вартості замінюваних матеріалів і за вирахуванням франшизи, яка становить 1000 гривень. Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати недоотриманого страхового відшкодування у розмірі 3226 гривень 76 копійок. Відповідач, не зважаючи на претензію позивача від 20 лютого 2020 року про регресні вимоги (арк. спр. 9), та від 28 квітня 2020 року про оплату франшизи (арк. спр. 13), не вчиняє жодних дій по відшкодуванню збитків. Позивач, вказуючи на порушення відповідачем його прав, звернувся до суду за захистом таких з даним позовом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами щодо відшкодування шкоди, регулюються нормами права, які містяться в Цивільному кодексі України (далі ЦК України), Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності вкасників наземних транспортних засобів» та Законі України «Про страхуванн». Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Суд зауважує, що страховик відповідача (ПАТ СК «УСГ») за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»). Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортої пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, (провадження № 14-176цс18) (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Так, з установлених судом обставин справи вбачається, що страховиком відповідача (ПАТ СК «УСГ») було виконано обов`язок згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6957124 та виплачено страхове відшкодування у розмірі, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу та відрахуванням франшизи. Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. При цьому суд зауважує, що страховиком відповідача обставини щодо настання страхового випадку та щодо суми нарахування відшкодування визнані, про що свідчить виплата останнім страхового відшкодування страховику потерпілого - позивачу по справі з урахуванням законодавчих обмежень (фізичний знос до складових, що підлягають заміні - 61,50% без урахування ПДВ до вартості замінюваних матеріалів, франшиза), з огляду на що аргументи відповідача щодо заперечення розміру страхового відшкодування судом відхиляються. Водночас судом з листа ПАТ «СК «УСГ» від 24 жовтня 2018 року за №03/6279 встановлено, що зменшення розміру страхового відшкодування, виплаченого страховиком відповідача (ПАТ СК «УСГ»), не пов`язане з перевищенням ліміту останнього. На спростування вказаних обставин відповідачем будь-яких доказів не надано. Необгрунтованими з огляду на зазначене, є і доводи відповідача щодо недопустимості такого доказу, як розрахунок страхового відшкодування через відсутність у ньому підпису страхуванняльника [PERSON] . Суд зазначає, що про згоду останнього із сумою страхового відшкодування у розмірі 4983 гривні 35 копійок та відсутність з його сторони будь-яких заперечень вказує також отримання ним такої суми згідно платіжного доручення. Що стосується тверджень відповідача щодо недопустимості такого доказу, як акту огляду (дефектної відомості), то суд зауважує, що останній дійсно підписаний лише особою, яка такий акт склала, однак зазначені у ньому пошкодження автомобіля «Citroen C4» підтверджені долученими до нього фотознімками (арк. спр. 21-22) та узгоджуються з пошкодженнями, які були виявлені та зазначені при складанні повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 24 лютого 2018 року (п. 11 «виявлено пошкодження правих дверей, дзеркало бокове справа»). При цьому, таке пошкодження, як «деформація правого порогу», у акті віднесено до пошкоджень, що не пов`язані з ДТП та не включене у ремонтну калькуляцію. Оскільки розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з встановленням законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком відповідача ПАТ СК «УСГ», то у такому разі майнова шкода, на переконання суду, повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку, тобто відповідачем. Таким чином, стороною позивача доведено обставини, на які останній посилається у позовній заяві та наданих документах суду, а стороною відповідача такі не достатньо спростовані в розумінні ст. 81 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Оцінюючи аргументи відповідача, наведені останнім щодо відсутності підстав для задоволення позову, суд зазначає також наступне. Судом відхиляються доводи відповідача щодо відсутності доказів його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 124 КУпАП особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , які є учасники дорожньо-транспортної пригоди, скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі доказів. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 лютого 2013 року, відсутність постанови (ухвали) або вироку суду про визнання особи винною у вчиненні ДТП не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, відповідні документи, що стосуються ДТП є доказами, які повинні досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Отже, виходячи з презумпції вини, встановленої Цивільним кодексом України для зобов`язань з заподіяння шкоди, відповідач по справі повинен довести відсутність своєї вини в дорожньо-транспортній пригоді. Разом з тим, в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, жодних доказів в спростування своєї вини, відповідач суду не надав, натомість вина останнього у заподіянні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 лютого 2018 року, підтверджується європротоколом від цього ж числа із зазначеною схемою, скласти який, у тому числі, виявив бажання і сам [PERSON] , чого у поданому відзиві не заперечує, скориставшись тим самим правом на звільнення від адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП. Відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. У пунктах 61 та 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зроблено висновок, що для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого. У примітці до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники ДТП скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону. Що стосується тверджень [PERSON] про те, що він є неналежним відповідачем, то суд з такими не погоджується, оскільки предметом позову є різниця між виплаченим позивачем потерпілому [PERSON] страховим відшкодуванням та сумою страхового відшкодування страховика відповідача, яка викликана законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди останнім у повному обсязі, а саме франшизою та врахуванням зносу до складових, що підлягають заміні без урахування ПДВ до вартості замінюваних матеріалів. Також суд не погоджується з твердженнями відповідача щодо неналежного засвідчення копій документів, які долучені до позовної заяви, з тих підстав, що такі не відповідають правилам, які визначені ЦПК України та ДСТУ 4163-2003. Так, відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, які були подані позивачем при поданні позовної заяви до суду, вбачається, що останні засвідчені підписом представника позивача, містять напис про засвідчення копії, прізвище та ініціали представника позивача та дату засвідчення, а тому суд, вважає їх допустимими. Водночас на аргументи відповідача з даного приводу, суд вважає за правильне зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року №761/5894/17. За вказаних обставин, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 2102 гривні, які стверджуються даними платіжного доручення №668 002 від 12 травня 2020 року (арк. спр. 8).

Outcome: approved