Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

13.03.2020 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. за зміненими позовними вимогами якого у останній редакції просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений з [PERSON] від 17.11.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2316, та стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 658 929,11 грн., що складаються з: основної заборгованості в розмірі 240 433 грн., інфляційних збитків у розмірі 354 542,50 грн., 3 % річних у розмірі 63 953,61 грн. (а.с. 90-96). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1227. 17.11.2011 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2316. Позивач зазначає, що в подальшому вона переїхала до придбаної квартири, почала у ній проживати, зробила капітальний ремонт: повністю замінила сантехніку, електрику, встановила нові вікна, двері, умеблювала квартиру, на що витратила значні кошти. Після завершення всіх ремонтних робіт у квартирі в квітні 2012 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до неї, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року у справі № 2604/8340/12 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, її зустрічний позов задоволено частково: визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом зняття останнього з реєстраційного обліку. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 17.07.2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року скасовано та ухвалено нове яким позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1227; витребувано квартиру [ADDRESS] від неї - [PERSON] і передано власнику [PERSON] та виселено її з цієї квартири. Позивач вказує, що за таких обставин її позбавлено як придбаного нерухомого майна - квартири, так і сплачених нею грошових коштів, тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Зазначає, що на момент укладення 17.11.2011 року нею з відповідачем договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] , оскільки в судовому порядку договір купівлі-продажу квартири від 14.10.2011 року укладений між [PERSON] та відповідачем визнано недійсним, тому такий правочин не створює жодних правових наслідків. А тому [PERSON] не мав права розпоряджатись вказаним майном. За таких обставин вважає, що спірний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки його зміст суперечить ЦК України, враховуючи те, що продавцем за цим договором була особа, яка ніколи не була власником вказаної квартири, оскільки не набула права власності на таке майно. З посиланням на норми ст. ст. 15, 16, 203, 215, 236, 658 ЦК України позивач просить визнати недійсним укладений 17.11.2011 р. з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири та відповідно частини 1 ст. 216 ЦК України у порядку реституції стягнути з відповідача кошти у розмірі 240 433,00 грн. сплачені нею за придбану квартиру. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні збитки станом на 29.09.2020 року у розмірі 354 542,50 грн. за 2011-2020 року та 3 % річних у розмірі 63 953,61 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2020 року позовна заява передана на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 40, 41). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 49-51). 19.08.2020 року до суду від відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позову в частині вимог, що стосуються приватного нотаріуса з посиланням на те, що такі вимоги є неправомірними, оскільки відповідно до роз`яснень п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. При вчиненні спірного правочину нею були дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо посвідчення правочинів з відчуження нерухомого майна (а.с. 77). 04.09.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. В жовтні 2011 року йому трапилось оголошення про продаж квартири її власником по дуже привабливій ціні, після чого він зустрівся з продавцем, останній показав йому всі документи на квартиру [ADDRESS] , після чого він вирішив придбати квартиру. На купівлю квартири на той час він позичав гроші у знайомого та 14.10.2011 року уклав нотаріально посвідчений договір з громадянином, який надав документи на ім`я [PERSON] . До підписання договору він передав продавцю квартири гроші у сумі 159 514 грн. З приводу особи продавця [PERSON] ні у нього, ні у нотаріуса [PERSON] , яка посвідчувала договір, не виникало ніяких сумнівів. Через деякий час йому стали потрібні гроші для повернення позики, тому він вирішив продати квартиру, про що дав об`яву в пресі та мережі Інтернет. До нього звернулась позивач, яка оглянула квартиру та 17.11.2011 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким позивач йому передала 240 433 грн. Цими грошима він розрахувався з боргами. Приблизно через півроку йому стало відомо, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про витребування квартири [ADDRESS] . Під час суду доведено, що він діяв повністю по закону, був добросовісним набувачем майна і сам став жертвою шахрая який діяв від імені [PERSON] . З його боку відсутні будь які дії які б свідчили про його недобросовісність, тому підстави про витребування у нього грошей на користь позивача відсутні. Позивач втратила квартиру у зв`язку з діями невстановленої особи, яка діяла від імені [PERSON] , і саме вона спричинила шкоду [PERSON] (а.с. 84, 85). 29.09.2020 року позивачем суду подано заяву про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів у новій редакції (а.с. 90-102). Ухвалою суду від 29.09.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про виключення неналежного відповідача, залучення третьої особи та прийняття позову у новій редакції зі збільшеним розміром позовних вимог. Виключено з числа відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. та залучено вказаного приватного нотаріуса до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору; прийнято позовну заяву в новій редакції зі збільшеним розміром позовних вимог (а.с. 120-122). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.11.2020 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 131). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] просили задовольнити позов у новій редакції, надали пояснення, викладені у позовних заявах. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, надав пояснення, викладені у відзиві на позов, додатково пояснив, що відповідач є добросовісним набувачем, [PERSON] також постраждав від злочину невстановленої особи, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту її прав, до спірних правовідносин ст. 216 ЦК України, як реституція у зобов`язанні, застосована бути неможе, крім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В.в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 14 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1227 (а.с. 7-8). 17 листопада 2011 року між відвідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2316, відповідно якого позивач придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року по справі № 2604/8340/12 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи ВГІРФО Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві, КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, про визнання вищевказаного договору купівлі - продажу квартири від 14.10.2011 року недійсним та витребування з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] від [PERSON] . Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ВГІРФО Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві, КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, про визнання добросовісним набувачем та визнання втратившим право на користування житловим приміщенням задоволено частково; визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. 11-20). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 17.07.2019 р. (а.с. 21-29, 30-36), вищевказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року по справі № 2604/8340/12 скасоване та ухвалене нове рішення наступного змісту. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі - продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Наталією Леонідівною та зареєстрований в реєстрі за № 1227. Витребувано квартиру [ADDRESS] від [PERSON] та передано власнику [PERSON] . Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання добросовісним набувачем та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено. За приписами частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Відповідно частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач просить визнати недійсним укладений з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 17.11.2011 року з тих підстав, що на момент його укладення відповідач не являвся власником відчужуваного нерухомого майна, оскільки в судовому порядку визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14.10.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . Судом безспірно встановлено, що за укладеним між сторонами по справі договором купівлі-продажу квартири від 17.11.2011 року позивач сплатила відповідачу кошти у розмірі 240 433,00 грн. за придбання квартири [ADDRESS] (а.с. 9, 9зв.). На момент вчинення вказаного правочину відчужуване майно належало відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року, укладеним між ним та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н.Л. за реєстровим № 1227. На час укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу квартири спору по відчужуваному нерухомому майну не існувало. Як зазначено вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2017 року, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири від 14.10.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , і витребувано квартиру [ADDRESS] від [PERSON] та передано власнику [PERSON] . Цим судовим рішенням встановлено, що від імені [PERSON] , позиціонуючи себе як власника квартири, діяла інша невстановлена особа, тобто вказана квартира вибула з володіння законного власника у володіння [PERSON] за недійсним договором, в зв`язку з неправомірними шахрайськими діями сторонніх осіб, за фактом чого правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування. Укладаючи оспорюваний правочин, позивач як добросовісний набувач не знала і не могла знати про неможливість відчуження спірної квартири відповідачем. У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, у разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15.04.2020 року по справі № 489/3570/16-ц, від 08.07.2020 року по справі № 757/57019/17-ц. Таким чином, встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач має право на відшкодування від відповідача завданих їй збитків внаслідок вилучення у неї квартири [ADDRESS] у розмірі оплати вартості за цю квартиру за договором купівлі-продажу в сумі 240 433,00 грн. Проте позивач безпідставно посилається на норми ст. ст. 203, 215, 216 ч. 1 ЦК України, які до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, оскільки Цивільним кодексом України, зокрема ст. 661, визначений інший правовий механізм захисту порушених прав добросовісного набувача, який у випадку витребування майна за рішенням суду не передбачає можливості визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна. Представник відповідача просить відмовити в позові з посиланням на невірно обраний позивачем спосіб захисту її порушених прав. Однак, такі доводи суд не може прийняти до уваги, враховуючи наступне. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року по справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 по справі № 917/1739/17, постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі № 761/6144/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача (постанова Верховного Суду від 15.04.2020 року по справі № 489/3570/16-ц). Також суд не вбачає підстав для відмови в позові за заявою сторони відповідача у зв`язку зі спливом позовної давності. За нормою ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення своїх прав позивач дізналася з рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2017 року, відповідно якого було витребувано у неї квартиру. При цьому позов поданий до суду 13.03.2020 р., про що свідчить поштовий штемпель на конверті (а.с. 38 зв.), тобто у межах визначеного ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування збитків коштів у розмірі 240 433,00 грн., згідно укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири, підлягають задоволенню. В частині визнання недійсним спірного договору слід відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Також не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків у розмірі 354 542,50 грн. та 3 % річних у розмірі 63 953,61 грн., згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникає саме за цим рішенням суду про стягнення коштів у відшкодування збитків за укладеним правочином щодо нерухомого майна, яке вилучене у [PERSON] за судовим рішенням. Позивач була звільнена від сплати судового збору за поданою нею заявою ухвалою суду від 01.06.2020 року про відкриття провадження у справі (а.с. 49-51). Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду цієї справи судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Сторонами не заявлено відшкодування судових витрат, тому у порядку ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат між позивачем та відповідачем судом не вирішується.

Outcome: partial