Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., як спільну сумісну власність подружжя. [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.12.2013 року було об'єднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. та вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на дану квартиру, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. 12.03.2014 року представник [PERSON] - [PERSON] збільшила позовні вимоги та просила визнати за [PERSON] право власності на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], стягнення судових витрат. 03.04.2014 року позивач [PERSON] позовні вимоги збільшив та просив суд: визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги з збільшеними та уточненими вимогами підтримали, просили позов задовольнити повністю, щодо позовних вимог [PERSON] заперечили з підстав зазначених в запереченні, вважають дані вимоги такими, що до задоволення не підлягають. Представник позивача [PERSON] [PERSON] просила в позові [PERSON] відмовити, з підстав викладених в запереченні на позов, а вимоги позову [PERSON] про визнання права власності на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та позов [PERSON] до [PERSON] підлягають до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.08.2003 року, в шлюбі народився син [PERSON], [INFO] та, згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року шлюб між подружжям розірвано (а.с.3, 4 т.2). Позивач [PERSON] в позові до суду зазначила про те, що нею ще до укладення шлюбу, було укладено договір позики від 18.06.2003 року з [PERSON] на суму 65 000 євро, які вона в 2003 році вклала в придбання власного житла в м.Івано-Франківську, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. Кошти за договором позики від 18.06.2003 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] (мама [PERSON]) в сумі 679900 грн., згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16.07.2013 року (а.с.13 т.1), кошти повернуто [PERSON] вже не перебуваючи в шлюбі, тому збудована в 2005 році та набута у власність дана квартира згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.11.2006 року, є її особистою власністю. Зазначила також те, що [PERSON] 20.03.2013 року був знятий з місця реєстрації в с.Яблуниця, не зареєструвавши нового місця реєстрації. Не заперечує факт того, що [PERSON] проживає в спірній квартирі. Натомість позивач [PERSON] в позові зазначив, що квартира [ADDRESS], загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. була придбання подружжям як спільна сумісна власність, тому поділ даної квартири просив здійснити по 1/2 частині, збільшивши в подальшому на поділ та визнання за ним 3/4 частини даної квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що подружжям спільно внесено 118 765 грн., та особисто ним після розірвання шлюбу кошти в сумі 204 570.32 грн., в тому числі ним також було і відчужена квартира, яка до шлюбу була отримана ним в дар, а кошти з продажу його квартири в сумі 85 850 грн. внесено в спірну квартиру, тобто його частка внесених коштів є більшою, тому просить визнати право за ним 3/4 частини даної квартири. Щодо спірної квартири, судом встановлено, що 16.03.2005 року було укладено договір №92УД2005ГЛ на пайову участь у частковому будівництві між ТзОВ «К.Г.Д.» та [PERSON] (а.с.176 т.2). Даним договором обумовлено прийняття [PERSON] на пайову участь у будівництві чотирьохкімнатної квартири №92, вартістю 257 500 грн. (50 000 грн. з оплатою протягом 3-х місяців з часу укладення договору та 207 500 грн. до завершення будівництва - 30.05.2006 року). Згідно Акту взаємних розрахунків, за період з часу укладення договору по 31.12.2012 року, внески були здійснені такі: 20.09.2006р. - 38765 грн., 28.12.2006р. - 80 000 грн, 29.11.2007р.- 85429 грн. та 16.10.2008 року - 34 000 грн. на загальну суму 257 500 грн. (а.с.183, т.2). Отже, дві останні суми внесені після розірвання шлюбу між колишнім подружжям, і оригінали цих квитанцій, які зберігаються [PERSON] та підтвердження їх внесення саме ним досліджувалось судом про що буде зазначено нижче. Доводи [PERSON] щодо внесення нею особистих коштів, які нібито позичено в її мами, при тому що в рішенні Деснянського районного суду м.Києва від 16.07.2013 року не встановлено мету отримання такої позики, а саме для внесення в пайову участь на будівництво спірної квартири, спростовано тим, що кошти внесені за договором від 16.03.2005 року на пайову участь у частковому будівництві, були внесені на рахунок ТОВ "К.Г.Д" під час шлюбу подружжя та чотирма платежами за період з 2006 по 2008 рік. Окрім того, суду було надано оригінали квитанції по оплаті коштів по пайовій участі (чеки видані з касового апарату товариства) для огляду в судовому засіданні: представником [PERSON] на суму - 80 000 грн. (а.с.216 т.2), та [PERSON] - на суму 34 000 грн., на суму 85 429 грн. (а.с.212 т.2). Окрім того, заборгованість в сумі 25 759.32 грн. (нарахована пеня за несвоєчасні платежі) була погашена [PERSON] (а.с.243, 183 т.2). Згідно Акту прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 04.10.2006 року квартиру передано стороні договору [PERSON], при цьому як встановлено судом підписав даний Акт [PERSON], оскільки саме ним було надано розписку ТзОВ «К.Г.Д.» 04.10.2006 року, що погашення боргу за дану квартиру в рахунок отримання її раніше всіх оплачених коштів за актом, здійснено ним буде до 30.12.2007 року в розмірі 138 735 грн. (а.с.181 т.2). В подальшому таку розписку було подано [PERSON] 14.02.2008 року ТзОВ «К.Г.Д.» про відстрочку частини не сплаченої ще суми до 30.12.2008 року в розмірі 53 306 грн. (а.с.182 т.2). Судом також встановлено, що згідно договору дарування в 2002 році (до укладення шлюбу) [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] та відчужив її за договором купівлі-продажу 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0909 в сумі 85 850 грн. (а.с.210), та як вже зазначалось вище, було внесено ним кошти за договором пайової участі по спірній квартирі в сумі 85429 грн. (оригінал даної квитанції зберігається саме в нього), які є особистою власністю [PERSON] в зв'язку з продажем власного майна. При цьому, суд не вважає доведеними доводи представника [PERSON] про те, що доходи [PERSON] не були в тому обсязі, що дозволяє вносити ним кошти по договору пайової участі. Розпорядженням міського голови від 27.11.2006 року №654-р за [PERSON] було оформлено право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 61-62 т.2) та зареєстровано право власності 24.07.2007 року на дану квартиру загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. за [PERSON] (а.с. 57, 86, 87, 194 т.2). У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на об'єкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди та отримання свідоцтва за рішенням виконкому міської ради, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що ці об'єкти є правом спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити частки на це майно, однак не в рівних частках. А тому, з врахуванням внесених коштів кожним з подружжям, доводи [PERSON] про внесення ним більшої частини цих коштів в придбання спірної квартири, в т.ч. 27.11.2007 року (шлюб розірвано 20.11.2007р.) в сумі 85 429 грн. (з продажу власного майна) та 16.10.2008 р. (після розірвання шлюбу) - 34000 грн., станом на 14.06.2013 р. (після розірвання шлюбу) - 25 759.32 грн., є обґрунтованими в частині відступлення від рівності часток у майні, а тому суд вважає за доцільне провести розподіл спірної квартири з врахуванням внесених коштів не шляхом визнання права за [PERSON] всієї квартири, як зазначено її позовними вимогами, а за доведеними позовними вимогами [PERSON], визнавши за ним право власності на 3/4 частини квартири та за [PERSON] - 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог [PERSON], а саме визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та на житловий будинок [ADDRESS] та позовних вимог [PERSON] визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], то суд приходить до висновку, що обґрунтованими є позовні вимоги [PERSON], відхиляючи доводи [PERSON] про визнання за ним повністю право власності на дану ділянку та житловий будинок, виходячи з такого. Так, 11.07.2007 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON] як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за №1696-Д, площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS], про що зареєстровано право власності на земельну ділянку та видано Державний акт на право приватної власності серії ЯЖ 142835 та житлового будинку на цій земельній ділянці (а.с.21 т.1, 197 т.2). [PERSON] вказав суду на те, що даний договір купівлі-продажу було укладено нібито в 2000 році, однак не на його ім'я, а на ім'я [PERSON], яка в подальшому переоформила таке право власності на нього. А також звернув увагу, що в 2000 році він з [PERSON] ще не були одружені, а тому таке майно не може підлягати поділу між ними як подружжям. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] не заслуговують на увагу суду, оскільки підтвердження придбання земельної ділянки і будинку в 1999 році без документального підтвердження [PERSON], є голослівними. Однак, такі доводи [PERSON] та його представника спростовуються набутим правом на земельну ділянку та житловий будинок, що знаходився на ній, на ім'я [PERSON], який на час укладання договору від 11.07.2007 року перебував у шлюбі з [PERSON], а тому дана ділянка та житловий будинок є спільно придбаним майном подружжя, а тому з врахуванням того, що сторони не довели нерівність часток внесених коштів та особистих коштів щодо придбання даного нерухомого майна кожного з них, суд прийшов до висновку, що слід визнати по 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та по 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст.20, 60, 63, 68-72, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial