Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

28 березня 2016 року позивач звернлася з вказаним позовом. Свої позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень від 29.06.2016 року обґрунтувала тим, що спірне домоволодіння, за адресою: [ADDRESS], станом на дату смерті батька [PERSON] 1928р.н. [INFO]. було зареєстровано на його ім'я. Вищевказане спірне домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 819кв.м (0,0819 гектарів), яка приватизована її батьком. Домоволодіння та земельна ділянка за вказаною адресою є спадковим майном її батька [PERSON] та матері [PERSON] Її померлі батьки [PERSON] з [PERSON] 11 вересня 1954 року зареєстрували шлюб. Під час шлюбу батькам була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] під будівництво житлового будинку.Батьки за спільні кошти на виділеній земельній ділянці з 1968р. по 1978р. будували будинок, завершили будівництво у 1978р., були зареєстровані у спірному домоволодінні з 1968р.Від шлюбу [PERSON] і [PERSON] мали спільних дітей: її та її сестру відповідачку [PERSON].Зареєстрували будинок на ім'я батька - [PERSON], земельна ділянка була приватизована також на ім'я батька у 2000р. Таким чином, спірне домоволодіння згідно діючого на той час законодавства - Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР належало її батькам на праві спільної сумісної власності.[INFO]. їх батько - [PERSON] помер. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно (1/2 частина домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS]). За життя складеного батьком заповіту не було. Отже, після його смерті, у зазначеному домоволодінні продовжила проживати їх матір - [PERSON], яка є спадкоємицею першої черги згідно і яка фактично прийняла спадщину шляхом проживання 1/4 частину після смерті чоловіка.Також, вчасно, у встановлений законом строк, згідно діючого законодавства, до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася її сестра - відповідач - [PERSON] на 1/4 частину після смерті батька. Позивач також звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нею було пропущено строк звернення для прийняття спадщини і постановою державного нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва. У зв'язку з чим, вона звернулася до Самарського районного суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. 29.04.2014р. рішенням Самарського районного суду у задоволенні позовних вимог їй було відмовлено. 26 травня 2015р. нею було подано Апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду, але у апеляційній скарзі їй було також відмовлено, та рішення Самарського районного суду залишено без змін. У мотивувальній частині колегією Апеляційного суду встановлено, що оскільки відповідно до положень СК України майно подружжя є спільною власністю чоловіка та дружини, то після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в розмірі 1/2 частини належаного йому майна. Таким чином після смерті [PERSON] спадщину, що становить 1/2 належного йому майна, прийняли його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] в розмірі 1/4 частина цього майна - кожна. Ні її матір ні сестра свідоцтво про право власності за законом після смерті батька не отримали і юридично відповідну частину домоволодіння та земельної ділянки не оформили, однак, її сестрі належала 1/4 частина домоволодіння та земельної ділянки, а матері 3/4 частини домоволодіння та земельної ділянки. [INFO]. їх матір - [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно - 1/2 частина домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] та 1/4 частина домоволодіння та земельної ділянки після смерті чоловіка - [PERSON], - що загалом становить 3/4 частини домоволодіння та земельної ділянки. За життя їх мати склала заповіт в якому заповідала усе своє майно де б воно не було та з чого б не складалося у рівних частках їй та її сестрі-відповідачу. Вона у встановлений законом строк, протягом шести місяців звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - [PERSON] Відповідач, також звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Після спливу шести місяців вона звернулася до державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності за заповітом на 3/8 частин спірного домоволодіння та земельної ділянки після смерті матері, однак нотаріусом усно їй відмовлено у видачі свідоцтва на зазначену частину домоволодіння та земельної ділянки. Нотаріус пояснила, що вона має право лише на 1/4, з чим вона не згодна. Оскільки матері на момент смерті належало 3/4 частини домоволодіння та земельної ділянки, які їй з відповідачем потрібно поділити навпіл, то відповідно половина від 3/4 становить 3/8. На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності на 3/8 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Визнати за нею право власності на 3/8 частин земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Стягнути з відповідача судові витрати на її користь (а.с.2-5, 26-29, 80-85). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON]. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Представник позивача зазначила, що майно було придбано у шлюбі батьками сторін, тому є спільною сумісною власністю. На той час діяло законодавство УРСР. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила відмовити. Зазначила, що дружина за життя не подавала заяву на отримання частки спільної сумісної власності подружжя, тому після смерті батька сторін спадкували у рівних частках. Третя особа - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове не з'явилися, надали заяву з прохання розглядати справу за їх відсутності, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с.41, 149). Вислухавши доводи та пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON], [INFO] є рідними сестрами та доньками [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.6-7, 48 з обороту - 49). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 червня 2013 року, актовий запис 504 (а.с.10). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 липня 2014 року, актовий запис № 616 (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11 вересня 1954 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 11 вересня 1954 року (а.с.12). Згідно свідоцтва про право власності від 25.10.1978р., видане на підставі рішення виконкому Самарської районної Ради народних депутатів № 916 від 08.09.1978р. та зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації і занесене в реєстрову книгу під № 355 по реєстру 22 право власності на домоволодіння по [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а.с.89). З відповіді Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради від 05.03.2015 № 2185 вбачається, що станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності по [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.101). З довідки № 82 від 20.05.2016р. голови квартального комітету вбачається, що [PERSON] та [PERSON] до моменту смерті були зареєстровані та проживали у [ADDRESS]. За даною адресою інших зареєстрованих осіб не було (а.с.96). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] станом на 12 липня 1978р. житловий будинок належить [PERSON] на праві власності складається з житлового будинку А-1 має загальну площу 63,00кв.м, житлову 33,6кв.м, допоміжну 29,4кв.м (а.с.13-16). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] станом на 29.04.2016р. житловий будинок А-1 має загальну площу 62,6кв.м, житлову 34,2кв.м, допоміжну 28,4кв.м, складається з: 1 - кухня площею 9,4кв.м, 2 - санвузол площею 3,1кв.м, 3 - кімната площею 10кв.м, 4 - коридор 8,4кв.м, 5 - кімната площею 6,9кв.м, 6 - кімната площею 17,3кв.м., 7 коридор площею 7,5кв.м. Прибудова а-1 площею 13,2кв.м, а - ганок площею 2,3кв.м, Б - літня кухня 24,6кв.м, погріб під Б площею 12,3кв.м, б - тамбур площею 5,2кв.м, В - вбиральня площею 1,0кв.м, Г - гараж площею 19,3кв.м, Д - сарай площею 9,8кв.м, Е - вхід в погріб площею 3,5кв.м, Ж - навіс площею 7,2кв.м, З - сарай площею 18,4кв.м, К - колодязь, №1 ворота з хвірткою, №3 огорожа, №4 огорожа. Відомості про самочинне будівництво відсутні. Площа земельної ділянки 819кв.м. (а.с.104-106). З державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 17.10.2000р. вбачається, що земельна ділянка площею 0,0819 гектарів розташована по [ADDRESS] передана у приватну власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.08.200р. № 2021. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 0322199 (а.с.90). 24 січня 2008 року [PERSON], [INFO] заповіла кожному в рівних частках усе належне їй майно з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, усі майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на день смерті - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується заповітом від 24.01.2008р. посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-144 (а.с.17). Із наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 388/2013 заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк 02 серпня 2013 року звернулася [PERSON], з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом не зверталася. 24 лютого 2015 року [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва з тих підстав, що вона пропустила строк для звернення із заявою про прийняття спадщини, постійно не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.42-54). Із наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 430/2014 заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк звернулися [PERSON] 08 серпня 2014р. та [PERSON] 03 вересня 2014 року, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом не зверталися (а.с.64-72). Суд погоджується з твердженнями позивача, що вона не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері, оскільки їй роз'яснила нотаріус, що вона має право на меншу частку ніж зазначила позивач, не погодившись з чим позивач [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх прав. Отримати відмову нотаріуса у видачі свідоцтва позивач не могла, бо для відмови не було підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2014р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, після смерті батька [PERSON] відмовлено (а.с.153). Тобто, цим рішенням встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті батька [PERSON] пропустила без поважної причини. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2015р. залишено без змін (а.с.19-20). Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року [PERSON] (дружина померлого, що проживала з ним разом з ним) з заявою про прийняття спадщини не зверталася. Оскільки відповідно до положень СК України майно подружжя є спільною власністю чоловіка та дружини, то після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в розмірі 1/2 частини належного йому майна. Таким чином після смерті [PERSON] спадщину, що становить 1/2 належного йому майна, прийняли його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] в розмірі 1/4 частини цього майна - кожна. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідностідо ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З матеріалів справи вбачається, що домоволодіння було придбано під час шлюбу померлих [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння, а тому воно належало їм на праві спільної сумісної власності, отже частки кожного з власників були рівними, по 1/2 кожному. Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, що [PERSON] не зверталася з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину домоволодіння, як спільної сумісної власності, оскільки чинним законодавством не передбачено строків для його отримання. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] померла через рік після свого чоловіка [PERSON], за життя спорів щодо домоволодіння не було, до смерті проживали разом. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину, що становить 1/2 домоволодіння по [ADDRESS], прийняли його дружина [PERSON], яка проживала разом з ним на час відкриття спадщини та його донька [PERSON], яка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в розмірі 1/4 частини кожна. У відповідності до п.5 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка площею 0,0819 гектарів розташована по [ADDRESS] належала померлому [PERSON] на праві безоплатної приватизації,а тому не є спільною сумісною власністю. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину, що становить земельна ділянка по [ADDRESS], прийняли його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] в розмірі 1/2 частини кожна. Тому, після смерті [PERSON] - [PERSON] успадкувала 1/4 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, а [PERSON] успадкувала 1/4 частку домоволодіння + 1/2 домоволодіння, що належала їй на праві спільної сумісної власності = 3/4 частини домоволодіння та 1/2 земельної ділянки. Таким чином, після смерті [PERSON] в рівних частках [PERSON] та [PERSON] успадкували 3/4 частини домоволодіння та 1/2 земельної ділянки, тобто по 3/8 частині домоволодіння та 1/4 частині земельної ділянки кожній. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»), Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial