Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він протягом тривалого часу працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 30.01.2006 року йому первинно встановлено 55 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності, з наступним переоглядом 01.01.2007 року. При черговому повторному переогляді 19.01.2010 року позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.01.2012 року. При черговому повторному переогляді 23.01.2012 року встановлено 55% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 10.01.2014 року. При черговому повторному переогляді 28.01.2014 року встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті, безстроково, встановлено третю групу інвалідності. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивач відчуває стійкий біль і обмеження об`єму рухів в шийному і попереково-крижовому відділах хребта, плечових, ліктьових і колінних суглобах, іррадіацію болю в праві руку і ногу, утруднену ходу, оніміння великих кінцівок, переважно правих, зниження зору, щоденні приступи серцебиття, задишку при фізичному навантаженні, біль у серці, головний біль, підвищення артеріального тиску.Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Позивач, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 259 765 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою від 23 березня 2020 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 21 квітня 2020 року судом отримано клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку на подання відзиву на позовну заяву, яке ухвалою суду від 22 квітня 2020 року задоволено. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивач, зазначаючи про свою роботу на підприємстві відповідача протягом 8 років та 5 місяців, приховує факт роботи протягом 7 років 7 місяців в шкідливих та небезпечних умовах правці з 27.03.1989 р. до 04.12.1996 р. підземним прохідником, підземник кріпильником, підземним гірником очисного забою на шахті №1 ім. Артема РУ ім.. Кірова (правонаступник - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), що підтверджується записом в трудовій книжці, тому ПАТ «Кривбасзалізрудком» не може відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна іншим підприємством. На момент встановлення позивачу, первинно у 2006 p., втрати професійної працездатності, відповідно до ст. ст. 28, 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" обов`язок з відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Також, зауважив, що під час працевлаштування [PERSON] був ознайомлений з умовами праці, наявністю на робочому місці шкідливих та небезпечних виробничих факторів, які ще не усунуті, та з можливими наслідками їх впливу на стан здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, [PERSON] свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість його здоров`я та його наслідки. Крім того, зазначили, що наявність у позивача моральних страждань не підтверджені належними доказами. Відповідач технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, а тому не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. За роки праці у шкідливих умовах позивач з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував дану роботу, що і призвело до значної втрати його здоров`я. Вище наведене свідчить про те, що саме позивач свідомо порушував законодавство у сфері охорони праці, що виразилося у недбайливому ставленні позивача до свого здоров`я, та як наслідок і спричинило виникнення у нього професійного захворювання. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності доч. 2 ст. 247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 04.12.1996 року по 26.05.2005 року працював на підприємстві відповідача, а саме підривником дільниці №17 на шахті «Октябрьська» ШУ «Октябрське» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 26 травня 2005 року переведений охоронником 3-го розряду дільниці №65 шахти «Октябрьська». 01 червня 2019 року переведений охоронником 3-го розряду дільниці №1 управління забезпечення режиму та охорони. Звільнений 11.09.2019 року згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (копія трудової книжки (а.с.78-88). Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини від 04.10.2005 р., позивачу встановлено професійне захворювання за діагнозом: Радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, нейродстрофією у вигляді дв.плечолопаткового періартрозу ПФС - другого сг. деф. артрозу ліктьових ПФ - першого ст. і колінних суглобів ПФ другого ст. ТНТ катаракта першою ст. обох очей. Висновком МСЕК від 30.01.2006 року позивачу первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності, з наступним переоглядом 01.01.2007 року. При черговому повторному переогляді 19.01.2010 року позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.01.2012 року. При черговому повторному переогляді 23.01.2012 року встановлено 55% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 10.01.2014 року. При черговому повторному переогляді 28.01.2014 року встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: 50% по радикулопатії, 5% по катаракті, безстроково, встановлено третю групу інвалідності..( а.с.10-15). Актом розслідування професійного захворювання №12 від 20.10.2005 року проведеного на ПАТ «Кривбасзалізрудком», встановлено причини виникнення професійного захворювання [PERSON] , а саме: робота протягом 8 років 5 місяців в умовах важкої праці впливу тринітротолуолу. Рівень фізичного перенавантаження: піднімання і переміщення вантажів при чередуванні з іншими роботами від 40 до 81 кг. при нормі 30 кг; важкість праці відноситься до 3 класу 2-го ступеня шкідливості. Запиленість повітря: концентрація ТНТ в повітрі робочої зони 0,6 мг/м3 при ГДК 0,5 мг/м3; мікрокліматичні умови: відносна вологість повітря робочої зони - до 100% при допустимій 80-30%. Відповідно до п.19 Акту розслідування хронічного професійного захворювання, професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку Керівництва РУ ім. Кірова, ШУ «Октябрське», шахти «Октябрська», ВАТ «КЗРК» яке порушило вимоги ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України (а.с.19). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Так, відповідно до ч. 2ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Стаття 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 55 %, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він змушений постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я. Крім того, відчуває стійкий біль і обмеження об`єму рухів в шийному і попереково-крижовому відділах хребта, плечових, ліктьових і колінних суглобах, іррадіацію болю в праві руку і ногу, утруднену ходу, оніміння великих кінцівок, переважно правих, зниження зору, щоденні приступи серцебиття, задишку при фізичному навантаженні, біль у серці, головний біль, підвищення артеріального тиску. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо необхідності покладення відповідальності за завдану шкоду саме на Фонд соціального страхування оскільки позивачу первинно 30.01.2006 року було встановлено ступінь професійної працездатності, тому слід застосовувати законодавство, яке діяло саме на момент встановлення стійкої втрати працездатності, з наступних підстав. Положеннями статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року встановлено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Оскільки позивачу первинно встановлено втрату працездатності висновком МСЕК від 30.01.2006 року, при цьому Законом України « Про державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року було зупинено дію ч.3 ст.28 та ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", відповідальність за завдану шкоду має буде покладена саме на роботодавця. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповіднодо п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України '' Про судову практику в справах провідшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та зурахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача більше 8 років, суд також враховує, що позивач працював в шкідливих умовах і на інших підприємствах протягом тривалого часу, а також характер отриманих професійних захворювань, встановлений відсоток втрати позивачем професійної працездатності та третю група інвалідності безстроково, тяжкість та невідворотність вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 100 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 259765 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно дост. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1000 грн.

Outcome: partial