Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 20 травня 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування, за яким вона подарувала, а відповідач прийняв в дар належну їй квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №378. Вважає, що укладений договір є недійсним з тих підстав, що при його укладенні вона перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, в звязку з постійним глибоким спянінням. Алкогольними напоями вона зловживає досить тривалий час, що призводило до того, що в період з 1993 по 2006 роки вона пять разів проходила лікування в Черкаській обласній психіатричній лікарні в звязку з розладом психіки та поведінки внаслідок постійного вживання алкоголю. Після смерті чоловіка в грудні 2012 року вона познайомилася із відповідачем, який був досить привітним та постійно пригощав її горілкою. Скориставшись тим, що вона постійно перебувала в запоях відповідач шляхом умовлянь та обманами умовив її подарувати йому спірну квартиру. Як наслідок, під впливом алкоголю, не розуміючи значення своїх дій, нею був підписний договір дарування. Після підписання договору відповідач ще певний час пригощав її горілкою, а 16 липня 2014 року взагалі вигнав її з квартири, вказавши, що квартира належить йому, показавши підписаний нею договір дарування. Тому позивачка просить визнати договір дарування недійсним та відшкодувати їй 10 000 грн. моральної шкоди, яку вона зазнала в зв'язку з втратою належного їй майна від його безоплатної передачі фактично чужій людині, яка в подальшому залишила її без житла, в звязку з чим вона змушена шукати собі місце проживання. Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно позивачка зловживала алкогольними напоями, інколи була в запоях. Йому відомо, що вона лікувалася від алкоголізму в психіатричній лікарні, але коли вона перебувала в тверезому стані вона була цілком адекватною людиною. Квартиру вона подарувала йому, бо вона відчувала до нього симпатію і він був фактично єдиною людиною, якій вона повністю довіряла, і у них навіть були плани на подальше спільне життя. В день укладення договору дарування вона була в нормальному стані, у нотаріуса читала договір дарування, поводила себе спокійно, а тому відсутні будь-які підстави для визнання договору дарування недійсним. Третя особа приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] подала до суду письмовий відгук, в якому зазначає, що договір дарування, укладений [PERSON] та [PERSON], посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства України згідно із їх вільним волевиявленням, усвідомленням значення своїх дій та змоги керувати ними, тому підстав для визнання судом правочину недійсним відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України немає. В звязку із неможливістю бути присутньою в судових засіданнях просить справу розглядати без її участі (а.с.25). Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п.16 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Як вбачається із договору дарування від 20 травня 2013 року, цього дня [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №378 (а.с.4). В ході розгляду справи представник позивачки заявив клопотання про призначення по справі амбулаторної судово-психіатричної експертизи, посилаючись на те, що на час укладення договору дарування кватири №36 в будинку №55 по вул. Леніна в м. Смілі [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок зловживання спиртними напоями, однак для підтвердження цього необхідний експертний висновок (а.с.45). Ухвалою суду від 16 березня 2015 року по справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам комунального закладу «Черкаська обласна психіатричної лікарні» Черкаської обласної ради, на вирішення якої поставлено запитання: чи перебувала [PERSON] в такому тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення функціональних процесів в організмі або інших хворобливих явищ вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними в період часу, до якого відноситься подія укладення договору дарування від 20 травня 2013 року? 28 квітня 2015 року до суду надійшов висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи №193 від 10 квітня 2015 року, складений експертами КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня». Згідно висновку акту судово-психіатричної експертизи №193 від 10 квітня 2015 року на період часу, до якого відноситься укладення договору дарування 20 травня 2013 року підексертна [PERSON] виражала ознаки вираженого декомпенсованого органічного психічного розладу, набутого в наслідок хронічної інтоксикаційної енцефалопатії, викликаної тривалим зловживанням алкогольними напоями, з вираженими декомпенсованими інтелектуально-мнестичними та емоційно-вольовими розладами, грубими порушеннями критичних, прогностичних функцій мислення та ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Не погоджуючись із висновками експертів, [PERSON] заявив клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи вважаючи, що при проведенні експертизи від 10 квітня 2015 року експертами не надано оцінку всім доказам, які маються в матеріалах справи, а також те, що експерт доповідач був постійно присутній в судовому засіданні, спілкувався з сторонами, як в суді так і по за ним, що унеможливлює його обєктивність та викликає сумніви в правильності експертного висновку. Разом з тим, ухвалою суду від 02 червня 2015 року у задоволенні клопотання відповідача щодо призначення повторної експертизи відмовлено. Так, за приписами ч. 2 ст. 150 ЦПК України, а також у відповідності до роз'яснень, викладених у постанові пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Судом не встановлено підстав вважати, що експертний висновок судово-психіатричної експертизи від 10 квітня 2015 року, складений експертами КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», є недостатньо обґрунтованим або суперечить іншим матеріалам справи. Крім того, представником позивача не наведено жодного доказу на підтвердження наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Саме за ініціативи суду до початку розгляду справи по суті до участі в справі залучено експерта АСПЕ КЗ «ЧОПЛ» з врахуванням специфіки справи та можливості в подальшому призначити судово-психіатричну експертизу. При цьому, відповідно до положень ч. 10 ст. 53 ЦПК України та п.19 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи експерт має право: зокрема, бути присутнім під час вчинення процесуальних дій, що стосуються предмета і об'єктів дослідження; задавати питання особам, які беруть участь у справі, та свідкам; з дозволу особи або органу, які призначили експертизу, бути присутнім під час проведення слідчих і судових дій, порушувати клопотання, що стосуються проведення експертизи та задавати відповідні запитання особам, яких допитують. Тому посилання відповідача як на порушення порядку проведення експертизи участь в судовому засіданні експерта АСПЕ КЗ «ЧОПЛ» [PERSON], який безпосередньо ставив запитання сторонам по справі та приймав участь при допиті свідків, є безпідставними. Суд вважає, що комісія експертів, надавши експертне дослідження відносно психічного стану [PERSON], всебічно, повно і обєктивно дослідила всі обставини по справі, матеріали справи та медичні документи, які знаходилися в психіатричній лікарні де неодноразово лікувалася [PERSON], надавши обєктивний медичний висновок стосовно психічного стану позивачки на час укладання правочину. Дослідивши всі матеріали справи, висновок експертів, показання свідків, допитаних за клопотанням обох сторін по справі, суд вважає, що в момент вчинення правочину [PERSON] знаходилася в такому стані, коли вона була нездатною розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, якщо позов подається самою особою, яка вчинила правочин, то їй доказувати порушення своїх прав чи інтересів не потрібно. Достатньо лише доказати, що в момент вчинення правочину вона була нездатною розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, спірний договір дарування слід визнати недійсним, з підстав передбачених ст.225 ЦК України. Частина 3 статті 225 ЦК України вказує, на те, що сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Тобто у випадку, якщо інша сторона правочину знала про стан особи, яка не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, вона зобовязана додатково відшкодувати їй моральну шкоду, завдану здійсненням такого правочину. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] та її представником не надано доказів того, що інша сторона, тобто відповідач, знав про стан позивачки, який позбавляв її можливості вчинити правочин. Моральна шкода відшкодовується не за умови наявності вини взагалі, як це передбачено ч.2 ст.216 ЦК України, а за умови, що інша сторона знала про стан фізичної особи. Тому суд вважає за необхідне відмовити в позові в цій частині. Правові наслідки визнання недійсними правочинів ст.225 ЦК України не встановлює. Це означає, що застосуванню підлягають загальні правила ч.1 та 2 ст.216 ЦК України, а тому суд вважає, що необхідно повернути сторони в попередній стан, шляхом повернення [PERSON] квартири [ADDRESS]. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 216, 225 ЦК України,

Outcome: partial