Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

05.11.2020р. представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Городоцького районного суду Львівської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 31.08.2011р., згідно якої отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображається у розрахунку заборгованості за договором, а тому свої зобов`язання не виконав і з нього необхідно стягнути 37482 грн. 23 коп.+-* ,+/02 заборгованості за тілом кредиту, 13083 грн. 08 коп. заборгованості за простроченими відсотками та 50 грн. пені. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі (а.с.7). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просить повністю відмовити в задоволенні такого з наступних міркувань. Цивільним законодавством України чітко встановлено вимоги до форми кредитного договору, а саме зобов`язання укладати такий договір письмово. Надані банком Умови надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися таким договором, оскільки немає жодних доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, підписуючи Анкету-Заяву. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів», прийнятої 09.04.1985р., зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зобов`язань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. У постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17-ц ВП ВС вказано, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються відповідачем. Укладений між сторонами договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту. Також роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом у справі, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї із сторін, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові ВСУ від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. Стосовно позовної вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, вважає, що у задоволенні такої слід відмовити з тих підстав, що прострочена заборгованість за тілом кредиту виникає у разі несвоєчасної плати за користування кредитом, яка передбачена Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приват Банку та Тарифами банку, не є сама по собі складовою тіла кредиту, а являє собою фактично штрафну санкцію, що застосовується у разі неповернення банку кредиту у термін, передбачений договором. Заслухавши пояснення представника відповідача та проаналізувавши підстави позовної заяви, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.08.2011 року відповідач [PERSON] підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, внаслідок чого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 5000 грн. (а.с.17). Крім того відповідачем також було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій міститься інформація про умови кредитування. Зокрема, як вбачається із підписаної відповідачем Довідки, базова відсоткова ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості в місяць, виходячи із розрахунку 360 днів в році, становить 2.5\~%, розмір щомісячних платежів, що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді, становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості встановлена у розмірі базової процентної ставки за договором/30 нараховується за кожен день прострочення, пеня 2 дорівнює 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць нараховується один раз в місяць за наявності прострочення по кредиту або процентам і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. і більше (а.с.18). Інформація щодо порядку збільшення процентної ставки за користування кредитом в Анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування відсутня. З розрахунку заборгованості [PERSON] , наданої позивачем у справі, вбачається, що станом на 20.09.2020р. у відповідача існує заборгованість в розмірі 50615 грн. 31 коп., з яких: 37482 грн. 23 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13083 грн. 08 коп. заборгованість за простроченими відсотками та 50 грн. пеня (а.с.14). Як вбачається із розрахунку заборгованості, що міститься у матеріалах справи, з 31.08.2011р. банк нараховував відповідачу відсотки за користування кредитом у розмірі 30%, з 01.09.2014р. в розмірі 34, 80 %, з 01.04.2015р. в розмірі 43.20 %, з 01.10.2019р. процентна ставка на прострочений кредит встановлена в розмірі 86.40 %, з 01.03.2020р. в розмірі 43.20 %, з 01.08.2020р. в розмірі 42 % (а.с.8-14). Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення\~ЦК України\~про зобов`язання та параграфом 2\~Глави 71 ЦК України\~"Кредит". Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1\~ст.509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. З огляду на наведене, беручи до уваги те, що долучені до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг, не підписані відповідачем у справі, відсутні докази того, що саме ці Умови та Правила розумів [PERSON] при поданні Анкети-заяви, ознайомився та погодився з ними, ці Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг. Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). В продовження, за змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору між сторонами) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012р. № 6-57цс12, боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на його адресу листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. У поданому позові представник позивача покликається на те, що зміна розміру процентної ставки за даним кредитом передбачається в Умовах та Правилах надання банківських послуг, зокрема, у п.1.3.2.3, 1.6.1 та 1.6.2, і доводиться до відома боржника шляхом надання виписки по картковому рахунку. Проте, як встановлено вище, такі Умови та Правила надання банківських послуг не розцінюються судом як стандартна форма укладеного з відповідачем договору, а, відтак, не беруться судом до уваги. Поза тим, такі положення вказаних умов в частині інформування боржника про зміни шляхом надання виписки по рахунку суперечать положенню ст.1056-1 ЦК України. З огляду на наведене, беручи до уваги постійну зміну процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку банком, що випливає із розрахунків заборгованості, про що не був належним чином повідомлений відповідач, відсутні правові підстави для стягнення з нього заборгованості за простроченими відсотками. Судом встановлено, що відповідач звертався до позивача за отриманням кредитних коштів, що доводиться його анкетою-заявою від 31.08.2011р.. Також, як встановлено судом з розрахунку заборгованості за кредитом відповідача, сума коштів, які використано та не повернуто позичальником в межах кредитного ліміту станом на 20.09.2020р. складає 37482.23 грн.. За відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем, його погашення відповідачем, суд встановлює такий розмір заборгованості, виходячи з розрахунку позивача, та вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за кредитом у сумі 37482.23 грн., який необхідно стягнути на користь позивача. При цьому суд не бере до уваги заперечення представника відповідача в частині стягнення цієї суми простроченого тіла кредиту, оскільки умови повернення кредитних коштів були передбачені не Умовами та Правилами надання банківських послуг, які судом не визналися частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а саме Довідкою про умови кредитування (зокрема, термін повернення щомісячних платежів, базова відсоткова ставка тощо), яка була підписана відповідачем. За змістом\~статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою\~статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Суд погоджується і з необхідністю стягнення з відповідача в користь позивача пені, так як [PERSON] був ознайомлений з розміром такої, про що підписався в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.18). У зв`язку з частковим задоволенням цивільного позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.526, 530, 549, 551, 610, 629, 634, 638, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial