Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що відповідно до підписаної заяви № б/н від 12.01.2010 року відповідач отримала кредит в сумі 10000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення умов кредитного договору відповідач заборгованість не сплатила, тому станом на 18.02.2019 року відповідач має заборгованість - 88630 грн. 21 коп. В зв`язку з чим АТ КБ "ПриватБанк" був змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом. Представник позивача в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та письмовій інформації, викладеній в заяві від 26.09.2019 р. (а.с.91). У судовому засіданні, яке відбулось 19.09.2019 року, відповідач [PERSON] позов визнала частково, а саме у сумі 10000 грн. В ході розгляду справи відповідач змінила свою позицію та у судовому засіданні, яке відбулось 06.12.2019 року, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Вказала, що кредитний ліміт на її картковому рахунку було встановлено на рівні 15 000 грн. Надала заяву в якій вказала, що матеріали справи не містять підтвердження, що позивачем надано саме ті Умови та Правила, які вона розуміла та погодилась з ними під час підписання анкети-заяви, а також те, що ці Умови та правила містили умови про сплату відсотків у вказаному розмірі. Вказала, що роздруківку із сайту позивача не можна вважати належним доказом, оскільки позивач має можливість змінювати умови та правила кредитування. Зазначила, що Умови та Правила, які знаходяться в матеріалах справи не містять її підпису на них. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказала, що зверталась до банку із заявою про припинення кредитних правовідносин. Ухвалою судді від 29 серпня 2019 року прийнято справу до свого провадження та призначено по справі судове засідання.(а.с.68). Судом встановлено, що [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк" № б/н від 12.01.2010 року. Відповідач отримала кредит в сумі 10000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ( а.с. 11). Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.5-10) наданого АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість відповідача, станом на 18.02.2019 року складає: 88630 грн. 21 коп., яка складається з: 40362,05 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 20259 грн. 33 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 22562 грн. 15 коп. - нараховано пені за прострочене зобов`язання; 750 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 4196 грн. 68 коп. - штраф (процентна складова). На підставі довідки АТ КБ "ПриватБанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] (договір б/н), встановлено, що 12.01.2010 року встановлено старт карткового рахунку [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт на рівні 0,00 грн., 09.12.2012 року встановлено кредитний ліміт 2000 грн., 15.07.2013 року - 4000 грн., 26.05.2014 року - 8000 грн., 06.02.2015 - 8000 грн., 23.02.2015 року - 10000 грн., 26.05.2017 року - 15000 грн., 19.07.2018 року - 0,00 грн. (а.с.71). Розрахунком заборгованості за договором б/н від 12.01.2010 року підтверджується, що тіло кредиту за кредитним зобов`язанням відповідача складає 40362,05 грн., розмір простроченого тіла кредиту станом на 01.02.2019 року складає 20259, 33 грн. (а.с.6-10). З виписки по основній картці [NUMBER] [PERSON] за період з 01.01.1999 року по 18.09.2019 року, встановлено, що відповідач користувалась послугами відповідача, а саме отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки із застосуванням терміналів в касах магазинів, придбавала товари, користуючись послугою «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка», та частково сплачувала кошти на погашення заборгованості за кредитом. (а.с. 121-144). Заперечуючи повністю проти позову відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував зазначені обставини. На підставі розрахунку заборгованості за договором б/н від 12.01.2010 року, встановлено, що починаючи з червня 2019 року відповідач [PERSON] припинила виконання обов`язків зі сплати заборгованості за кредитинм зобов`язанням. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача 40362,05 грн. заборгованості за тілом кредиту та 20259 грн. 33 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення боржником зобов`язання він повинен сплатити кредиторові пеню (ст. 549 ЦК України). Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 12.01.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Представник позивача, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім заборгованості за кредитом, стягнути пеню за прострочене зобов`язання в розмірі 22562 грн. 15 коп., пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 750 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 4196,68 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.01.2010 року, посилався на Витяг з «Тарифів банку» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку. При цьому, позивач не надав доказів того, що саме даний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг КБ АТ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Отже, в таких випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.01.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.03.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19). Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приват Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03 липня 2019 року № 14-131цс19. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та повідомив споживачу про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З урахуванням того, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання в розмірі 22562 грн. 15 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 750 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 4196,68 грн. штраф (процентна складова) є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 12 січня 2010 року, а тому задоволенню не підлягають. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн., який він просить стягнути з відповідача на свою користь. Беручи до уваги наведені норми закону і те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати з оплати судового збору в пропорційному відношенні до задоволених вимог у розмірі 1313 грн. 97 коп. На підставі вищевикладеного, та ст. ст. 526, 530, 551, 625, 634, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial