Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

17 березня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що працювала лікарем-невропатологом в Відділі медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області і 28 листопада 2014 року була звільнена. З огляду на те, що в день звільнення роботодавець не провів з нею повного розрахунку, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по заробітній платі в сумі 16804,72 грн. за вересень, жовтень та листопад 2014 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46432,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 червня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі представник позивачки [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та задовольнити позов [PERSON]. частково, стягнути з Сектора медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за вересень, жовтень та 13 днів листопада 2014 року та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, послався на те, що суд першої інстанції не врахував те, що Сектор медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі з тієї причини, що вона відмовилась прибути на нове місце дислокації підприємства, при цьому всім іншим працівникам, які прибули працювати у місце Маріуполь заборгованість по зарплаті була виплачена. Представник позивачки адвокат [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представники відповідачів Головного управління Міністерства внутрішніх справ Україні в Донецькій області та Сектора медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області [PERSON] та [PERSON], діючі за довіреностями, в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 309ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, Судом першої інстанції встановлено, що позивачка працювала лікарем-невропатологом у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, який відповідно до наказів МВС України від 22 грудня 2014 року №1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області», ГУМВС України в Донецькій області від 27 січня 2015 року № 197 «Про оголошення наказу МВС України від 22 грудня 2014 року № 1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області» було реорганізовано в Сектор медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. Згідно витягу з наказу №401 о/с від 14 листопада 2014 року, на підставі доповідної записки Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області від 13 листопада 2014 року № 411, [PERSON] з 14 листопада 2014 року звільнена з посади лікаря-невропатолога лікарні ГУМВС України в Донецькій області на підставі п.6 ст.36 КЗпПУ у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (а.с.55). Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив недоведеності позивачкою існуючої перед ній заборгованості по заробітній платі. З такими висновками суду погодитись не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Згідно вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як роз'яснено Верховним Судом України в п.п.10,11 постанови Пленуму від 01 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази. Звертаючись до суду, позивачка надала до позову витяг з наказу про її звільнення від 28 листопада 2014 року та довідку про заборгованість по заробітній платі, підписані начальником установи [PERSON].(а.с.3,4) Проте згідно витягу з наказу начальника Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області [PERSON] 413о/с від 28 листопада 2014 року, начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] з 28 листопада 2014 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас, отже на день винесення наказу про звільнення позивачки [PERSON] був звільнений із займаної посади та з органів внутрішніх справ.(а.с.54) Окрім того, на підставі наказу ГУМВС України в Донецькій області від 31 жовтня 2014 року №1804 та висновку за результатами службового розслідування за фактом втрати печаток та штампів ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області від 03 листопада 2014 року, кругла гербова печатка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, кругла печатка лікарні з поліклінікою м. Донецька ВМЗ ГУМВС в Донецькій області та кутовий штамп лікарні з поліклінікою м. Донецька ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, якими скріплені запис у трудовій книжці, наказ №241 о/с від 28.11.2014 року про звільнення [PERSON] та довідка про заборгованість по заробітній платі останньої, визнані недійсними.(а.с.60-61) Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав надані позивачкою копії наказу про звільнення та довідку про заборгованість по заробітній платі не допустимими доказами по справі та правильно виходив з того, що позивачка звільнена з Сектора медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 14 листопада 2014 року, що підтверджується витягом з наказу №401 о/с від 14.11.2014 року, наданого відповідачами. Стосовно надання інших документів, необхідних для розгляду справи (довідки про заборгованість, табеля обліку робочого часу, розрахунково платіжні відомостей та інших) Сектор медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області повідомив суду, що оскільки адміністративна будівля установи захоплена та знаходиться на території не підконтрольній українській владі надати зазначені докази установа не має можливості.(а.с.56) Проте, в суді апеляційної інстанції представники відповідачів неодноразово наголошували на тому, що працівникам, які погодились перевестись на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, заборгованість по заробітній платі з вересня 2014 року була нарахована та сплачена, незважаючи на відсутність необхідних даних. Разом з тим, дійшовши висновку про недоведеність позову, суд першої інстанції, в порушення вищезазначених вимог процесуального закону, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх право заявити клопотання про витребування необхідних доказів з інших установ. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Апеляційний суд прийняв заходи щодо сприяння повному з'ясуванню обставин справи та за клопотанням представника позивача витребував у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області дані про розмір нарахованої [PERSON] Сектором медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області заробітної плати за період з вересня по листопад 2014 року, банківську виписку по рахунку позивачки та враховуючи, що інших доказів по справі не здобуто, виходить з наявних. Так, згідно наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області тарифікації (а.с.114) позивачці Сектором медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області була нарахована заробітна плата: за вересень 2014 року в розмірі 4573,68 грн, за жовтень 2014 року - 4597,73 грн та листопад 2014 року - 5747,65 грн, всього 14919,06 грн. .(а.с.113-114) З виписки по банківському рахунку позивачки вбачається, що Сектором медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області їй заробітна плата за вересень, листопад 2014 року не перераховувалась, в жовтні 2014 року [PERSON] було перераховано 91,35 грн.(а.с.113-114) Отже загальна сума заборгованості по заробітній платі [PERSON], яка підлягає стягненню судом, складає 14827,71 грн. Встановивши, що позивачці не були виплачені усі належні їй при звільненні суми, вона має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Правила обчислення середнього заробітку передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зокрема, згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року Відділом медичного забезпечення ГУМВС в області в м. Маріуполі видано наказ № 1 щодо його передислокації до міста Маріуполь, позивачка відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою, проте звільнена була відповідачем тільки через місяць - 14 листопада 2014 року. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] в день звільнення не працювала, то суми, що підлягали виплаті їй мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення нею вимоги про розрахунок (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Вимогою про розрахунок суд вважає день звернення позивачки до суду з позовом - 17 березня 2015 року і з цього часу починається перебіг затримки розрахунку при звільненні. Середньоденний заробіток позивачки складає 213,29 грн., виходячи з наступного розрахунку: 4573,68 грн.( заробітна плата за вересень 2014 року) + 4597,73 грн ( заробітна плата за жовтень 2014 року) : 43 дні. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 131 день. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу складає 27940,99 грн. Врахувавши наявність спору між сторонами про розмір сум, належних позивачці до виплати при звільненні, апеляційний суд вважає необхідним стягнути на користь [PERSON] середній заробіток в сумі 7000 грн. з урахуванням спірної суми, на яку позивачка мала право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших обставин справи, що відповідає роз'ясненням вищезазначеного пленуму Верховного Суду України. Заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягають стягненню з Сектора медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області оскільки він має статус юридичної особи, має свої рахунки в установах банків, печатку з державною символікою, бланки зі своїм найменуванням, що вбачаться з його статуту (а.с.23-26). Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, з Сектора медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial