Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON], який діє на підставі ордеру, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Приватне підприємство фірма «Лідер» про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, яку в подальшому уточнено, та просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти на загальну суму 1531686 грн 54 коп., а саме: набуті відповідачем без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 952690 грн. 21 коп., що станом на 04.09.2017 еквівалентно 37000 доларів США; проценти у розмірі 188889 грн 37 коп. за користування відповідачем безпідставно одержаними грошовими коштами; інфляційні втрати у розмірі 354563 грн 88 коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час користування відповідачем безпідставно одержаними грошовими коштами; три відсотки річних у розмірі 35543 грн 08 коп. за весь час користування відповідачем безпідставно одержаними грошовими коштами; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн 00 коп., а також понесені судові витрати на загальну суму 132165 грн 61 коп., а саме: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6890 грн 00 коп.; судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275 грн 61 коп.; витрати на правову допомогу у розмірі 125000 грн 00 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 01.11.2007 по 02.02.2014 року позивач на підставі договорів оренди нежитлового приміщення від 01.11.2007, 01.10.2010 та 01.09.2013, укладених між нею та Приватним підприємством фірмою «Лідер» в особі директора Діденко Л.В., орендувала приміщення площею 45 кв.м. в нежитловій будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS], яке належить Приватному підприємству фірмі «Лідер» на праві приватної власності. У грудні 2012 року відповідач [PERSON], як представник ПП фірми «Лідер», запропонував позивачу придбати у ПП фірми «Лідер» 15/100 частин нежитлових приміщень орієнтовано площею 90 кв.м., вартістю 500 доларів США за 1 кв.м, у будівлі за адресою: [ADDRESS], на що позивач погодилась. 08.01.2013, 01.04.2013 та 28.08.2013 [PERSON], на прохання [PERSON], з метою придбання вказаних об'єктів нерухомого майна, передала під розписки відповідачу грошові кошти у розмірі 13000 доларів США, 12000 доларів США та 12000 доларів США, згідно яких відповідач позичив у [PERSON] зазначені грошові кошти у загальній сумі 37000 доларів США, які є авансом за договором купівлі-продажу частини приміщень за вищевказаною адресою. Договір купівлі-продажу, згідно розписок, [PERSON] зобов'язався укласти з позивачем в місячний термін після одержання свідоцтва про право власності на це нерухоме майно. 05.09.2013 ПП фірма «Лідер» отримало в Реєстраційній службі Харківського районного управління юстиції Харківської області Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS]. На початку жовтня 2013 року та з листопада 2013 по березень 2014 рр. [PERSON] зверталася до відповідача, як представника ПП фірма «Лідер», з вимогами укласти договір купівлі-продажу 15/100 частини нежитлових приміщень у будівлі, розташованої за вищевказаною адресою, який [PERSON] зобов'язався укласти з позивачем в місячний термін після одержання свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно. Проте відповідач усіляко ухилявся виконати зобов'язання, а на початку березня 2014 року на чергове клопотання позивача [PERSON] про укладення договору купівлі-продажу вказаних нежитлових приміщень, [PERSON], як представник ПП фірми «Лідер», відмовився від укладання договору купівлі-продажу вищевказаних 15/100 часток нежитлових приміщень у будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що ПП фірма «Лідер» взагалі не має наміру відчужувати вказане нерухоме майно. За таких обставин позивач на початку березня 2014 року особисто звернулася до відповідача з усною вимогою повернути їй грошові кошти у розмірі 37000 доларів США, на що [PERSON] відмовився, посилаючись, що в нього немає вказаної суми грошей. При цьому відповідач запевнив позивача, що він обов'язково поверне вказані грошові кошти після того, як у нього з'являться гроші. 13.03.2014 позивач звернулась до третьої особи - ПП фірми «Лідер» з письмовою претензією про повернення їй у місячний термін грошових коштів у розмірі 37000 доларів США, які [PERSON], як представник ПП фірми «Лідер», відповідно до розписок від 08.01.2013, 01.04.2013 та 28.08.2013, отримав від [PERSON] за відчуження їй нерухомого майна за вищевказаною адресою, яке належить ПП фірмі «Лідер» на праві приватної власності. 18.07.2014 [PERSON] отримала від третьої особи лист відповідно до якого ПП фірма «Лідер» з позивачем [PERSON] пропозиції стосовно купівлі-продажу нерухомого майна не обговорювало та коштів на особистий рахунок від позивача у розмірі 37000 доларів США не отримувало. З вищевказаного листа позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] не є засновником або працівником ПП фірми «Лідер», але представляє інтереси фірми виключно за дорученням. При цьому, третя особа не надавала [PERSON] доручення щодо відчуження нерухомого майна фірми. Після чого 09.08.2014 позивач надіслала відповідачу лист-претензію з вимогою повернути їй у місячний термін після отримання цієї претензії вказаних грошових коштів, безпідставно одержаних [PERSON] Однак вказаний лист-претензія повернувся на адресу позивача за закінченням терміну зберігання. Вказані гроші станом на 04.09.2017 відповідач не повернув позивачу та повертати відмовляється. Договір купівлі-продажу вищевказаного майна також не укладено. У зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Позивач та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Під час розгляду справи по суті, представником позивача 18.01.2018 року було подано заяву позивача [PERSON] про залишення вказаного позову без розгляду в частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 354 563 грн.88 коп. та в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 59688 грн. 93 коп. Враховуючи вимоги п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України ( в редакціїї чинній з 15.12.2017 року) , якою передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо позивач лише до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду, у суду були відсутні правові підстави щодо задоволення вказаного клопотання, оскільки воно було подано під час розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 18.01.2018 року з дотриманням вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у задоволенні заяви позивача про залишення без розгляду позову в частині вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 354 563 грн.88 коп. та в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 59688 грн. 93 коп. відмовлено. Ухвалою суду від 25.01.2016 року та від 22.02.2016 року задоволено заяви представника позивача про забезпечення позову накладено заборону на відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON] , накладено заборону на відчуження у будь-який спосіб транспортних засобів, які належать [PERSON], а саме: КАМАЗ 5410, (1983), червоний, № дв. [NUMBER], № шас. [NUMBER], днз [NUMBER], Свідоцтво [NUMBER], дата видачі 19.02.2000 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків; ОДАЗ 9370, (1983), червоний, № шас. [NUMBER], днз [NUMBER], Свідоцтво [NUMBER], дата видачі 25.02.2000 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків; ОДАЗ 9370, (1896), сірий, днз [NUMBER], Свідоцтво [NUMBER], дата видачі 06.05.2003 р., МРЕР № 1 ГУМВСУ Харків. (а.с. 97-98, 124 том 1). Ухвалою суду від 22.02.2016 року відмовлено відповідачеві [PERSON] у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову (а.с.119 том 1). Відповідач, який відповідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи , у судове засідання не з'явився. Щодо причин особистої неявки, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України, [PERSON] суд не повідомив, отже не з'явився в судове засідання без поважних причин. Телефонограмою від 18.01.2018 [PERSON] просив перенести судове засідання у зв'язку із зайнятістю представника відповідача [PERSON] в іншому засіданні в м. Дніпрі. Представник відповідача [PERSON] та третя особа ПП фірма «Лідер», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з'явилися, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини особистої неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди позивача та представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 08.01.2013, 01.04.2013 та 28.08.2013 [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 37000 доларів США, з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними розписками, оригінали яких досліджено у судовому засіданні та копії яких міститься в матеріалах цивільної справи (том 1, а.с. 41-43). Договір купівіл-продажу, згідно вказаних розписок, відповідач зобов'язався укласти в місячний термін після одержання свідоцтва на право власності на вказане нерухоме майно (том 1, а.с. 41-43). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2013 за індексним номером 9006495, нежитлові будівлі літ. «А-1» (магазин офіс) загальною площею 185,70 кв.м; літ. «Б-1» (склад) загальною площею 13,30 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності належать Приватному підприємству фірма «Лідер» (а.с. 44), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 45). Свої зобов'язання позивач виконала в повному обсязі, надавши відповідачеві грошові кошти в загальному розмірі 37000 дол. США. В порушення умов розписок відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав та не уклав з [PERSON] договору купівлі-продажу, передбаченого вказаними розписками. 13.03.2014 позивач направила на адресу директора ПП фірми «Лідер» Діденко Л.В. лист-претензію на 37000,00 умовних одиниць за курсом Національного Банку України. Згідно вказаного листа, [PERSON] запропонувала повернути їй у місячний термін вказані грошові кошти, які [PERSON], як представник ПП фірми «Лідер», відповідно до розписок від 08.01.2013, 01.04.2013 та 28.08.2013, отримав від позивача за відчуження їй в майбутньому нерухомого майна за адресою: [ADDRESS], яке належить Приватному підприємству фірмі «Лідер» на праві приватної власності (том 1, а.с. 71). На що директором ПП фірми «Лідер» Діденко Л.В. позивачу надано відповідь від 14.07.2014, відповідно до якої третя особа з позивачем [PERSON] пропозиції стосовно купівлі-продажу нерухомого майна не обговорювало та коштів ні директор фірми особисто, ані ПП фірма «Лідер» на особистий рахунок від позивача у розмірі 37000 доларів США не отримували, до того ж, Діденко Л.В. не має права обговорювати подібні питання без дозволу засновника. А щодо [PERSON], то він не є ні засновником, ні працівником ПП фірми «Лідер». Відповідач лише представляє інтереси фірми виключно за дорученням. При цьому, доручення щодо відчуження нерухомого майна ПП фірма «Лідер» відповідачу не надавало (том 1, а.с. 72). 07.08.2014 позивачем направлено на адресу [PERSON] лист-претензію на суму в розмірі 37000,00 доларів США, відповідно до якого [PERSON] запропонувала останньому повернути їй у місячний термін після одержання вказаної претензії, грошові кошти, які [PERSON] отримав відповідно до розписок від 08.01.2013, 01.04.2013 та 28.08.2013 (том 1, а.с. 78). Проте, вказаний лист відповідачем не отримано та повернено на адресу відправника, тобто [PERSON], за закінченням терміну зберігання (том 1, а.с. 79). У відповідності до частин 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи з положень ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Частинами 1, 2 ст. 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Про що також зазначено у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно відомостей, які містяться на офіційному сайті Національного Банку України станом на 04 вересня 2017 року 100 доларів США становить 2574,8384 гривень. З огляду на вищевикладене суд в межах заявлених позовних вимог приходить до висновку про наявність підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача гривневий еквівалент 37000 дол. США, які були набуті [PERSON] без достатніх на те правових підстав, який складає 952690,21 грн. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Проценти, зазначені в ст. 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними та збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України). Підставами для застосування до спірних правовідносин ст. 536 ЦК України є факт набуття станом на 28.08.2013 та збереження відповідачем [PERSON] у себе без достатньої правової підстави грошових коштів у загальному розмірі 37000 дол. США, що станом на вказану дату було еквівалентно 295741 грн, та установлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами розмір процентів не встановлений, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно з якою, якщо не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, Верховний Суд України в постанові від 24.01.2006 № 14/130 дійшов висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до аналогічних спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено. Станом на 28.08.2013, тобто на дату безпідставного одержання відповідачем грошових коштів, НБУ встановив курс гривні до долара США, який за 100 дол. США складав 799,3000 грн, що відповідає відомостям, викладеним на офіційному сайті Національного Банку України. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим суд бере до уваги розрахунок, який додано до матеріалів справи і наведено в обґрунтування заявлених позовних вимог та погоджується, враховуючи облікові ставки НБУ у період з 28.08.2013 по 04.09.2017, з розрахунками позивача відсотків за вказаний період у розмірі 188889,37 грн від суми коштів, які отримані [PERSON] безпідставно в розмірі 37000 дол. США, що станом на 28.08.2013 було еквівалентно 295741 грн (37000 х 799,3000), а також щодо стягнення трьох відсотків річних у розмірі 35543,08 грн. Проте, суд не вбачає підстав щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача розміру інфляційних витрат, розрахованого позивачем за період з 28.08.2013 по 06.09.2017, який складає 354563,88 грн, виходячи з наступного. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була безпідставно отримана відповідачем, індексації не підлягає .Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка виразилася в тривалих (більше 4 років) негативних емоціях та стресі, моральних і психічних переживаннях та у душевних стражданнях, пов'язаних із зусиллями, які [PERSON] , як зазначає позивач, була вимушена витрачати на досудове врегулювання цього спору з відповідачем [PERSON], а також протягом більш ніж 4 роки витрачати зусилля, час та грошові кошти на підготовку та подання до суду позовної заяви та необхідних документів, участь у судових засіданнях, чим суттєво були порушенні нормальні життєві зв'язки та привичний образ життя позивача [PERSON] У зв'язку з чим позивач оцінює завдану їх моральну шкоду в 50000,00 грн. Суд, відмовляючи позивачеві у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Зазначений перелік дій, внаслідок яких особа може зазнавати моральної шкоди, безперечно не є виключним та не перелічує всі випадки, коли особі завдається моральна шкода. Отже, правильним є визначення моральної шкоди, яке надається п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Стаття 1167 ЦК встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить та інші обставини. Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачка визначає її розмір, виходячи з особистих міркувань, при цьому не зазначає в чому виявилися її моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища, які, на її думку, були завдані діями [PERSON] При цьому позивачем та її представником у судовому засіданні зазначено, що відсутні будь-які докази щодо підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомогина підставі договору про надання правової допомоги від 16.12.2015 (том 1, а.с. 84-86) та квитанції № 0386574 від 16.12.2015 (том 1, а.с. 88). Згідно вимог ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Проте, суд, враховуючи зазначені вимоги чинного законодавства, вважає за необхідне задовольнити частково вказану вимогу, а саме у розмірі 65311,07 грн, виходячи з наступного. Частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Виходячи з ч. 3 вказаної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи, розрахунку витрат на правову допомогу, позивачеві [PERSON] надана правнича допомога адвоката у вигляді попереднього опрацювання матеріалів справи, складання процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи, отримання необхідних документів/інформації та вивчення їх змісту, участь у судових засіданнях, що в загальному розмірі склало 65311,07 грн (том 2, а.с. 104-105). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А пунктом 3 ч. 2 цієї статті визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] сплачений позивачем, що підтверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 2), судовий збір у сумі 5295,06 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн. Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо часткового задоволення вимог позивача та стягнення із [PERSON] на користь позивача грошових коштів у сумі 952690,21 грн, процентів за користування безпідставно одержаними коштами у сумі 188889,37 грн, трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 35543,08 грн, а також стягнення судового збору у сумі 5295,06 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,61 грн та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 65311,07 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial