Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

29.01.2021 позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 29.03.2016 у розмірі 27441,33 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 29.03.2016 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15000,00 грн, що, підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 13.12.2020 утворилась заборгованість у розмірі 27441,33 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 20095,66 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 7345,67 грн. Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 16.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 15.03.2021. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У поданому до суду клопотанні позивач просив розглянути справу без участі представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, подав заяву про розгляд справи без його участі. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 29.03.2016 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 18). Згідно довідки без реквізитів (вих. №, дата відсутні) відповідачу було видано 14.04.2017 кредитну картку № [NUMBER] терміном дії до 03/21 (а.с. 16). Згідно довідки (без реквізитів) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (договір б/н) (а.с 17), кредитний ліміт, встановлений 14.04.2017 (300,00) декілька разів змінювався, а саме: 14.04.2017 - кредитний ліміт збільшено до 500,00 грн; 27.04.2017 - кредитний ліміт зменшено до 243,41 грн; 10.08.2017 - кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн; 18.05.2018 - кредитний ліміт збільшено до 5000,00 грн; 22.06.2018 - кредитний ліміт збільшено до 8000,00 грн; 28.12.2018 - кредитний ліміт збільшено до 15000,00 грн; 04.05.2020 - кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. Отже, найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача, за весь період кредитування складав 15000,00 грн., та який остаточно було зменшено до 0,00 грн 04.05.2020. Встановлення ліміту кредитування саме в такому розмірі, а не іншому, підтверджує й сам позивач по тексту своєї позовної заяви, зазначаючи, що кредитний ліміт збільшувався ним до 15000,00 грн. Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 13.12.2020 утворилася заборгованість в сумі 27441,33 грн, яка складається з: 20095,66 грн - заборгованості за тілом кредиту; 7345,67 грн - заборгованості за простроченими відсотками. Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором б/н станом на 15.12.2020 (а.с. 86-89) за період з 14.04.2017 по 15.12.2020. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також виписка банку згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту на картковому рахунку відповідача до 20095,66 грн. Отже, пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (20095,66 грн) перевищує кредитний ліміт, який був встановлений на картковий рахунок відповідача (15000,00 грн), та в межах якого відповідач мав право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав. Доказів збільшення розміру кредитного ліміту до 20095,66 грн позивач також не надав. Тобто доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 20095,66 грн не ґрунтуються на матеріалах справи. Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 17) таких доказів не містить. Крім того, з розрахунку позивача, наданого на обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Так, розрахунок заборгованості за договором (а.с. 12-15 ) містить графу «відсотки погашені за рахунок кредиту»), що свідчить про те, що заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідач отримав у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого йому кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення позивачем заборгованості за кредитом шляхом погашення (списання) процентів за користування кредитом за рахунок кредитних коштів. Також з виписки за договором, наданої позивачем, вбачається, що позивач неодноразово здійснював «списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 3.4, 3.5 відсотка…» та на суму списання автоматично збільшував від`ємний «залишок після операції». Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом відповідача поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок позичальника. З виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості. У той же час, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів. Такий висновок викладено в постанові Полтавського апеляційного суду від 13.01.2020 у справі № 544/1257/19. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на його банківську картку, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту - 15000,00 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 5095,66 грн (20095,66 - 15000,00 = 5095,66) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними доказами, оскільки утворилася не за рахунок прямого кредитування позичальника (відповідача), а за рахунок збільшення заборгованості за кредитом за рахунок нарахованих та списаних позивачем процентів за користування кредитом, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю. Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, суд зазначає таке. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, додав до позовної заяви інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту ( а.с. 19-21), яка надана на підпис відповідачеві та підписана відповідачем 20.05.2020. Згідно змісту цієї інформації, зазначеної у р. 7 «Інші важливі правові аспекти», ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 04.06.2020. Підписана відповідачем інформація про умови кредитування містить декілька варіантів процентних ставок (43,20 %, 42,00 %, 37,2 %, 52,84 %, 53,45 %, 55,74 %, 59,00 %, 63,48 %, 69,39 %, 74 %, 84 %, 86,40 %, 122,09 %) у залежності від типу кредитного продукту та виду картки. З розрахунку заборгованості, виконаного позивачем, вбачається, що для нарахування процентів за користування кредитом, позивачем за період кредитування з 14.04.2017 по 01.11.2020 застосовувалися різні процентні ставки, а саме 3,5 %, 7,0 %, 84 %, 60 %, що не в повній мірі відповідає умовам кредитування, що були погодженні та підписані між сторонами кредитного договору. Суд звертає увагу, що умови кредитування, що були погоджені між позивачем та відповідачем, викладені у Інформації про умови кредитування (а.с. 19-21), діяли та були чинними у період кредитування з 20.05.2020 (дата підписання відповідачем інформації про умови кредитування) до 04.06.2020 (дата закінчення строку дії умов кредитування, зазначена у самій інформації). За цей період позивачем було нараховано проценти за користування кредитом за погодженою сторонами процентною ставкою у розмірі 42 % річних у такому обсязі: 690,30 грн - «загальне сальдо за нарахованими відсотками», 3333,28 грн - «сальдо за нарахованими відсотками, які не включені в заборгованість» та 782,52 грн - «сальдо за нарахованими відсотками на прострочці, які не включені в заборгованість накопичувальним підсумком» на загальну суму 4806,10 грн (690,30 грн + 3333,28 грн + 782,52 грн = 4806,10 грн). Матеріали справи не містять доказів, що сторони домовлялись про розмір процентної ставки за користування кредитом у інший період кредитування поза межами періоду з 20.05.2020 до 04.06.2020. Отже суд не бере до уваги заборгованість за процентами, що нарахована позивачем за той період, за який відсутні докази існування домовленостей між сторонами про умови кредитування. Також судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості банком використовувалася формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №325/1163/16-ц. У розрахунку позивача та з виписки за договором наданого для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту (збільшував від`ємний «залишок після операції»), тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Застосована позивачем формула розрахунку заборгованості за процентами, на думку суду, суперечить вимогам закону та умовам договору, й суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами є частково необґрунтованим, оскільки позивач мав право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом виключно на суму фактичної заборгованості за кредитом, отриманим позичальником, із застосуванням тієї процентної ставки, про яку сторони домовились. Оскільки відповідач своїм правом на подання до суду контррозрахунку заборгованості за процентами за користування кредитом не скористався, тому у цій частині позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд задовольняє частково у сумі 4806,10 грн. за період з 20.05.2020 до 04.06.2020, оскільки уважає їх обґрунтованими та доведеними, у стягненні решти суми заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2539,57 грн (7345,67 грн - 4806,10 грн = 2539,57 грн) суд відмовляє за безпідставністю. При цьому, суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17 (постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦКУ позивач не заявляв, розрахунок заборгованості за процентною ставкою, прямо передбаченою ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, позивач до суду не подав.

Outcome: partial