Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

25.09.2017 позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором від 26.06.2013 р. № 500386031 в розмірі 93 128, 32 грн., з яких: 41 826, 58 грн. - основна сума боргу; 36 001, 74 грн. - заборгованість за відсотками та комісією; 15 300 грн. - пеня. Вимоги позову обґрунтовані тим, що між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем укладено вище зазначений Кредитний договір, у відповідності до умов якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 49 860 грн. Внаслідок невиконання відповідачем умов зазначеного договору виникла заборгованість. 30.09.2014 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 500386031 від 26.06.2013 р. 10.10.2016 р. між позивачем та ТОВ «Дата Майнінг Груп» укладено Договір факторингу, у відповідності до якого позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. 10.10.2017 р. ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. відкрито провадження по справі. 03.05.2018 р. по справі ухвалено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором № 500386031 від 26.06.2013 р. в розмірі 93 128, 32 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2020 р. скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2018 р., постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04.03.2020 р. до суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, відповідач просить відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що в матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про реально отриману [PERSON] суму коштів за кредитним договором. Зокрема, матеріли справи не містять доказів направлення відповідачу повідомлення про заміну кредитора в зобов`язанні. Окрім вказаного, посилається на те, що банком пропущено строки позовної давності, та останній має право на повернення боргу за тілом кредиту та відсотками за період з листопада 2014 року по червень 2016 року, а до вимог про стягнення пені та штрафів необхідно застосувати позовну давність в один рік. Зокрема, відповідач вказує на те, що він не погоджувався на збільшення позовної давності у 50 років, у зв`язку з чим вважає позицію позивача щодо її застосування такою, що не відповідає чинному законодавству. При цьому, вважає неправомірним нарахування комісії за користування кредитом, оскільки встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії,ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним. 25.03.2020 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вказує на те, що факт надання банком відповідачу кредитних коштів в розмірі 49 860 грн., підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи, а саме Виписками по особовим рахункам відповідача за період з 26.06.2013 р. по 08.12.2014 р. Зокрема, беззаперечним підтвердженням отримання відповідачем кредиту є факт часткової сплати ним заборгованості за кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості. Вказує на те, що ні кредитний договір, ні договори факторингу у встановленому законом порядку недійсними не визнавались, тобто в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Зазначає, що посилання відповідача на відсутність доказів переходу прав вимоги до позивача є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. При цьому, за змістом положень діючого законодавства, неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише надає йому право виконати зобов`язання первісному кредитору. Доказів виконання відповідачем зобов`язання первісному кредитору останнім не надано. Щодо твердження відповідача про пропуск строків позовної давності, сторона позивача вказує на те, що датою повернення кредитних коштів є 27.06.2016 р., відтак строк позовної давності необхідно відраховувати саме з вказаної дати. Отже, загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором розпочинається 27.06.2016 р. та закінчується 27.06.2019 р., відтак позивач, звернувшись до суду в вересні 2017 року, застосував заходи щодо захисту своїх прав в межах строку позовної давності. Зокрема, платежі по яким не сплив строк позовної давності знаходяться в Графіку платежів у часовому періоді з листопада 2014 по дату остаточного повернення кредиту, тобто підлягають задоволенню 20 платежів, з листопада 2014 року по червень 2016 року. Позивач зазначає, що відповідачем підписано кредитний договір, що свідчить про його обізнаність з умовами договору, які передбачають строки позовної давності 50 років. Посилається також на те, що у відповідності до умов кредитного договору та додатку №1 до нього, всі складові загальної суми щомісячного платежу за обслуговування кредиту визначені в твердій грошовій сумі 837, 65 грн. Відповідачем підписано графік платежів, отже твердження сторони відповідача про те, що такі умови суперечать положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та безпідставними. 15.07.2020 р. від представника відповідача до суду надійшов розрахунок заборгованості, згідно з яким вказує на те, що розмір виданого кредиту за кредитним договором становить 49 860 грн. Фактичне погашення кредиту відбувалось з липня 2013 року по лютий 2014 року. Після лютого 2014 року погашення не здійснювалось, тобто з березня 2014 року у кредитора виникло право на стягнення відповідної місячної суми, починається строк позовної давності на стягнення суми, яка нараховувалась за березень, та в даному випадку позовна давність закінчується 28.03.2017 р. Оскільки позивач звернувся до суду 25.09.2017 р., то строк позовної давності на щомісячні платежі, починаючи з березня 2014 року по серпень 2014 року пропущений. Враховуючи погашення відповідачем кредиту на загальну суму 8 033, 42 грн., та пропуск позивачем строків позовної давності щодо стягнення боргу за період з березня 2014 року по серпень 2014 року, сума основного зобов`язання, на стягнення якої може претендувати позивач становить 34 269, 5 грн. Зокрема, враховуючи, що до вимог про стягнення штрафу за прострочку платежів застосовується спеціальна позовна давність в 1 рік, позивач має право стягувати з відповідача штраф за період одного року, що передує подачі позовної заяви до суду - з 25.09.2016 р. по 25.09.2017 р., при цьому кредитний договір припиняється 27.06.2016 р., та з цього дня припиняється нарахування штрафних санкцій, у зв`язку з чим позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення штрафу. Зокрема, щодо відсотків за користування кредитом вказує на те, що з урахуванням позовної давності необхідно відняти відсотки за березень-серпень 2014 року та недоплачену заборгованість за попередні місяці, а тому сума заборгованості не може бути більшою за 10 100, 76 грн. При цьому, представник відповідача вказує на те, що в повному обсязі не визнає вимоги позову в частині стягнення комісії за користування кредитом з підстав наведених у відзиві. Зазначає, що сума заборгованості перед первинним кредитором, згідно з розрахунком відповідача, становить 44 370, 26 грн., з яких: 34 269, 5 грн. сума основного боргу, 10 100, 76 грн. - відсотки за користування кредитом. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала обставини по позицію, викладені у відзиві на позовну заяву та поданому нею розрахунку заборгованості. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що 26.06.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір №500386031 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49860 грн. Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі визначені договором та додатками до нього. Відповідно до п. 2.2 Кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом 14,99 річних. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно з умовами п. 2.3 Кредитного договору, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій - 27.06.2016 року. Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору, порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим Договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Договору та його невід`ємною частиною. У відповідності до п. 2.8 Договору комісійна винагорода банку складає: за управління кредитом 1, 68 %, за період з 1-го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом - 1, 68 % від суми кредиту. У відповідності до Графіку платежів, сума комісії склала 837, 65 грн. щомісячно. Згідно п. 4 Кредитного договору, позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом №1 цього Договору та/або інших платежів за Договором, сплатити банку штраф у розмірі - якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 20000 грн. - 150 грн. за перший прострочений платіж, та 350 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж; - якщо сума кредиту від 20000, 01 до 50000 грн. - 200 грн. за перший прострочений платіж, та 500 грн. - за кожний наступний прострочений поспіль платіж; якщо сума кредиту більша 50000,01 грн. - 300 грн. за перший прострочений платіж, та 700 грн. - за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим Договором визначені сторонами у Розділі №2 цього Договору. Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що банком надано [PERSON] кредитні кошти в розмірі 49 860 грн., що підтверджується виписками по рахунках останнього. З розрахунку заборгованості, наданого банком, а також з розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, вбачається, що [PERSON] погашено кредит на загальну суму 18 180 грн., з яких на погашення тіла кредиту 8 033, 42 грн., на погашення відсотків за користування кредитом 4 083, 03 грн., на сплату комісії за користування кредитом 5 863, 65 грн., на погашення штрафу 200 грн. Останній платіж відповідачем здійснено 12.02.2014 року. В подальшому відповідачем погашення за кредитом не здійснювались, тобто останній порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором складає 93 128, 32 грн., з яких: 41 826, 58 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 740, 07 грн. - заборгованість за відсотками; 22 261, 67 грн. - заборгованість по комісії; 15 300 грн. - заборгованість по штрафах. Встановлено, що 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, згідно якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищезазначеним кредитним договором. 10.10.2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до відповідача, що включає в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за Основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ «Дата Майнінг Груп», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів від відповідача. Відповідно до п. 2.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Фактору, а Фактор набуває належне Клієнтові Право Вимоги до Боржників (які надалі, в залежності від контексту, іменуються «Боржники» або «Боржник») за договорами (надалі іменуються «Основні договори» або «Основний договір», в залежності від контексту), перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору. Сторони погодили, що до Фактора переходять всі права, які належать Клієнту за Основними договорами, на умовах передбачених Основними договорами, за виключенням права нарахування відсотків, комісій, неустойки що передбачені умовами Основних договорів. Відповідно до Додатку №1-1 до Договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, характеристики права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набув права грошової вимоги до відповідача у сумі 93128,32 грн., з яких: 41826,58 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 36001,74 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 15300 грн. - пеня, штраф, неустойка. Також 10.10.2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було підписано акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 10.10.2016 року до Договору Факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року. Відповідно до п. 1 акту приймання-передачі Реєстру Боржників від 10.10.2016 року до Договору Факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року, у відповідності та на виконання Договору Факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року Клієнт передав, а Фактор отримав Право Вимоги, детальний опис складових якого наведений в Додатку № 1-1 до Договору. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відповідно до вищевказаних правових норм, договорів факторингу, акту та додатку, позивач набув права вимоги до відповідача. Відповідачем не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів невідповідності вказаних договорів вимогам законодавства. Посилання сторони відповідача, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на те, що [PERSON] не направлялись повідомлення про зміну кредитора в зобов`язанні, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачає, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. З матеріалів справи вбачається, що відповідач після 12.02.2014 р. не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Отже, судом достеменно встановлено, що відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, а позивач на підставі договору факторингу набув право вимоги заборгованості за кредитним договором до [PERSON] . З приводу посилань сторін на строки позовної давності суд зазначає наступне. Ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). П.1 кредитного договору визначено, що цей договір складається з двох розділів, розділу №1 «Базові умови кредитування» та розділу №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ. У п.24 розділу №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» сторони домовилися про те, що позовна давність за спорами, що випливають з договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо, становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, поданий стороною позивача розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» не підписаний ні відповідачем, ні уповноваженим представником банку. Зокрема, графа «ЗАТВЕРДЖЕНО» не містить підпису [PERSON] та печатки банку. При цьому банк не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці умови договору розумів відповідач, підписуючи кредитний договір, а також те, що зазначений розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» містив збільшений строк позовної давності в момент підписання кредитного договору позичальником. Кредитний договір не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності. За таких обставин суд дійшов висновку, що банком не доведено того, що сторони уклали договір про збільшення позовної давності на підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України, тому вважає за необхідне застосували правила загальної позовної давності у три роки, передбаченої ст. 257 ЦК України. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №202/26885/13-ц. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Позивач звернувся до суду з позовом 25.09.2017 р., останній платіж по кредиту здійснено відповідачем 12.02.2014 р., тобто 27.02.2014 почалось прострочення сплати чергового платежу по кредиту, отже позивачем пропущено строки позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 27.03.2014 р. по 27.08.2014 р. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками за вказаний вище період, у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Щодо дотримання строків позовної давності при пред`явленні вимог позову в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 15 300 грн. суд зазначає наступне. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається із ч.ч.1,2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача штраф за прострочення повернення кредиту, відсотків та комісії за період з 27.02.2014 р. по 27.10.2016 р., при цьому до суду з вказаними вимогами звертається лише 25.09.2017 р. При цьому, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже, позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 15 300 грн. за вказаний в позові період. Зокрема, умовами кредитного договору передбачено сплата штрафу за кожен прострочений платіж окремо, при цьому датою останнього платежу є 27.06.2016 р., а отже нарахування штрафів за період з 27.07.2016 р. по 27.10.2016 р. суд вважає необґрунтованим, оскільки строк дії договору закінчився. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині. Щодо вимог позову про стягнення з відповідача заборгованості по комісії за обслуговування кредиту в розмірі 22 261, 67 грн., суд зазначає наступне. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 57 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абз. 2, 3 ч. 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Так, з п. 2.4кредитного договору, укладеного з відповідачем, кредит надається позичальнику для власних потреб, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів» (у відповідній редакції). П. 2.8 кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником комісії за управління кредитом. Графік погашення кредиту викладено у додатку 1 до кредитного договору, в якому також визначається сума комісії, яку має сплачувати позичальник на користь банку в розмірі 837, 65 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Між тим, ПАТ «Альфа-Банк» встановив у кредитному договорі сплату щомісячної комісії як винагороду банку за надання фінансового інструменту і за надання кредитних ресурсів відповідно, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь. Банк нараховував відповідачу комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. З огляду на вказане, враховуючи поданий стороною відповідача розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 27.09.2014 р по 27.06.2016 р. в розмірі: 34 269, 5 грн. - за тілом кредиту (49 860 грн. (сума кредиту) - 8 033, 03 грн. (сума погашених відповідачем по тілу кредиту коштів) - 7 557, 08 грн. (платежі за період з березня по серпень 2014 року)); 10 630, 18 грн. - відсотки за користування кредитом (13 40, 07 грн. (відсотки нараховані позивачем) - 3 109, 89 грн. (відсотки нараховані за період з березня по серпень 2014 року). Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення заборгованості за кредитним договором 26.06.2013 р. № 500386031 підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача підлягає заборгованість в розмірі 44 899, 68 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial