Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 26.06.2013 року, нею разом із відповідачем [PERSON] , під час перебування в шлюбі, за рахунок спільних коштів придбано житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 605 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310700000:07:028:0013, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договорами купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26.06.2013 року. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 02.10.2019 року шлюб між ними розірвано. В подальшому, рішенням Лубенського міськрайонного суду від 20.08.2020 року житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 605 кв.м., кадастровий номер 5310700000:07:028:0013, які розташовані за адресою: [ADDRESS] визнані спільним сумісним майном позивача та відповідача, придбаним ними під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідач, будучи співвласником житлового будинку та земельної ділянки, протягом усього періоду з моменту їх придбання та по дату звернення із позовом до суду, не бере участі щодо його утримання. Обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання, вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки, одноособово виконує лише позивач. Враховуючи строки позовної давності, за період з січня 2018 року по грудень 2020 року включно, відповідач не проводив жодної оплати по утриманню житла, так само, на сьогоднішній день між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо відшкодування витрат на утримання майна. В свою чергу нею за вказаний період здійснено оплату житлово - комунальних послуг на утримання житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій про сплату, на загальну суму 32 515 грн., що підтверджується копіями квитанцій. Крім того, одноособово нею за 2018, 2019, 2020 роки сплачено земельний податок у розмірі 151 грн., що також підтверджується копіями квитанцій. Оскільки відповідач є співвласником 1/2 частини придбаного ними будинку та земельної ділянки, вона прохає стягнути з [PERSON] на її користь 16 333 грн. а також суму судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, її представник адвокат Півнюк С.Я. звернулася до суду з заявою в якій прохала справу розглядати без її участі та без участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача адвокат Садовий В.В. звернувся до суду з заявою в якій прохав розглядати справу без його участі та без участі відповідача. Позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме за період з 20.08.2020 року, тобто з моменту прийняття рішення Лубенським міськрайонним судом про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, по грудень 2020 року включно. В іншій частині позовні вимоги відповідач не визнав, оскільки вважає, що до 02.10.2019 року їх з позивачем сім`я мала спільний бюджет і підстав говорити про проплату за комунальні послуги за рахунок особистих коштів когось із подружжя немає, так як це суперечить нормам сімейного кодексу. Що стосується періоду після розлучення і до 20.08.2020 року, то будинок не був визнаний їх спільним сумісним майном і частки кожного не були виділені, а тому немає підстав стягувати з нього кошти по оплаті за комунальні послуги за цей період. Ним до розподілу майна кошти за комунальні послуги надавалися в готівковій формі, а позивач вже сама обирала зручний спосіб оплати, без погодження із відповідачем. При винесенні рішення прохав судові витрати розподілити пропорційно задоволених вимог. Суд вирішив можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст.247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Розглянувши матеріали провадження, оглянувши у судовому засіданні оригінали квитанцій по оплаті житлово-комунальних послуг за період з січня 2018 року по грудень 2020 року помісячно, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 20 червня 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Відповідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02.10.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Перебуваючи в шлюбі, сторони [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 605 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310700000:07:028:0013, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу вони продовжують проживати в одному будинку. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 20.08.2020 року житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 605 кв.м., кадастровий номер 5310700000:07:028:0013, які розташовані за адресою: [ADDRESS] визнані спільним сумісним майном позивача та відповідача, придбаним ними під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. Позивач стверджує, що відповідач, будучи співвласником житлового будинку та земельної ділянки, протягом усього періоду з моменту їх придбання та по дату звернення із позовом до суду, не бере участі щодо утримання цього майна. Обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання, вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки, одноособово виконує лише позивач. За період з січня 2018 року по грудень 2020 року включно позивачем здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . на загальну суму 32 515 грн., що підтверджується копіями квитанцій про сплату. Крім того, позивачем за 2018, 2019, 2020 роки сплачено земельний податок у розмірі 151 грн., що також підтверджується копіями квитанцій та податкових повідомлень. За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача 1/2 частку сплачених нею послуг за водопостачання, електроенергію, використаний природний газ, транспортування природного газу та за вивіз сміття, виходячи з принципу рівності часток власників, що становить 16333 грн. Правовідносини, які склалися між учасниками справи, за своїм змістом є цивільними. Їх регулювання здійснюється нормами Цивільного та Житлового кодексів України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Враховуючи положення ст. 541 ЦК України, зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер. Таким чином, особи, які мають право власності на квартиру, залежно від частки, несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Статтею 544 ЦК України встановлено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», також передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 9. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Судом встановлено, що сторони придбали житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд 26.03.2013 року, перебуваючи в шлюбі. Відповідно до рішення суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 02.10.2019 року, тобто до часу розірвання шлюбу сторони мали спільний сімейний бюджет, а тому вимоги позивача щодо стягнення коштів на утримання майна за період з січня 2018 року і по дату розірвання шлюбу задоволенню не підлягають. Крім того, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення коштів на утримання майна після розлучення і до 20.08.2020 року, оскільки в цей період будинок та земельна ділянка не були визнані спільною сумісною власністю сторін, без визначення часток, та відповідач стверджує, що за період до розподілу майна кошти за комунальні послуги надавалися ним позивачу в готівковій формі. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню за період з 20.08.2020 року(рішення Лубенського міськрайонного суду про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності за гр. [PERSON] по Ѕ частині на земельну ділянку та житловий будинок) по 31.12.2020 року. Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за водопостачання в 2020 році в серпні - 30 грн., вересні - 30 грн., жовтні -30 грн., листопаді - 20 грн., грудні - 30 грн. Сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 12 днів серпня становить 5, 82 грн. (30:31х12:2). А всього за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача за оплачені послуги водопостачання підлягає стягненню 60,82 грн.(5,82+15+15+10+15). За використану електричну енергію за даний період позивачем сплачено: в серпні - 90 грн., вересні - 70 грн., жовтні - 60 грн., листопаді - 160 грн., грудні - 220 грн. Сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 12 днів серпня становить 17,40 грн.(90:31х12:2). А всього за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача за використану електричну енергію підлягає стягненню 272,40 грн.( 17,40 +35+30+80+110). За послуги газопостачання за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року позивачем сплачено: в серпні - 84 грн., вересні - 90 грн., жовтні - 394 грн., листопаді - 1260 грн., грудні - 2100 грн. Сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 12 днів серпня становить 16.25 грн.(84:31х12:2). А всього за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача за використаний природний газ підлягає стягненню 1938,26 грн. (16.25 +45+197+630+1050). За розподіл природного газу за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року позивачем сплачено: в серпні - 486 грн., вересні - 493 грн., жовтні - 155 грн., листопаді - 284 грн., грудні - 284 грн. Сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 12 днів серпня становить 94,06 грн.(486:31х12:2). А всього за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача за розподіл природного газу підлягає стягненню 702,06 грн. (94,06 +246,50+77,50+142+142). За вивезення побутових відходів за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року позивачем сплачено: у вересні - 30 грн., листопаді - 30 грн., грудні - 40 грн. Всього за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача за вивезення побутових відходів підлягає стягненню 50 грн. (100:2). Крім того, позивачем сплачено земельний податок за 2020 рік в сумі 50,23 грн., що підтверджується податковим повідомленням та копією квитанції про сплату податку. За період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачену нею суму земельного податку в розмірі 18,28:2=9,14 грн.(за 12 днів серпня 1,56 грн.(12х0,13 грн./день)+ 16,72 грн.(4х4,18 грн./місяць). Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею витрати на сплату житлово-комунальних послуг та земельного податку за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року в розмірі 3 032 грн.68 коп., з яких 3 023,54 грн. - витрати на оплату житлово-комунальних послуг та 9,14 грн.- земельний податок. Крім того, з відповідача підлягає стягнення судових витрат, понесених позивачем у вигляді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 18,56% (3032,68х100%:16 333), що становить 168,52 грн.(908х18,56%). На підставі викладеного,

Outcome: partial