Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «Міський комерційний банк» про видачу вкладу та відшкодування моральної шкоди. Позивач при зверненні до суду мотивує свої вимоги тим, що 24. 10. 2013 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу №2630/49/136882 з виплатою відсотків щомісячно. Предметом договору є розміщення депозитного вкладу в сумі 227 000,00 грн. на строк 182 дні з виплатою відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку 19,6 відсотків річних. Позивач зазначає, що 11. 04. 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення депозитного вкладу разом із відсотками за користування банківським вкладом, однак у видачі вкладу та відсотків позивачу було відмовлено. Відмова відповідача була вмотивована відсутність коштів. В зв'язку із зазначеним позивач вважаючи свої права порушеними просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму вкладу разом із відсотками у розмірі 249 963,41 грн. та моральну шкоду в сумі 3000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій також зазначив, що позов підтримує та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. ПАТ «Міський комерційний банк» в судове засідання свого представника не направили, надавши до суду письмові заперечення відповідно до яких просили суд відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року між відповідачем по справі - ПАТ «Міський комерційний банк» Відділення № 49 в особі головного економіста відділення №49 Петренко І. В., що діє на підставі довіреності № 639, виданої ПАТ «Міський комерційний банк» від 22 серпня 2013 року, та [PERSON] було укладено Договір банківського вкладу №2630/49/136882 «Ваш Накопичувальний» з виплатою відсотків щомісячно Предметом Договору є розміщення позивачем у відповідача депозитного вкладу в сумі 227 000,00 гривень на строк 182 дні, з виплатою відповідачем на користь позивача відсотків на суму депозитного вкладу, з розрахунку 19,6 відсотків річних. Виплата процентів відповідачем здійснюється щомісячно шляхом приєднання (капіталізація) відсотків по вкладу до суми вкладу. Встановлено, що 24 жовтня 2013 року [PERSON] передав відповідачу кошти у сумі 227 000,00 гривень - сума вкладу, для зарахування на депозитний рахунок №263082934903, шляхом внесення готівки до каси відповідача, що підтверджується квитанцією на переказ готівки № 7805 від 24 жовтня 2013р., яка міститься в матеріалах справи. Вбачається, що 11 квітня 2014 року [PERSON] звернувсь у відділення відповідача із письмовою заявою про повернення депозитного вкладу, проведення нарахування та сплати відсотків за користування коштами банківського вкладу. В заяві позивачем було зазначено, що він має намір отримати вклад разом з відсотками 24 квітня 2014 року, тобто в термін повернення вкладу, який визначений пунктом 1.1 статті №1 частини 2 Договору. Однак у видачі вкладу та відсотків позивачу було відмовлено. Відмова відповідача вмотивована відсутністю коштів. 16.05.2014 року позивачем було отримано лист відповідача від 12.05.2014 вихід № 12.3/1301, в якому було зазначено, що розглянувши заяву [PERSON] від 11 квітня 2014 року вх. № 1467 його повідомляють, що вклад за Договором по закінченню строку був пролонгований на новий термін до 24.10.2014 року. Відповідно до умов Договору викладених у пункті 1.3 Статті №1 Частини 2 Договір вважається продовженим на новий термін на умовах, що діють на момент продовження у випадку, якщо вкладник не вимагає повернення суми вкладу в день закінчення строку дії Договору. Однак, в зазначеній заяві від 11 квітня 2014 року, [PERSON] звернувсь до відповідача з вимогою повернути вклад саме 24 квітня 2014 року, тобто в термін який визначений пунктом 1.1 Статті №1 Частини 2 Договору, як термін повернення вкладу. Таким чином, беручи до уваги зміст заяви від 11 квітня 2014 року вбачається, що відповідач знав про те, що наміру продовжувати дію Договору та переукладати Вклад на новий термін [PERSON] не мав. З наведеного вбачається, що всупереч волі позивача, відповідач не приймає до уваги особисте письмове звернення позивача від 24 квітня 2014 року з вимогою повернути депозитний вклад разом з відсотками та в односторонньому порядку продовжує дію Договору на новий термін до 24.10.2014 року, чим порушує права позивача, на що слід зазначити наступне. Відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України та пункту 4.2.2 Статті № 4 Частини 2 Договору обмеження прав клієнта розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Крім того статтею 1060 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Таким чином вбачається, що відповідач всупереч волі позивача продовжує користуватись його грошовими коштами. Встановлено, що відповідач не повернув позивачу суму депозитного вкладу у терміни визначені положенням пункту 1.1 Статті № 1 Частини 2 Договору чим порушив свої зобов'язання по Договору. Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, є недопустимою одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, своїми діями відповідач порушив також вимоги ст.ст. 629 та 1060 Цивільного Кодексу України, пункт 3.3 Постанови НБУ від 03.12.2003 року №516 "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 р. за N 1256/8577). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що у встановлений в договорі строк відповідач суму вкладу та відсотки позивачу не повернув, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та доведеними, а тому приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу разом з відсотками в сумі 249 963,41 гривень. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне. Позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що в зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору банківського вкладу, позивачу була завдана моральна шкода, завдану моральну шкоду позивач оцінює в сумі 3000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. П. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 4 від 31. 03. 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. З урахуванням зазначеного вище, зважаючи на те, що позивачем під час розгляду справи не було надано до суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, що пов'язані з діями відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 2499 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial