Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Національної академії прокуратури України, третя особа Генеральна прокуратура України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 грудня 2015 року був прийнятий наказ Генерального прокурора України №119ш , яким затверджена структура та штатний розпис Національної академії прокуратури України та скасовано наказ Генерального прокурора України №102ш від 15.10.2015 року. 25.03.2016 року доценту кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України кандидату юридичних наук [PERSON], надано попередження про вивільнення за № 11/43. В цьому попереджені про вивільнення йдеться про те, що відбувається скорочення штату з 30 травня 2016 року, відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування, і те, що про наступне звільнення буде повідомлене Шевченківський районний центр зайнятості. 30 травня 2016 року був виданий наказ №785-к за підписом ректора Національної академії прокуратури України [PERSON]. В цьому наказі зазначається про звільнення кандидата юридичних наук [PERSON] з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України з 31 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників (ч. 1 ст. 40 КЗпП України), виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Підстава наказ Генерального прокурора України від 21 грудня 2015 року №119ш, попередження про вивільнення від 30 березня 2016 року. Позивач вважає, що наказ про звільнення №785-к від 30 травня 2016 року та попередження про вивільнення за № 11/438 від 05.03.2016 є незаконними, винесеними з порушенням норм чинного законодавства України про працю з огляду на наступне. Так позивач посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. В попереджені про вивільнення від 05.03.2016 року вказується, що вакантні посади відсутні. Однак, за твердженням позивача, в період між наданим попередженням про вивільнення та наказом про звільнення, відповідно до офіційного сайту роботодавця прийнята значна кількість нових працівників. Позивач також посилається на те, що він згідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України має переважно право на залишення на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, аніж ті працівники яких було прийнято на роботу вже після надання йому попередження про вивільнення або були перепризначені на створені посади викладачів. Так викладацький стаж [PERSON] становить 19 років. В Національній академії прокуратури України [PERSON] працював з 08.01.2014 року по день звільнення. [PERSON] за час роботи жодної догани не мав, а навпаки мав лише заохочення по роботі. Крім того, він підготував та опублікував багато наукових робіт. В звязку з чим, він просить: визнати незаконним його звільнення з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України, поновити його на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України, стягнути з Національної академії прокуратури України (код ЄДРПОУ 26297233) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 15809 (п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'ять) гривень 33 коп. щомісячно по день поновлення на роботі. Крім того, позивач посилається на те, що в порушення вимог ст. 44 КЗпП України та наказу про звільнення №785-к від 30 травня 2016 року, в якому зазначено що [PERSON] необхідно виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, водночас сплатили лише 7063 (сім тисяч шістдесят три) гривні 72 коп., хоча відповідно до довідку про заробітну плату за останні шість місяців перед звільненням середня заробітна плата становила 15843 (п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок три) гривні 43 коп. Тобто, [PERSON] була недоплачена вихідна допомога (15843 грн 43 коп. (середній місячний заробіток за шість місяців 2016 року) - 7063 грн.72 коп. (розмір виплаченої вихідної допомоги) = 8779 (вісім тисяч сімсот сімдесят дев'ять) гривень 71 коп. (недоплачена вихідна допомога), яку він просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що він працював доцентом кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України. Під роботи користувався авторитетом, плідно працював над науковими працями, а також не мав жодних дисциплінарних стягнень. В звязку з чим, він вважає, що має пріоритетне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, аніж ті працівники, які фактично не було звільнено за скороченням штату. Крім того, працівники кадрового відділу йому не повідомляли про наявність або відсутність вільних вакантних місць під час звільнення, а він мав бажання працювати на іншій посаді. Вже після звільнення йому стало відомо, що з дати його попередження до дати звільнення, в академію було прийнято багато інших працівників, які не мають достатньої кваліфікації. Представник Національної академії прокуратури України в процесі розгляду справи заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не має практичного досвіду роботи в органах прокуратури, а тому не має переважного права на залишення на роботі. Вона також пояснила, що згідно наказу Генерального прокурора, переважним правом на залишення на роботі мали лише ті викладачі та наукові працівники, які мали практичний досвід роботи в органах прокуратури. В останнє судове засідання представник відповідача не зявилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представники Генеральної прокуратури України в судове засідання не зявились, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши у сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що [PERSON] працював доцентом кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України. 21 грудня 2015 року наказом № 119ш Генерального прокурора України було затверджено нову структуру та штатний розпис Відповідача та зменшено кількість працівників Національної академії прокуратури України з 203 до 188. Згідно наказу Національна академія прокуратури Україна повинна була провести скорочення чисельності працівників та привести структуру штату у відповідність із наказом. Листом № 11/2-2вих-16 від 14.01.2016 р. Генеральна прокуратура України вимагала при призначенні (перепризначені) працівників на посади, в тому числі і викладачів, обов'язково враховувати досвід роботи в органах прокуратури за напрямом згідно з профілем роботи підрозділу. 25.03.2016 року доценту кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України кандидату юридичних наук [PERSON], надано попередження про вивільнення за № 11/43. В цьому попереджені про вивільнення йдеться про те, що відбувається скорочення штату з 30 травня 2016 року, відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування, і те, що про наступне звільнення буде повідомлене Шевченківський районний центр зайнятості. 30 травня 2016 року був виданий наказ №785-к за підписом ректора Національної академії прокуратури України [PERSON] про звільнення [PERSON] з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України з 31 травня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників (ч. 1 ст.40 КЗпПУкраїни). В наказі було передбачена виплатити [PERSON] вихідної допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Суд вважає, що звільнення позивача з займаної посади, відбулось з порушенням процедури звільнення, яка встановлена КЗпП України. Так, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП Україн и трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд вважає, що наказ Генерального прокурора України № 119ш від 21 грудня 2015 року, яким було затверджено нову структуру та штатний розпис Відповідача та зменшено кількість працівників Національної академії прокуратури України з 203 до 188 є підставою для застосування п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Вищевказана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15. В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що позивача не було особисто проінформовано працівниками відділу кадрів про наявність вакантних посад після його попередження про вивільнення, оскільки відбувалось масове звільнення працівників. В звязку з чим, вся інформація про наявність вакантних посад була розміщена на стенді оголошень в приміщенні академії. Суд вважає, що розміщення на стенді оголошень в приміщенні академії інформації про наявність вакантних посад не може розцінюватися як належне виконання вимог статті 492 КЗпП України, яка зобовязує власника або уповноважений ним орган персонально попереджати працівника про наступне вивільнення з одночасною пропозицію іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації. В судовому засіданні встановлено, що в період з 25.03.2016р. по 31.05.2016р. в Національній академії прокуратури України існувала велика кількість вільних вакантних посад, у тому числі посад викладачів. (ас.с. 127-155) Однак, за наявності вакантних посад на підприємстві, жодна з них на порушення вищезазначених вимог закону не була запропонована позивачу відповідальними особами відділу кадрів, що є порушенням порядку звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Суд вважає, що зі сторони представника відповідача не надано доказів, які підтверджують то факт, що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України на підставі наказу № 785-к від 30 травня 2016р. ректора Національної академії прокуратури України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, необхідно: поновити [PERSON] на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України зобовязати Національну академію прокуратури України внести запис в трудову книжку [PERSON] про поновлення на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України із скасуванням попереднього запису про звільнення на підставі наказу № 785-к від 30 травня 2016р. ректора Національної академії прокуратури України. З матеріалів справи вбачається, що середньомісячний заробіток позивача склав суму у розмірі 15843 гривні 93 копійки, що підтверджується довідкою Національної академії прокуратури України. (а.с. 22) Представник відповідача не заперечував розмір середньомісячної заробітної плати, яка була визначена у довідці Національної академії прокуратури України, проте вважає, що необхідно брати за основу відомості за березень та квітень 2016р. З моменту звільнення позивача до дати прийняття рішення, сплинуло 9 місяців та 12 робочих днів (1 день у травні та 12 робочих днів у березні). При середньомісячному заробітку 15843 гривні 93 копійки, тобто за 9 місяців (9*15843,93=142595,37) 142595 гривень 37 копійок. Суд вважає необхідно розрахувати середній заробіток позивача за один робочий день, враховуючи повні позивачем відпрацьовані січень та лютий 2016р., оскільки в квітні позивач відпрацював лише один день. Так, за січень 2016р. позивач отримав заробітну плату у розмірі 10445 гривень 49 копійок, при наявності 18 робочих днів. За лютий 2016р. позивач отримав заробітну плату у розмірі 14082 гривні 20 копійок, при наявності 21 робочого дня. Таким чином, середньоденний заробіток позивача склав суму (10445,49+14082,2/18+21=628,92) 628 гривень 92 копійки, тобто за 12 робочих днів дорівнює сумі у розмірі 7547 гривні 04 копійки. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (142595 гривень 37 копійок (9 місяців) + 7547 гривні 04 копійки (12 робочих днів)) 150142 гривні 41 копійка. Відповідно до п.2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді доцента кафедри підтримання державного обвинувачення Національної академії прокуратури України, а також в чистині стягнення з Національної академії прокуратури України на користь [PERSON] середньомісячного заробітку за один місяць у розмірі 15843 (пятнадцять тисяч вісімсот сорок три) гривні 93 (девяносто три) копійки. В той же час, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимоги [PERSON] про стягнення з Національної академії прокуратури України недоплаченої частини вихідної допомоги у розмірі 8779 (вісім тисяч сімсот сімдесят дев'ять) гривень 71 копійок, оскільки вихідна допомога, згідно ст. 44 КЗпП України повинна виплачуватись тільки під час звільнення, з підстав передбачених КзПП України. В звязку з тим, що суд визнав звільнення позивача незаконним, та поновлює позивача на роботі, то виплата вихідної допомоги фактично є також неправомірною. В звязку з чим, у позивача виникає певний обовязок щодо повернення отриманої суми вихідної допомоги на користь відповідача, оскільки дана вихідна правова допомога фактично є такою, що отримана без достатньої правової підстави. Суд також вважає, що відповідно до ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з Національної академії прокуратури України на користь Держави судовий збір у розмірі 1501 (одна тисяча пятсот одна) гривня 42 (сорок дві) копійки. На підставі викладеного,

Outcome: partial