Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

17 квітня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.05.2015 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача за договором банківського вкладу від 30.01.2013 року кошти в сумі 16 000,00 Євро, 3% річних у розмірі 3 211,79 грн., пеню у відповідності до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 172 304,00 грн., зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу проценти в розмірі 7,7% річних, визначених п.1.2 Договору від 30.01.2013 року, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 7 000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. та 150,00 грн. інші витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 січня 2013 року між сторонами був укладений договір за яким позивач вніс на депозитний рахунок 16 000,00 Євро на строк з 30.01.2013 року по 04.02.2014 року. Договір було пролонговано до 10.02.2015 року. Позивач зазначає, що він 09.02.2015 року повідомив Банк про бажання повернути вклад, проте, до даного часу кошти вкладу не повернуті. Пізніше не одноразово позивач звертався із заявами та скаргами про повернення коштів, але Банком не були виконані зобов'язання в частині повернення коштів банківського вкладу. На підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить стягнути пеню за період з 11.02.2015 року по 26.05.2015 року в сумі 1 172 304,00 грн. Так як кошти за договором не повернуті, позивач просить стягнути три проценти річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та 7,7 процентів річних за користування коштами з часу закінчення дії договору до 26.05.2015 року, з посиланням на Постанову Верховного Суду України від 29.05.2013 року по справі №6-39цс13. Позивач зазначає, що внаслідок невиконання банківською установою норм діючого законодавства в частині повернення депозитного внеску за першою вимогою вкладника, йому спричинена моральна шкода, яку він оцінив в розмірі 7 000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки вони не обґрунтовані на законі. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що існує обмеження встановлене Національним Банком України на суми видачі коштів вкладникам. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 30.01.2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Вкладник) був укладений Договір №5069/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті за умовами якого, Вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок [NUMBER] в сумі 16 000,00 Євро на строк з 30.01.2013 року по 04.02.2014 року зі сплатою 7,7% річних. Договір було пролонговано на 370 днів до 10.02.2015 року. Дану обставину не заперечувала представник відповідача в судовому засіданні. Пунктом 4.1 Договору передбачено право Вкладника отримати суму вкладу за його письмовою вимогою. Як вбачається Договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 09.02.2015 року повідомив Банк про бажання отримати 10.02.2015 року кошти банківського вкладу. Крім того, позивач звертався 12.02.2015 року та 06.04.2015 року із скаргами на невиплату Вкладу, 01.04.2015 року та 03.04.2015 року із заявами про видачу вкладу. З довідок, які надані сторонами в судовому засіданні вбачається, що станом на 21 та 27 серпня 2015 року залишок коштів на рахунку становить 16 000,00 Євро. При тому в довідках міститься суперечлива інформація, в довідці, яка надана позивачем зазначено, що кошти знаходяться на депозитному рахунку, а в довідці, яка надана відповідачем, зазначено що кошти знаходяться на рахунку на вимогу. А тому, оскільки в судовому засіданні сторонами не було надано виписки по особовому рахунку, суд позбавлений можливості встановити на якому рахунку знаходяться кошти депозитного вкладу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона отримала нараховані проценти за користування коштами за період дії Договору. Отже, так як з діючих норм законодавства вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимогу позивача та не повернув суму вкладу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму вкладу в розмірі 16 000,00 Євро. Пунктом 4.1 Договору передбачено, що у випадку, якщо Клієнт надав банку письмову вимогу про повернення Вкладу, але не вимагає повернення суми в день закінчення дії Договору, сума вкладу перераховується на рахунок на вимогу, який передбачає нарахування відсотків в розмірі 0,1% річних. В судовому засіданні позивач не надав суду доказів, що він 10.02.2015 року з'явився до відповідного відділення Банку про отримання коштів. А тому, так як в судовому засіданні не встановлено, що кошти банківського вкладу знаходяться на вкладному рахунку, суд не вбачає підстав для нарахування відсотків 7,7% річних з 10.02.2015 року. У відповідності з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6-130цс13 викладена правова позиція за якою, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-39цс13 від 29.05.2013 року. А тому, так як в судовому засіданні встановлено, що Банк не надав можливості позивачу розпорядитись коштами та не виконав покладені на нього обов'язки по поверненню суми вкладу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 11.02.2015 року по 26.05.2015 року, що становить 3 211,79 грн. (16 000,00 Євро : 100 % х 3 % : 365 днів х 105 днів). Позивач з посиланням на ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» просить стягнути пеню. Частина 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Так як між сторонами укладений Договір, яким передбачено відповідальність за порушення зобов'язань, зокрема розділом 5 Договору, тому суд не вбачає підстав для стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Крім цього, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року - пунктом 5 передбачено, що обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. В судовому засіданні позивач не надала суду доказів на підтвердження моральних страждань, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Стаття 84 ЦПК України визначає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у статті 1 визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивач надав суду копію Договору №02/04-15-1 про надання юридичних послуг від 02.04.2015 року, який укладено між [PERSON] та юридичною фірмою ТОВ «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав'єрс груп». За умовами Договору [PERSON] була надана правова допомога. З копій квитанцій вбачається, що 02.04.2015 року позивач сплатив суму 2 500,00 грн. за складання позовної заяви, 22.05.2015 року 1 250,00 грн. за виїзд в судове засідання. В судовому засіданні представник позивача представляла позивача на підставі довіреності, а не Договору про надання правової допомоги, суду не було надано доказів, що представник, яка приймала участь в судовому засіданні є фахівцем в галузі права. Крім того, її не було допущено до участі у справі за ухвалою суду на підставі ч.2 ст.56 ЦПК України. А тому не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Так само суд не вбачає підстав для стягнення 60,00 грн. за надання довідки про стан депозитного рахунку та 90,00 грн. за надання виписки по депозитному рахунку, оскільки зазначені витрати не відносяться до судових. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial