Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

18.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] . 20.05.2014 року вона подала до Фурсівської сільської ради Білоцерківського району заяву з відповідними додатками, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1442 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , для безоплатної передачі потім їй у власність з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». На вищевказану заяву від 20.05.2014 року їй було надіслано рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 02.07.2014 року №39-822 про надання їй вищевказаного дозволу на площу 0,14 га. Відповідно до договору на розроблення проекту землеустрою № 55 від 14.08.2014 року ТОВ «КРАЯНИ» взяло на себе зобов`язання виготовити за її замовленням проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] в межах Фурсівської сільської ради Київської області. Після виготовлення вищевказаного проекту його було подано на розгляд та затвердження відповідачем, відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України. Рішенням Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 08.09.2015 року №49- 1104 їй було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою. У якості підстави для відмови відповідач навів відсутність у проекті землеустрою письмових погоджень суміжних землекористувачів [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ), «які є обов`язковими згідно вимог земельного законодавства України та в площу земельної ділянки 0,1442 га включена земля під майном (криницею), що обліковується в технічному паспорті на будинок сусіда по [ADDRESS] [PERSON] . Вважаючи рішення сільської ради незаконним, вона звернулася до суду за захистом свого права. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 року, у справі № 357/670/17, було частково задоволено її позовні вимоги та визнано незаконним та недійсним рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району від 08.09.2015 року № 49-1104, яким було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301;02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , було визнано за нею право на затвердження складеного ТОВ «КРАЯНИ» проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:02:093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , та зобов`язано Фурсівську сільську раду Білоцерківського району розглянути її заяву про затвердження складеного ТОВ «КРАЯНИ» на її ім`я проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:2:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Пунктом 99 рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.06.2018 року № 190/10-VII за результатами розгляду сільською радою судового рішення, їй знову було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га, кадастровий номер 3220488301:2:002:093, яка розташована за адресою [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови с. Фурси у зв`язку з тим, що у резолютивній частині судового рішення «не зазначено строк і порядок набрання ним законної сили відповідно до пункту 3 астини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України». Вважає, що рішення Фурсівської сільської ради є таким, що порушує її права на землю та на майно, є незаконним, а тому звертається до суду за захистом своїх прав зданим позовом. Так, на виконання вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України клопотання, оформлене у формі заяви від 20.05.2014 року, вона подала відповідачу для прийняття рішення по його суті, також надала відповідачу у якості додатків до заяви копію паспорта громадянина України, копію кадастрового плану (датованого 25.03.2012 р.) земельної ділянки площею 0,1442 га, що є частиною її домоволодіння ( [ADDRESS] . Додатково вона повідомила відповідачу стосовно конфігурації вищевказаної земельної ділянки наступне. Згідно преюдиціального факту, встановленого у мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Київської області від 27 липня 2011 року по справі №22ц-3921/2011 лише вона надала суду належний доказ про право власності на криницю, яка перебувала фактично на території іншої сторони спору - [PERSON] . Дане, її право власності на криницю (колодязь) було захищено судом апеляційної інстанції шляхом визнання незаконними та скасування рішень Фурсівської сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я [PERSON] . Аналогічні преюдиційні факти містить й постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2014 року у справі №357/1710/13-а, де встановлено, що вона має право власності на криницю (колодязь), який фактично перебуває на території [PERSON] ( [ADDRESS]) . Якщо криниця ( колодязь ) належить на праві власності їй, то і земельна ділянка під ним також належить їй, в силу положення ч. 2 ст. 120 ЗК України, в редакції на день укладення договору дарування від 05.08.2009 року, де зазначено наступне:«Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування». Аналогічна норма містилася у ч. 2 ст. 377 ЦК України. Аналогічні правові висновки були наведені й у постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.11.2013 року у справі № 357/14777/13-а. З вищенаведених правових норм виходить, що конфігурація її земельної ділянки повинна бути з врахуванням криниці (колодязя) та частини земельної ділянки, що необхідна для її обслуговування. Отже, кадастровий план від 26.03.2012 року, складений ФОП [PERSON] , є таким, що відображає фактичний стан речей щодо меж використання мною земельної ділянки мого домоволодіння та враховує її право власності на криницю та земельну ділянку, необхідну для її обслуговування з якомога меншими незручностями для її сусідів - суміжників. Отже, на даний час тільки фактично її криниця перебуває «на території» її сусіда, [PERSON] . Юридично криниця (колодязь) належить їй на праві власності, як це виходить з договору дарування від 05.08.2009 року та вказаного вище рішення суду апеляційної інстанції. Межі земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] , не виносилися в натурі (на місцевості). Згідно частини четвертої статті 20, статті 22 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 року, статті 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, частини першої статті 123 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року право землекористування не може виникати у особи без встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Немає даних про встановлення спільної межі між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] у натурі (на місцевості), а тому і погоджувати межу [PERSON] (домоволодіння [ADDRESS] ) не повинен був, адже він не є належним землекористувачем. У такому випадку достатньо погодження Фурсівської сільської ради в акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки. Отже, вона жодним чином не порушує права землекористувача домоволодіння [ADDRESS] . Що ж до домоволодіння [ADDRESS] (землевласник [PERSON] за даними проекту землеустрою), то у акті від 26.11.2014 року про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки та передачі на зберігання встановлених межових знаків землевласнику земельної ділянки значиться навпроти його прізвища реквізити його Державного акту на право власності на земельну ділянку «Державний акт серія ЯГ №194917 від 09.11.2006 року №010601000392 кадастровий номер: 3220488301Ю2:002Ю022». Відповідач зазначає, що немає погодження саме [PERSON] , адже [PERSON] помер, а [PERSON] 04.03.2008 року оформила свої спадкові права на земельну ділянку домоволодіння [ADDRESS] . Проте для погодження меж зміна власника немає значення. Адже, відповідно до положень статті 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України в редакції на день оформлення [PERSON] своїх прав на спадщину, до неї перейшло право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що його мав [PERSON] . За його життя спільна межа між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] була погоджена їхніми власниками, що свідчить виданий на ім`я [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку. А тому, у повторному погодженні даної межі немає необхідності і це не передбачено земельним законодавством України. Зобов`язання судом органу місцевого самоврядування вчинити певні дії, які належать до повноважень останнього, не є посяганням на виключну компетенцію органу місцевого самоврядування, адже суд не сам передає земельну ділянку у власність, а може зобов`язати компетентний орган це зробити, що є формою примусу з боку держави дотримуватися режиму законності. Відповідач не мав права відмовляти їй у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови с. Фурси, мотивуючи це тим, що у резолютивній частині судового рішення «не зазначено строк і порядок набрання ним законної сили відповідно до пункту 3 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України». У зв`язку з цим, просила визнати незаконним та недійсним пункт 99 рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.06.2018 року № 190/10-VII, яким їй було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301Ю2:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що у резолютивній частині судового рішення «не зазначено строк і порядок набрання ним законної сили відповідно до пункту 3 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України» та запобігти вчиненню, дій, що можуть повторно порушити її право або створюють небезпеку повторного порушення моїх прав на землю, шляхом зобов`язання Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області затвердити складений на її ім`я ТОВ «КРАЯНИ» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , в межах Фурсівської сільської ради Київської області, та передати дану земельну ділянку їй у власність, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 22.03.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.05.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.07.2019 року представник Фурсівської сільської ради Білоцерківського району, сільський голова Фурсенко М.І. надав до суду пояснення у справі, в яких зазначив, що 05.06.2018 року на черговій сесії Фурсівської сільської ради розглядався блок земельних питань, зокрема питання затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам. Пунктом 99 оскаржуваного рішення відповідачем було відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки 0,1442 га., кадастровий номер 3220488301:02:002:0093, яка розташована по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови с. Фурси. Рішенням Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.06.2018 року №190/10-VІІ на думку відповідача було правомірно відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність позивачу, оскільки, Рішення є індивідуально-правовим актом, який є юридичним фактором, на підставі якого у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки, такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин і розраховані на одноразове застосування. Фурсівська сільська рада в своїй діяльності керується чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про землеустрій», Земельним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. З аналізу ч. 6, ст. 186 ЗК України, ч. 1, ст. 122 ЗК України, ч. 13 ст. 123 ЗК України та ст. 50 Закону України «Про землеустрій» Фурсівська сільська рада має законні повноваження у сфері регулювання земельних відносин, а саме: затвердження чи відмову у затвердженні проектів землеустрою. У перелічених ситуаціях настання вказаних правових наслідків не пов`язується з конкретними умовами, чітко визначеними правовою нормою. Остаточне рішення залежить від органу самоврядування, хоча воно також не повинна виходити за межі його компетенції та повноважень. Підставами відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення землі є невідповідність поданих документів вимогам чинного законодавства. Обов`язковою умовою про відмову в затвердженні проекту є порушення прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ і організацій. Разом з тим, вказані позовні вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою передбачають втручання суду в діяльність суб`єкта владних повноважень. До заяви про затвердження проекту землеустрою додане рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 12.04.2017 року, яким зобов`язано Фурсівську сільську раду розглянути заяву позивача. Зазначене рішення не містить відомостей про строк і порядок набрання ним законної сили. Крім того, частина земельної ділянки із площі 0,1763 га, фактично знаходиться у користуванні сусідки [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . При реалізації дискреційного повноваження Фурсівська сільська рада поважає основоположні права особи, додержується: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень: змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.Таким чином, приймаючи Рішення №190/10-VІІ від 05.06.2018 року про відмову у затвердженні документації із землеустрою, Фурсівська сільська рада мала на це законні підстави та діяла у межах та спосіб, що передбачений чинним законодавством. Відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи. Таким чином, на підставі вищезазначеного, можна дійти висновку, що Фурсівська сільська рада не порушувала права позивача та не створювала небезпеку порушення прав позивача на землю. Рішення Фурсівської сільської ради було прийняте з дотриманням принципів рівності перед законом. Іншими словами, в позовній заяві відсутні достатні і обгрунтовані підстави для того, щоб Рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.06.2018 року №190/10-VІІ вважати незаконним та недійсним. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту порушення його прав саме відповідачем та підставності своїх позовних вимог, пред`явлених до відповідача саме у такий спосіб. Так, окрему увагу слід приділити позовній вимозі позивача в якій вона просить: «запобігти вчиненню дій, що можуть повторно порушити моє право або створюють небезпеку повторного порушення моїх прав на землю, шляхом зобов`язання Відповідача затвердити проект землеустрою». Якщо мова йде про порушене, на думку позивача, її цивільне (земельне) право, то обрання способу його захисту позивачка повинна була здійснити через призму статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України. З огляду на вказані правові норми Цивільного та Земельного кодексів України, для захисту цивільного права, такий спосіб як зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії (в нашому випадку затвердити проект землеустрою) не передбачений законодавством, а від так є незаконним та задоволенню не підлягає. Зазначені позивачем невідповідності оскаржуваного рішення законодавству, чинному на час його видачі, не свідчить про порушення прав позивача та не є достатньою підставою для визнання спірного рішення незаконним та недійсним. Крім того, згадуючи рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/670/17 від 12.04.2017 року слід зауважити на те, що воно дійсно не набрало законної сили станом на 05.06.2018 року, тому прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та виконанню не підлягало. У зв`язку з цим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Позивач, [PERSON] , в судове засіданняне з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат Гарнага Ігор Юрійович, в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник Фурсівської сільської ради, адвокат Мочинський Анатолій Романович, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Третя особа, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ст. 14 Конституції України проголошено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з п.«б» ч.1ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Судом встановлено, що 05.06.2018 року Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області на десятій сесії сьомого скликання прийняла рішенням №190/10-VII «Про затвердження документації із землеустрою» (а.с.65), та згідно пункту 99 даного рішення вирішила відмовити [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки 0,1442 га, кадастровий номер 3220488301:02:002:0093, яка розташована по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови с. Фурси з зв`язку з тим, що у резолютивній частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 року по справі №357/670/17 не зазначено строк і порядок набранням ним законної сили відповідно до пункту 3 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України. Як вбачається з договору дарування житлового будинку від 05 серпня 2009 року (а.с.12), [PERSON] подарувала [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ від 16.07.2009 року за №23323370, реєстраційний №27202983, на земельній ділянці розташований один цегляний житловий будинок загальною площею 52,7 кв.м., цегляна літня кухня-сарай з погрібом - «Б, б/п», цегляна вбиральня - «В», цегляний гараж - «Г», скляна теплиця - «Д», колонка питна - №10, колодязь, побудований з залізобетонних кілець - №5, огорожа, побудована з бетонну, металевої сітки - №6,7,8, цементне вимощування - №9. Згідно довідки, виданої Фурсівською сільською радою від 03.08.2009 року за №1322, земельна ділянка, на якій розташовано вищезазначене нерухоме майно - не приватизована. Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. та зареєстровано в реєстрі за №3849. Даний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13). Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.14), 17.04.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] існував спір щодо криниці між їхніми домоволодіннями. Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 27 липня 2011 року по справі № 22ц-3921/2011 в мотивувальній частині підтверджено наявність належного доказу права власності саме позивача на криницю, яка перебуває на території домоволодіння [PERSON] , що підтверджується копією рішення Апеляційного суду Київської області від 27.07.2011р. у справі №22ц-3921\\2011 (а.с.18-20). 11.11.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено постанову у справі №357/14777/13-а (а.с.21-23), якою визнано протиправним та скасовано рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області без номера від 10.12.2009 року «Про затвердження зведеного плану земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] », щодо затвердження зведеного плану земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , який виконаний спеціалістами землевпорядної організації ФОП [PERSON] та припинено розгляд скарг та звернень стосовно конфліктної ситуації між [PERSON] [PERSON] - [PERSON] (за виключенням звернень суду і прокуратури), визнано протиправним та скасовано рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області без номера від 30.05.2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність», щодо надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,14 га (обліковується відповідно до погосподарської книги за даним домоволодінням), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». 27.02.2014 року Київський апеляційний адміністративний суд виніс постанову у справі № 357/1710/13-а (а.с.32-34), згідно якої зобов`язав Фурсівську сільську раду Білоцерківського району Київської області розглянути питання щодо надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1442 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] для безоплатної передачі її у власність позивачу з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)». Також, дана постанова містить факти де встановлено, що позивач має право власності на криницю (колодязь), який фактично перебуває на території [PERSON] ( [ADDRESS] ). Отже, спір між позивачем та [PERSON] вирішено, а тому наведене не може слугувати підставою відповідачу для відмови у погодженні [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тобто, відповідач безпідставно зазначає в оскаржуваному рішенні, що в площу земельної ділянки 0,1442 га, яку має намір отримати у власність позивач, включена земля під майном (криницею), що обліковується в технічному паспорті на будинок сусіда [PERSON] 02.07.2014 року Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області на тридцять дев`ятій сесії шостого скликання прийняла рішення №39-822 (а.с.24), згідно якого надала дозвіл [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,14 га (обліковується відповідно до погосподарської книги за даним домоволодінням), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність оформити у встановленому законом порядку та подати на затвердження до Фурсівської сільської ради. 14.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «КРАЯНИ» було укладено договір на розроблення проекту землеустрою №55 (а.с.25), та на замовлення [PERSON] ТОВ «КРАЯНИ» виготовило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, який було подано відповідачу для затвердження (а.с.26-60). 08.09.2015 року Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області прийняла рішення № 49-1104 (а.с.61), згідно якого [PERSON] було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою в зв`язку з тим, що у проекті землеустрою відсутні письмові погодження суміжних землекористувачів [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ), які є обов`язковими згідно вимог земельного законодавства України та в площу земельної ділянки 0,1442 га включена земля під майном (криницею), що обліковується в технічному паспорті на будинок сусіда по [ADDRESS] [PERSON] 12.04.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі №357/670/17, яке набрало законної сили 03.07.2017 року (а.с.62-64), яким визнано незаконним та недійсним рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району від 08.09.2015 року № 49-1104, яким було відмовлено [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право на затвердження складеного ТОВ «Краяни» проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язано Фурсівську сільську раду Білоцерківського району розглянути заяву [PERSON] про затвердження складеного ТОВ «Краяни» на ім`я [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 4 - 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, протее можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідач - Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області рішенням №190/10-VII від 05.06.2018 року відмовила позивачу у затверджену проекту землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки мотивуючи лише тим, що у резолютивній частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 року, у справі №357/670/17, не зазначено строк і порядок набранням ним законної сили відповідно до пункту 3 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України. Як вбачається з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 року (а.с.62-64), Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області була стороною у справі №357/670/17, а саме відповідачем, згідно відомостей з рішення свого представника для розгляду справи в судове засідання не направила, про розгляд справи були повідомлені належним чином, жодних заяв чи клопотань не подавали, а тому було винесено заочне рішення по справі та в резолютивній частині рішення вказано вимоги ч.5 ст.265 ЦПК України, а саме, що заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення воно може бути оскаржене в апеляційному порядку. Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Судом встановлено, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2017 року Фурсівською сільською радою Білоцерківського району Київської області не оскаржувалося і тому 03.07.2017 року набрало законної сили, що підтверджується засвідчувальним написом на рішенні. Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Зазначений конституційний припис знайшов своє відображення у ст. 18 ЦПК, яка додатково зазначає, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Ст. 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно дост.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульованост.118 Земельного кодексу України. Відповідно до ч.ч.6, 7, 8ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначенихстаттею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначенихстаттею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України. Згідно з ч.ч.9, 10, 11ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Згідно з ч.13 ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Тобто, діючим законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Отже, згідно зазначених правових норм, на підставі технічної документації громадянин має право приватизувати ту земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаної із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Згідно Рекомендацій [PERSON] Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої [PERSON] [PERSON] Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Відповідно до ч.4 т.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Галфорд проти Сполученого Королівства» від 25 червня 1997 року Європейський Суд з прав людини зазначив «словосполучення «згідно із законом» не лише вимагає дотримання національного закону, а й стосується якості такого закону (рішення у справі)». «Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Доменічіні проти Італії від 15 листопада 1996 року). Згідно рішення Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Як вбачається із матеріалів позовної заяви та встановлених судом обставин справи, [PERSON] декілька разів звертався до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою у встановленому ст. 118 Земельного кодексу України порядку, з дотриманням передбаченої процедури та належними документами, проте відповідач, зловживаючи наданими йому повноваженнями, безпідставно відмовляв у задоволенні її заяв, а рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №190/10-VII від 05.06.2018 року не містить жодної з підстав, передбачених ч. 13 ст. 123 Земельного кодексу України для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою. Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а рішення приймати обґрунтовано. У спірному випадку у відповідача були відсутні правові підстави для утримання від погодження проектів землеустрою щодо передачі земельної ділянки або наданні мотивованої відмови у їх погодженні. Відповідно до ст.ст.4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель; земельне законодавство базується на принципі забезпечення гарантій прав на землю. Суд звертає увагу, що органи державної влади не можуть безпідставно приймати рішення, що пов`язані з обмеженням реалізації певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, відстрочувати термін реалізації права на земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами державної влади і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з конституційним принципом, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Конституції України). Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. За частиною 1 ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушується права особи, щодо володіння, користування, чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, суд прийшов до висновку, що відповідач незаконно виніс рішення про відмову [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,1442га, оскільки підстави, що відобразив відповідач в оскаржуваному рішенні є неаргументовані, надумані і не відповідають встановленим в законний спосіб фактам. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача затвердити складений проект та передати земельну ділянку у власність [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Ст. 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17). У відповідності до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, щобули у попереднього землекористувача. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до п. 1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1, 3 ст.626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування житлового будинку від 05.08.2009 року укладено між [PERSON] та [PERSON] , тобто саме між цими суб`єктами цивільних правовідносин виникли права та обов`язки, і саме від [PERSON] перейшло право володіння земельною ділянкою у порядку статті 120 ЗК України до позивача. Відповідно до ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Як слідує зі ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Враховуючи зазначені вище положення суд не може перебирати на себе повноваження інших уповноважених органів щодо розпорядження земельними ділянками, а лише може вирішувати питання у встановленому законом порядку щодо правомірності дій уповноважених на те органів. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Позивач, заявляючи вказану вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, а згідно зазначених правових норм, на підставі технічної документації позивач має право приватизувати вказану земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, у порядку визначеному законодавством. Також, слід врахувати, що рішенням від 12.04.2017 року вже було визнано за [PERSON] право на затвердження складеного ТОВ «Краяни» проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язано Фурсівську сільську раду Білоцерківського району розглянути заяву [PERSON] про затвердження складеного ТОВ «Краяни» на ім`я [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301:02:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України ст. 18 ЦПК відповідач зобов`язаний виконати дане рішення в добровільному порядку або в примусовому. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Для звернення судового рішення до примусового виконання, відповідна сторона, на користь якої ухвалено судове рішення та яке набрало законної сили, повинна отримати в суді виконавчий документ для його подання до відповідного органу, в обов`язки якого входить його примусове виконання, при чому виконавчий документ видається судом лише за письмовою заявою такої сторони. Виконавчий лист може бути пред`явлений до примусового виконання протягом 3 років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Примусове виконання рішення суду розпочинається на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення суду до ДВС або приватного виконавця за місцем проживання, перебування або роботи боржника, чи місцезнаходженням його майна. Таким чином, враховуючи, що у добровільному порядку відповідач рішення суду від 12.04.2017 року не виконав, позивач має право звернути рішення для примусового виконання. Слід зазначити, що ст. 56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про визнання незаконним та недійсним пункту 99 рішення Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.06.2018 року № 190/10-VII, яким було відмовлено [PERSON] у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,1442 га (кадастровий номер 3220488301Ю2:002:0093) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що у резолютивній частині судового рішення «не зазначено строк і порядок набрання ним законної сили відповідно до пункту 3 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України», а у задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача затвердити складений проект та передати земельну ділянку у власність [PERSON] слід відмовити. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду в розмірі 1 536 грн. 80 коп.( а.с. 1), тому з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial