Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд із України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, в обґрунтування позову вказавши, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002 року.Під час сумісного життя у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.04.2016р. шлюб між сторонами розірвано.Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з позивачкою. За рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 27.04.2016р. відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання доньки, але їх не сплачує. Не зважаючи на те, що відповідач ухиляється від участі в утриманні дитини, він також не дає можливості забезпечувати потреби дитини у відпочинку та оздоровленні, оскільки не надає своєї згоди на тимчасовий виїзд дочки за кордон на період шкільних літніх канікул. При цьому, коли дочка виїжджала без супроводу позивача до Республіки Грузія, де живуть родичі відповідача, вона без вагань надавала відповідачу згоду на таку поїздку. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не допомагає ні морально ні матеріально.Відповідачем потрібної позивачці згоди на виїзд дитини за кордон відповідач не надає. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмовуне наводить. Вона особисто письмово зверталася до відповідача із проханням з'явитися до нотаріуса з метою складення заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, проте відповідач ухилився від явки до нотаріуса. За викладених обставин позивач вважає, що відповідач, який не надає дозволів на виїзд дитини за кордон без його супроводу, зловживає своїми батьківськими обов'язками, що шкодить інтересам дитини. Позивач наполягає на тому, що поїздка до зарубіжних країн матиме тимчасовий характер, та ставитиме за мету забезпечення повноцінного відпочинку, оздоровлення та збагачення культурного світогляду дитини та сприятиме її повноцінному та всебічному розвитку. Позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд із України доньки, яка не досягла 16-річного віку, без супроводу її батька до Італійської Республіки, Республіка Польща, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, республіки Молдова, Румунії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, у супроводі на період із 29.05.2017р. по 31.08.2017р. та із 28.05.2018р. по 31.08.2018р.у супроводі матері. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради Грабарчук О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає що поїздки за кордон в різні країни, підвищить світогляд дитини та сприятиме її культурному розвитку. Допитавши сторони, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно - правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч.1 ст.214 ЦПК України, п.12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 19 жовтня 2002 року зареєстрованому відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 791, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року. Від спільного життя у них народиласьдонька-[PERSON], [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис за № 1013 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи. Дитина проживає з позивачкою, та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Добровільно [PERSON] не надає згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки, [PERSON] за кордон, без свого супроводу. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами Украй затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які досягни 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідчене згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідно часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійнемісце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 5 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Як вбачається з позовних вимог, позивач просить, дозволити виїзд її неповнолітньої дитини за межі України, при цьому не визначено в яку саме країну, вона хоче виїхати разом з дитиною, та вказує період поїздки з 29.05.2017р. по 31.08.2017р. та із 28.05.2018р. по 31.08.2018р. Приймаючи до уваги положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні неодноразові виїзди дитини за кордон на протязі року та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Оскільки судом встановлено, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки - [PERSON], [INFO] за кордон не суперечить інтересам дитини, є доцільним з точки зору виховання дитини, її розвитку та відпочинку, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, можливим задовольнити позовні вимоги частково, дозволити тимчасовий виїзд на період з моменту набрання рішення законної сили до 31.08.2017р., враховуючи, що позивач не знає, до якої країни вона зможе повезти доньку, надати дозвіл на одноразовий виїзд до будь-якої країни з перелічених зі списку, а саме: Італійської Республіки, Республіка Польща, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, республіки Молдова, Румунії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, у супроводі матері. На підставі викладеного, та

Outcome: partial