Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

09.10.2017 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Департамент з надання адміністративних послуг по реєстрації прав на нерухоме майно Миколаївської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що ділянка, на якій розташована 1/2 частина будинку позивачів, межує з земельною ділянкою по [ADDRESS], яка належала [PERSON]. Він відгородив свою ділянку так, що його огорожа стоїть впритул до будинку позивачів та його земельна ділянка накладається на їх земельну ділянку, чим порушується межа їх земельної ділянки. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.02.2014 року ухвалено: визнати незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 року №47/49 в частині затвердження проекту землеустрою земельної ділянки, площею 467 кв.м. для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та переданої у власність [PERSON]. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS], серія [NUMBER], виданий на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року на ім'я [PERSON] та скасувати його правову реєстрацію в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, № реєстраційного запису 011049760385. Усунути перешкоди в користуванні [PERSON] та [PERSON] земельною ділянкою [ADDRESS], які чинить [PERSON], а саме знести металеву огорожу, виконану із плоских гофрованих металевих листів, висотою 2,65 м., на відстані від зовнішньої стіни житлового будинку 0,45-0,1м. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10.04.2014 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] в частині знесення металевої огорожі відмовлено. На сьогоднішній день межі земельної ділянки не встановлено, комісія по розгляду земельних спорів не створена, відповідач відмовлявся від усунення перешкод в добровільному порядку. Відповідач [PERSON] знав про рішення суду, проте не виконав і відомості про скасування державного акта на землю в державний земельний кадастр внесені не були. Скориставшись цією обставиною 19.05.2017 року [PERSON] продав свій будинок та земельну ділянку [PERSON], при цьому ввів в оману покупця, приховавши від нього те, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка вже не була приватизована і він не мав права її продавати. Укладення даного договору грубо порушує права позивачів. Враховуючи що межі земельної ділянки не визначені, а з боку власника ділянки за адресою: [ADDRESS] є захоплення моєї ділянки, позивачі не мають можливості приватизувати земельну ділянку. Крім того за наявності вказаного договору позивачі не можуть звернутись в земельну комісію по спорам для вирішення питання про встановлення меж ділянки. Що в свою чергу перешкоджає ввести в експлуатацію житловий будинок. У зв'язку з цим, на підставі ст. 203, 215, 230 ЦК України, позивачі змушені оскаржувати даний договір купівлі-продажу в цілому. 12.10.2017 року відкрито провадження за вказаним позовом. Ухвалою суду від 12.02.2018 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Миколаївський міський відділ центру державного земельного кадастру. Ухвалою суду від 28.03.2018 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Миколаївську міську раду. Ухвалою суду від 26.04.2018 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та замінено третю особу Миколаївський міський відділ центру державного земельного кадастру на відділ у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру Миколаївської області. Представники позивачів в судовому засіданні підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Просили позов задовольнити. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] не визнали позов, посилаючись на те, що позивачем не вказана жодна правова норма чинного законодавства, яка б зобов'язувала [PERSON] вчиняти певні дії після отримання судового рішення по справі №2/487/725/14, яке набрало законну силу 10 квітня 2014 року. Не надано доказів того, що на 19.05.2017 року земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] фактично знаходилась у комунальній власності ММР. Із судових рішень, які набрали законної сили виходить, що спірна земельна ділянка по своїй площі і розташуванню залишена без змін, згідно рішення виконкому Заводської районної Ради народних депутатів від 15.10.1992 за № 336. Будь-яких зобов'язань стосовно виконання судового рішення на [PERSON] не покладалося. Виконавче провадження здійснюється лише на підставі заяви стягувача при існуванні виконавчого документу. Якщо стягувачі [PERSON] та [PERSON] протягом трьох років не зверталися до суду з заявою про видачу виконавчого листа по справі, не відкривали виконавчого провадження, то зазначений факт стверджує тільки про те, що вони не бажали цього робити. На дату укладання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 19.05.2017 року у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна існувала інформація про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки призначеної для обслуговування будинку [ADDRESS], що давало продавцю право стверджувати про приватну власність зазначеного майна. Отже договір купівлі-продажу від 19 травня 2017 року був укладений з додержанням норм чинного законодавства. Також пояснили, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право власності і державну реєстрацію позивачів на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Твердження позивачів що діями відповідачів порушуються їх права по відношенню до земельної ділянки, призначеної для обслуговування будинку [ADDRESS] є безпідставними, оскільки рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10.04.2014 року чітко зазначено, що межі земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] залишити без змін, паркан, який розташований по межі між ділянками 130/2 та 130/3 теж залишити без змін, тобто існує судове рішення про те, що межа земельної ділянки відповідачів встановлена і не підлягає зміні. Посилаючись на вищенаведене просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи без самостійних вимог - Департаменту з надання адміністративних послуг по реєстрації прав на нерухоме майно Миколаївської міської ради, надіслав заяву, в якій просив про розгляд справи за його відсутності, а рішення прийняти на підставі матеріалів у справі. Представник третьої особи без самостійних вимог - Миколаївської міської ради, в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру Миколаївської області, надав заяву, в якій просив розглянути справу без представника Відділу. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності домоволодіння [ADDRESS], а саме [PERSON] належить 1/2 частка на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2012 року, а [PERSON] є власником 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26.02.2001 року. Зазначене домоволодіння по земельній ділянці межує із житловим будинком [ADDRESS]. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2014 року постановлено визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 26 червня 2010 року № 47/49 в частині затвердження проекту землеустрою земельної ділянки площею 467 кв.м. для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та передачі у власність [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], та скасувати його реєстрацію в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, реєстраційний запис №011049760385; усунути позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою, які чинить [PERSON], а саме знести металеву огорожу, виконану із плоских гофрованих металевих листів. В задоволенні вимог про поновлення межі відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2014 року в частині вимог про знесення металевої огорожі та стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове рішення. В задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про знесення металевої огорожі відмовлено. Стягнуто з Миколаївської міської ради на користь держави 114 грн. 70 коп. судового збору. В іншій частині рішення залишено без змін. 19 травня 2017 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655, частини 1 статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 658, 659 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару. Частинами 1, 2 статті 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України), визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється зокрема проектами землеустрою. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ст. 79-1 Земельного кодексу України). Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, існувала вищевказане рішення суду, яке набрало законної сили 10 квітня 2014 року, яким скасовано рішення Миколаївської міської ради від 26 червня 2010 року № 47/49 в частині затвердження проекту землеустрою земельної ділянки площею 467 кв.м. для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та передачі у власність [PERSON] та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], і скасовано його реєстрацію в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, реєстраційний запис №011049760385. Таким чином, враховуючи те, що правова підстава виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 467 кв.м для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] скасована, він не є особою, яка в розумінні ч. 1 ст. 317 ЦК України уповноважена виступати продавцем земельної ділянки, адже скасована частина рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 року №47/49 є протиправною з моменту її прийняття, а виданий на підставі цієї частини рішення державний акти на право власності на земельні ділянки є недійсними з моменту його видачі. За таких обставин суд дійшов висновку, що спірний договір [PERSON] уклав з порушенням закону в частині відчуження земельної ділянки. Суд відхиляє заперечення з боку представника відповідача щодо того, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна існувала інформація про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки призначеної для обслуговування будинку [ADDRESS], що давало продавцю право стверджувати про приватну власність зазначеного майна, оскільки за змістом статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання, і у тому числі для осіб інтересів, якої воно стосується, та [PERSON] був обізнаний про наявність такого рішення суду. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Суд враховує, що відповідач [PERSON] мав право на відчуження належного йому житлового будинку за адресою: [ADDRESS] і ця обставина сторонами не оспорювалась. Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що уклав би договір купівлі-продажу житлового будинку, навіть якби земельна ділянка не знаходилась у власності [PERSON], тобто придбав би лише житловий будинок. За такого суд вважає що вимога позивачів про визнання спірного договору недійсним в цілому і скасування його державної реєстрації є безпідставною, а позов слід задовольнити частково і визнати недійсним укладений договір купівлі-продажу від 19.05.2017 року лише в частині продажу земельної ділянки, у відповідності до ст. 217 ЦК України, а також скасувати його державну реєстрацію в цій частині, як похідної вимоги, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).

Outcome: partial