Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

31.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначив, що 19.04.2014 року о 14 год. 30хв. по пр.-т.Оболонському,7 в м. Києві з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «BMW» д.н.з. [NUMBER] За звітом про оцінку автомобіля сума матеріального збитку склала24 536,57грн, який замовлявся потерпілим. Оскільки страховик винної особи відмовляється добровільно виплати страхове відшкодування, змушений звернутися до суду з цивільним позовом (а.с.2-6). У судовому засіданні представник позивачапідтримав позовні вимоги, з викладених у позові підстав просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, не оспорюючи фактичні обставини щодо дорожньо-транспортної пригоди та винності [PERSON], не визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, ствердно вваживши відсутнім спору між сторонами та право звернення позивача, оскільки він не є власником пошкодженого автомобіля. Відповідач [PERSON] не прибув у судове засідання, повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи. Жодних лопотань про відкладення розгляду завчасно до суду не подавав. Заслухавши учасників судового процесу, дослідив матеріали справи, повно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінив усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З викладених у позовній заяві обставин, які за ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що 19.04.2014 року о 14 год. 30хв. по пр.-т.Оболонському, 7 в м. Києві за участю транспортного засобу «BMW» д.н.з. [NUMBER] та транспортного засобу «RengeRover» д.н.з. [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2014 року [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності /а.с.9/. Вказане рішення набрало законної сили і згідно ст.61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні даного спору. Ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застережено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з п.п.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка. У системному взаємозв'язку з п.5 ч.1 ст.989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов'язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення для вирішення страховиком питання про виплату страхового відшкодування має його повідомлення страхувальником про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Аналогічні роз'яснення й містяться у Постанові Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Ані відповідачем, ані його представником не надано переконливих доказів в підтвердження невиконання позивачем щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку,навпроти вказана обставина спростовується заявою №135/14, що є належним доказом та стосується предмету доказування. Відповідно до ч.3 ст. 988 ЦК України у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у строк встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Ч.1.ст. 990 ЦК України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно звіту №83 про оцінку автомобіля від 04.05.2015 року, вартість матеріального збитку, завданого в наслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «BMW» д.н.з. [NUMBER] склала 24 536 грн. 57к.(а.с.14-23) Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування в підтвердження виконання зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, вимоги [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та з огляду на приписи ст.34 п.34.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про витрати на проведення оцінки автомобіля підлягають задоволенню і відшкодування страховиком. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3%річних, оскільки відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON], то суд дійшов до наступних висновків. Стаття 23 ЦК України вказує на те, що моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у приниженні честі і гідності. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 4 від 31.03.2013 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і вста-новлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Незважаючи на неодноразові роз'яснення головуючим по справі вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, ані позивачем при подачі позову до суду, ані його представником в судовому засіданні в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження факту завдання йому моральної шкоди саме відповідачем та не доведено наявності причинного зв'язку між його діями та фактом завдання моральної шкоди. Посилання позивача на завдання йому моральної шкоди з підстав зазнання душевних страждань внаслідок непристойної й грубої поведінки відповідача [PERSON] при оформленні дорожньо-транспортної пригоди є безпідставними. Жодного доказу в підтвердження представництва [PERSON] матеріали не містять і на розгляд суду ані позивачем, ані його представником не надано, як і інші доводи щодо завдання моральної шкоди з підстав конфліктних ситуацій в сім'ї, зумовлених саме дорожньо-транспортною пригодою з огляду ст.10,60 ЦПК України жодним належним доказом не підтверджені. Встановлені судом обставини у своєї сукупності взагалі спростовують доводи позивача щодо спричинення відповідачем будь-яких моральних страждань,а відтак в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial