Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

18.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь 108862,08 грн., з яких: 2300,50 грн. - заборгованість по індексації заробітної плати за період з березня по жовтень 2015 року; 2465,00 грн. - допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за грудень 2015 року; 24470,48 грн. - вихідна допомога при звільненні; 79626,10 грн. - середній заробіток за період затримки розрахунку з 17.12.2015 року по 11.10.2016 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 25.12.2014 року по 16.12.2015 року займав посаду начальника сектору юридичного забезпечення Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112». У зв'язку із невиконанням адміністрацією ДП «ЦГБ 112» законодавства про працю, в частині оплати праці, був змушений звільнитися за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (заява від 15.12.2016, вх. № 160). У день звільнення, перебуваючи на лікарняному, позивач подав заяву про розрахунок на наступний день, тобто 17.12.2015 (заява від 16.12.2016, вх. № 101). 17.12.2015 року позивачу не виплачено належні при звільненні кошти, які складаються із заробітної плати за листопад 2015 року, індексації заробітної плати за період з березня по жовтень 2015 року та вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного договору в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 24470,48 грн. Таким чином, позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Отже, як зазначає позивач, відповідачем не було проведено повний розрахунок при звільненні з позивачем, а тому у зв'язку з порушенням відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просив стягнути з відповідача вищезазначену заборгованість. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував зазначивши, що 16 грудня 2015 року т.в.о. директора Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" Дзюбаненко Роберт Іванович видав наказ за № 84 к/тр, яким звільнено [PERSON] з посади начальника сектору юридичного забезпечення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Між тим, ДП "ЦГБ 112" оформив Наказ від 16 грудня 2015 року з опискою зазначивши ч. 3 ст. 38 КЗпП України звільнений за власним бажанням, замість ст. 38 КЗпП України звільнений за власним бажанням. Отже у наказі від 16 грудня 2015 року чітко зазначено звільнений за власним бажанням, і не зазначено формулювання, яке надає підстави для виплати вихідної допомоги, а саме: за власним бажанням у зв'язку з не виконанням власником або уповноважений ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Тому, зазначення у наказі від 16 грудня 2015 року звільнений [PERSON] з посади начальника сектору юридичного забезпечення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не є підставою для здійснення позивачу виплати вихідної допомоги. 12.02.2016 року ДП «ЦКБ 112» провело з [PERSON] розрахунок по останній сумі , що йому належала. Відповідач не має заборгованості перед позивачем по заробітній платі, оплачено лікарняні листки в сумі 2465, грн. Відповідно до ст.233 КЗпП України [PERSON] пропустив трьох місячний строк звернення до суду, просив застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 25.12.2014 року по 16.12.2015 року [PERSON] займав посаду начальника сектору юридичного забезпечення Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112». 15.12.2015 року [PERSON] подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням адміністрацією ДП «ЦГБ 112» законодавства про працю, в частині оплати праці, а саме ст.ст.15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.115 КЗпП України та положень п.4.2 та 4.19 колективного договору між адміністрацією та кодективом ДП «ЦГБ 112» (заява від 15.12.2016 р. вх. №160). Відповідно до змісту ч. 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Ч. 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Наказом т.в.о. директора Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" № 84к/тр від 16.12.2015 року звільнено [PERSON] , начальника сектора юридичного забезпечення, за власним бажанням з 16.12.2015 року згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до заяви про звільнення від 16.12.2015 року, позивачем було чітко сформульовано підставу для звільнення, а саме у зв'язку із порушенням з боку роботодавця вимог трудового законодавства, а саме ст. 15, 21, 24 Закону України «Про оплату праці» та абз. 4 ст. 97 (помилково віднесено до ЗУ «Про оплату праці»), ст. 115 КЗпП України, положень п. 4.2 та 4.19. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ЦГБ 112». Згода роботодавця із наявністю порушення на момент звільнення оплати праці підтверджується не лише наказом про звільнення від 16.12.2016 № 84к/тр, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а і самими запереченнями відповідача (а.с. 34) де зазначено, що сума у розмірі 2 232,29 грн., яка являється частиною заробітної плати за листопад 2015 року, виплачена 23.12.2015 року, тобто після звільнення позивача із займаної посади. Наказ ДП «ЦГБ 112» про звільнення позивача від 16.12.2016 № 84к/тр не визнано недійсним. Недотримання відповідачем приписів п.2.4 наказу Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства Соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 не тягне за собою недійсність наказу від 16.12.2016 № 84к/тр . Крім того, у відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. При звільненні позивача відповідач у відповідності до вимог ст.44 КЗпП України повинен був виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в сумі 24470,48 грн. Відповідно до частини 5 статті 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до статті 10 Закону № 1282 індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи. Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. Порядок № 1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 1078, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, (п. 1.1 Порядку № 1078 ). Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100% (п. 4 Порядку 1078). Відповідно до пункту 10.1 Порядку № 1078 (у редакції до 15.12.2015) обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу. Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції до 15.12.2015) у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених пунктом 2 цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до пунктів 1-1 і 4 цього Порядку. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 17.09.2015 № 704-VIII внесено зміни до статті 8 та встановлено з 1 вересня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати 1378,00 грн. Сума індексації заробітної плати з березня 2015 по жовтень 2015 року повинна була нараховуватись відповідачем. Таким чином, сума заборгованості по сплаті індексації заробітної плати позивачу становить 2300,50 грн. Проте, 17.12.2015 року позивачу не здійснено виплату належних при звільненні коштів та вихідної допомоги, що свідчить про наявність порушення законодавства в частині оплати праці, оскільки позивачу не здійснено виплату індексації заробітної плати, обов'язковість якої обумовлена чинним законодавством, зокрема статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлені державні гарантії, зокрема, з індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Згідно зі ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Таким чином, затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Оскільки у день звільнення, яким вважається останній день роботи, позивачу мав бути повністю виданий розрахунок всіх сум, що належать йому від підприємства, з часу звільнення позивача, а саме з 17.12.2015 року по день фактичного розрахунку, який відповідач не виконав. При цьому обставин, які б перешкоджали відповідачу належно виконати свій обов'язок перед працівником та виключали б його вину у порушенні строків розрахунку при звільненні, або доказів, які б свідчили про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і були б підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти, представником відповідача суду не було зазначено. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи. Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовим розглядом, в день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку. Також матеріалами справи підтверджено, що заборгованість по заробітній платі, виникла з вини відповідача, який своїми винними діями та бездіяльністю не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо виплати заробітної плати, а також проведення повного розрахунку при звільненні. Разом з цим, суд враховує, що відповідача, як роботодавця, дана обставина повністю не звільняє від відповідальності в порядку ст. 117 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата останнього становить 375,08 грн. ( 4232,29 +8145,52)/33 роб. дні=375,08 грн. Отже, 375,08 грн. х 205 дні (за період з 17.12.2015 року по 11.10.2016 року) = 76891,4 грн. Разом з тим, з огляду на обставини справи та наявність спору щодо розміру заборгованості, суд вважає правильним застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2011 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Разом з тим, з огляду на обставини справи та наявність спору щодо розміру заборгованості, суд вважає правильним застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, з відповідача на користь позивача в порядку ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 26770,98 грн. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012, положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 2465,00 грн. - допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за грудень 2015 року, оскільки як встановлено в судовому засіданні дана допомога була виплачена позивачу, що підтверджується довідкою ДП «ЦГБ 112» (а.с.159). Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно з ч.4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 2300,50 грн., вихідна допомога в сумі 24470,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 26770,98 грн., а всього 53541,96 грн. Крім того, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню» в дохід держави судовий збір в сумі 551,2 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial