Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості.. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики № 1 від 22.11.2012 р., відповідно до якого Позичальник отримав грошові кошти в розмірі 83000,00 грн., що на момент надання позики є еквівалентом суми 10000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 22 листопада 2012 року в національній валюті у розмірі, еквівалентному 10000,00 доларів США, за середнім обмінним курсом продажу долара США таких банків, як ПриватБанк, Райффайзен Банк Аваль, УкрСиббанк, Укрсоцбанк, Укрексимбанк, OTP Bank, на дату повернення позики, що також підтверджується наданою Відповідачем Розпискою від 22.12.2012 року про отримання позики від Позивача. У зазначений у Договорі термін Позичальник борг (будь-яку частину боргу) не повернув, порушивши свої договірні зобов`язання. На звернення Кредитора щодо добровільної сплати коштів не відреагував відповідним чином. Зазначає, що станом на дату повернення позики, визначену сторонами у п. 3.2. Договору грошові кошти Позивачу повернуті не були, Відповідачем порушені зобов`язання за укладеним договором позики. Згідно з пп. 5.1.4 Договору у разі невиконання свого зобов`язання Позичальник зобов`язаний «сплатити Позикодавцю грошові суми відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України». Згідно пп. 5.1.2. Договору «у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі 0,2% від суми невиконаного зобов`язання (але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання зобов`язання) за кожний календарний день такого прострочення». З урахуванням викладеного, розрахунок суми основного зобов`язання станом на 21.11.2018 року, становить: ?Сума основного зобов`язання станом на 21.11.2018 року: 10000,00 доларів США центів х 27,96 = 279600,00 грн. ?Розрахунок суми відповідальності Відповідача згідно п. 5.1.4. Договору, ч.2.ст. 625 ЦК України станом на 21.11.2018 року становить: ?всього 3% річних за період з 23.11.2015 року по 21.11.2018 року становить: 25141,02 грн. ?розрахунок суми пені згідно п.5.1.2. Договору за лише період 313 днів з 12.01.2018 по 21.11.2018 року становить: 279600,00 х 0,2% х 313=175029,60 грн. Таким чином, сума заборгованості Відповідача перед Позивачем з урахуванням трьох процентів річних та пені станом на 21.11.2018 року становить: 279600,00 + 25141,02 + 175029,60 = 479770,62 грн. Зазначив, що попередньо Позивач звертався до відповідача з письмовою претензією, відповідь не отримав. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на користь Позивача 479770,62грн., з яких сума основного боргу в розмірі 279600,00грн., 3% річних від суми заборгованості в розмірі 25141,02 грн., пеня в розмірі 175029,60 грн. та здійснити розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року прийнято справу за вищевказаною позовною заявою до провадження. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач до судового засідання не з`явився. Причини неявки відповідача та/або представника відповідача суду невідомі. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідач будучи повідомлений належним чином про день та час судового засідання, не з`явився в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, та враховуючи те, що представник позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22 листопада 2012 року [PERSON] , що у подальшому іменується «Позикодавець», з однієї сторони та [PERSON] , що у подальшому іменується «Позичальник», з іншої сторони, у подальшому спільно іменовані «Сторони», а кожна окремо також «Сторона», уклали Договір позиви №1 (а.с.5-6). Згідно п.1.1. Договору позики №1 - за цим Договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі 83000 грн. 00 коп., що на момент надання позики є еквівалентом суми 10000 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю. Згідно п.1.3. Договору позики №1 - на підтвердження укладення договору позики та його умов Позичальник зобов`язаний у момент надання останньому суми Позики надати Позикодавцю власноруч написану розписку про отримання відповідної суми Позики. Так, згідно розписки про отримання позики від 22 листопада 2012 року, [PERSON] , цією розпискою підтвердив, що грошові кошти в розмірі 83 000 грн. 00 коп., що на момент надання позики є еквівалентом суми 10000 доларів США, за Договором позики №1 від 22 листопада 2012 року, отримані ним від [PERSON] , в повному обсязі, в день укладення Договору позики №1 від 22 листопада 2012 року та складання цієї розписки. Отриманні кошти зобов`язався повернути за першою вимогою, але не пізніше 22 листопада 2015 року (а.с.7). Згідно п.2.2. Договору позики №1 - Позичальник зобов`язаний повернути Суму позики готівкою в національній валюті у розмірі, еквівалентному сумі, що вказана у п.1.1. цього Договору в доларах США не пізніше дати, вказаної в п.3.2. даного Договору (п.п.2.21). Згідно п.3.2. Договору позики №1 - Позичальник зобов`язується, провести остаточний розрахунок щодо повернення Позики до 22 листопада 2015 року. Згідно п.3.3. Договору позики №1 - строк повернення позики, установлений в п.3.2. може бути продовжено виключно за погодженням сторін, що оформлюється додатковою угодою до Договору викладеною в письмовій формі. Згідно п.4.1. Договору позики №1 - Сторони на підставі ст. 533 Цивільного кодексу України домовилися, що Позичальник зобов`язаний повернути суму позики в національній валюті у розмірі, еквівалентному сумі, що вказана у п. 1.1. цього Договору в доларах США, за середнім обмінним курсом продажу долара США таких банків: ПриватБанк, Райффайзен Банк Аваль, УкрСиббанк, Укрсоцбанк, Укрзксимбанк. OTP Bank, на дату повернення Позики. Згідно п.4.3. Договору позики №1 - після повернення боргу Позикодавець повинен повернути Позичальнику розписку останнього про отримання від Позикодавця суми позики (у рам неможливості повернення розписки Позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає), а також після повернення позики в повній сум: Позикодавцем буде видано Позичальнику власноруч написану розписку про одержання від Позичальника грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий Згідно п.5.1. Договору позики №1 - у разі невиконання свого зобов`язання за цим Договором Позичальник зобов`язаний: п.п.5.1.1. - відшкодувати Позикодавцю в повному розмірі шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням Основного зобов`язання за даним Договором; п.п.5.1.2. - у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі 0,2 % від суми невиконаного зобов`язання (але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання зобов`язання) за кожний календарний день такого прострочення; п.п.5.1.3. - у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі штрафу в розмірі 3 % від суми Позики за кожний календарний день такого прострочення. п.п.5.1.4. - сплатити Позикодавцю грошові суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. До теперішнього часу грошові зобов`язання відповідачем не виконані в повному обсязі та грошові кошти не повернуті. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. Розписка знаходилась у позивача, її оригінал був наданий в судовому засіданні, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Оскільки, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач, станом на день розгляду справи, свої зобов`язання за договором позики, в обумовлений сторонами термін, не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг за розпискою. Приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем не було повернуто борг, в строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Так, зважаючи на вищевикладене, з врахуванням того, що відповідачем не надано суду доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за договором позики від 22 листопада 2012 року, суд вважає, що позивачем підставно заявлено вимоги про стягнення 279600,00 грн. (10 000,00 доларів США * 27,96 грн. за 1 долар США) за Договором позики №1. Крім того, як передбачено п.5.1. Договору позики №1 - у разі невиконання свого зобов`язання за цим Договором Позичальник зобов`язаний: п.п.5.1.2. - у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі 0,2 % від суми невиконаного зобов`язання (але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання зобов`язання) за кожний календарний день такого прострочення; п.п.5.1.3. - у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі штрафу в розмірі 3 % від суми Позики за кожний календарний день такого прострочення. п.п.5.1.4. - сплатити Позикодавцю грошові суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки розмір процентів за користування позикою визначено в п.п. 5.1.3 Договору позики, суд не може застосовувати приписи ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки це суперечить за своїм змістом. Розраховуючи 3% річних за період з 23.11.2015 року по 21.11.2018 року згідно п.п.5.1.3 Договору позики №1, отримуємо відповідний розрахунок, а саме 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 25108,08 грн. Відтак, суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 23.11.2015 року по 21.11.2018 року за договором позики, який міститься в позовній заяві, за яким заборгованість 3% річних за період з 23.11.2015 року по 21.11.2018 року за становить 125141,02 грн. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Згідно п.п.5.1.2. Договору позики №1 - у випадку прострочення виконання свого зобов`язання за даним Договором Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі 0,2 % від суми невиконаного зобов`язання (але не менше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання зобов`язання) за кожний календарний день такого прострочення; Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Так, Позивач просить стягнути з відповідача пеню за порушення грошового зобов`язання за період з 12.01.2018 року по 21.11.2018 року, згідно п.п.5.1.2 Договору позики №1, яка, за розрахунками позивача, складає 175029,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Що стосується вимог позову про стягнення пені, відповідно до п.п. 5.1.2 Договору позики №1, то вони правильно позивачем розраховані та засновані на приписах ст.ст. 549-551, 624 ЦК України. Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, підлягає частковому задоволенню та становить 479737,68 грн., а саме: 279 600,00 грн. - сума боргу; 3% річних за період з 23.11.2015 року по 21.11.2018 року (згідно п.п.5.1.3. Договору позики №1 від 22.11.2012 року) - 25 108,08 грн. та пеня за період з 12.01.2018 року по 21.11.2018 року (згідно п.п.5.1.2. Договору позики №1 від 22.11.2012 року) - 175 029,60 грн. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень щодо суми кредитної заборгованості та в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial