Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

05 березня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що 02.10.2005 року було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено актовий запис за №69. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Любомльського районного суду від 09.03.2011 року шлюб між сторонами розірвано, а відповідно до рішення від 14.12.2010 року з відповідача стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі, в розмірі по 500 грн. на кожну дитину щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Такий розмір аліментів вважає на даний час недостатнім для належного забезпечення матеріального рівня життя дітей та їх розвитку, оскільки в порівняні з 2010 роком значно зросли ціни на продукти харчування, одяг, взуття та усе інше. Крім того, син [PERSON] є інвалідом з дитинства з 2007 року, у зв'язку із чим потребує лікування та інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації, яку він проходить в Міжнародній клініці відновного лікування. [PERSON] також хворіє та потребує витрат на лікування. Діти проживають разом з позивачем та перебувають на її повному утриманні, хоча вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, хоча має таку можливість, оскільки отримує дохід від тимчасових заробітків в Республіці Польща, при цьому не хворіє та інших утриманців не має. У зв'язку з несплатою останнім аліментів, станом на 01.02.2018 року виникла заборгованість в розмірі 11964,14 грн. Позивач вважає, що необхідною та достатньою сумою аліментів на утримання сина буде 2500 грн., а на утримання доньки - 1500 грн., тому просила суд збільшити розмір аліментів саме на вказані суми, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Непогоджуючись із заявленими [PERSON] позовними вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання дітей, відповідач [PERSON] надіслав на адресу суду письмові заперечення, у яких наведені позивачем факти вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, оскільки після розірвання шлюбу з останньою він залишив дітям усе майно, придбане як до шлюбу, так і в період шлюбу, і продовжував надавати їм матеріальну допомогу, в тому числі грошові кошти на лікування їх сина [PERSON], при цьому жодних розписок від колишньої дружини не брав. Діти перебувають разом з ним лише з дозволу останньої, хоча він завжди бажає бути разом з ними, проте такої можливості на даний час не має, так як проживає в м. Мелітополь Запорізької області. При вирішенні даної справи просив суд врахувати його скрутне матеріальне становище, яке склалося на даний час, перебування в іншому шлюбі, у якому його дружина є безробітною, а він надає допомогу своїм батькам, які є пенсіонерами, при цьому матері оплатив вартість операції, також допомагає матері дружини, яка є непрацездатною пенсіонеркою - інвалідом. Разом з тим, сам він не працевлаштований та постійного заробітку не має, а його незначних та нерегулярних заробітків вистачає лише на продукти харчування та предмети першої необхідності. Згідний сплачувати позивачу аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 400 гривень в місяць на кожну дитину. З огляду на викладені фактичні обставини, просив у задоволенні позову відмовити, стягувати з нього аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 400 гривень щомісячно на кожну дитину до їх повноліття. Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач подала в канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог, які просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи по суті повідомлявся у встановленому порядку шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України - веб-сторінці Любомльського районного суду Волинської області, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань по суті позову чи процедури розгляду справи не подав. За таких обставин, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Матеріалами справи стверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Любомльського районного суду від 09.03.2011 року (а.с.4). В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON], [INFO], та донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с.6-7). З копії рішення Любомльського районного суду Волинської області від 14.12.2010 року у справі №2-482/10 встановлено, що судом вирішено стягувати з відповідача в користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі по 500 (п'ятсот) гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 06 грудня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.5). Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що при його ухваленні суд виходив із заявлених позивачем позовних вимог, які відповідачем були визнані. Судом встановлено, що малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, що не заперечено відповідачем та підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданою Любомльською міською радою від 09.02.2018 року за №189 (а.с.8). Розрахунком суми заборгованості по сплаті аліментів [PERSON], складеним старшим державним виконавцем Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Горун І.Л., стверджено, що станом на 01.02.2018 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на дітей за виконавчим листом №2-482/10 становить 11964,14 грн. (а.с.9-10). Як вбачається з консультаційного висновку спеціаліста Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання Управління охорони здоров'я Волинської облдержадміністрації за №571060 від 03.02.2017 року, малолітньому сину сторін - [PERSON] встановлений діагноз: дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, по шкалі MACS - IV рівень, GMFCS - IV рівень. Когнітивна недостатність, у зв'язку з чим лікарсько - консультаційною комісією надано рекомендації: «Д» облік невролога ЦРЛ; ЛФК постійно; масаж в домашніх умовах та проходження лікування в санаторії «Дачний» (а.с. 11). З копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого ВОТМО за №3096 та №3672 слідує, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ВОТМО в період з 22.03.2016 року по 24.03.2016 року та з 04.04.16 по 06.04.16, а згідно виписок з історії його хвороби, останній, кожен рік, починаючи з 2013 року, проходив курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновного лікування м. Трускавця (а.с. 14-21). Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Любомльського і Шацького районів» за №62 від 20.02.2018 року підтверджується та обставина, що малолітня донька сторін - [PERSON], [INFO], згідно записів в амбулаторній карті знаходиться на «Д» обліку з приводу двобічної плоскостопості ІІ. Пресколістична, постова деформація грудної клітки (а.с.13). За змістом ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З часу ухвалення Любомльським районним судом рішення від 14.12.2010 року цивільне законодавство в частині аліментних зобов'язань батьків по утриманню неповнолітніх дітей зазнало суттєвих змін. Так, відповідно до ст.182 СК України в редакції Закону України від 17.05.2017 року №2037-VІІІ, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. З поданих відповідачем копій документів судом встановлено, що останній офіційно не працює, відповідно визначити суму його доходів неможливо, однак дана обставина не звільняє його від обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, батьком яких він є. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, даною нормою на законодавчому рівні визначено мінімальний розмір аліментів, прив'язкою якого є прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який визначається Законом. За змістом ст.1 Закону України від 15.07.1999 року № 966-XIV "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Таке визначення поняття прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень. Сину сторін [PERSON] виповнилось повних 11 років, а доньці [PERSON] - 10 років. Згідно Закону України від 07.12.2017 року №2246-VІІІ «Про державний бюджет на 2018 рік», розмір прожиткового мінімуму для дітей у віці від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня 2018 року - 1944 грн., з 1 грудня 2018 року - 2027 грн. Наведене обґрунтовано вказує на те, що стягуваний на даний час з відповідача розмір аліментів на дітей не відповідає чинному законодавству та є явно таким, що не спроможний забезпечити їх достатній і належний рівень гармонійного розвитку. Статтею 192 СК України в редакції Закону України від 17.05.2016 року №1370-VІІІ передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з положень статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та може бути змінений, як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення. За змістом ст.192 СК України, до інших випадків, передбачених цим Кодексом, які можуть слугувати підставою для зміни розміру аліментів, у даному випадку є саме внесення змін до ст.182 СК України щодо визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, яка на цьому рівні може слугувати самостійною підставою для зміни розміру присуджених аліментів, а саме їх збільшення до мінімального розміру незалежно від матеріального або сімейного стану відповідача. Щодо визначеного позивачем розміру аліментів на утримання сина [PERSON] у 2500 грн. та доньки [PERSON] - 1500 грн., то виходячи з принципу рівності батьківського обов'язку утримувати дітей до їх повноліття та визначеного на 2018 рік розміру прожиткового мінімуму для дітей у віці від 6 до 18 років, а також того, що відповідач є працездатною особою віком 37 років, відсутності обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що об'єктивним і справедливим розміром аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, буде сума у 1500 грн. та 1000 грн., відповідно, що забезпечить виконання вимог ст.182 СК України щодо гармонійного розвитку дітей на необхідному та достатньому рівні. В той же час, розмір аліментів, які погоджується сплачувати відповідач (по 400 грн. на кожну дитину), не відповідає вимогам ст.182 СК України, так як є меншим від встановленого законодавцем мінімального розміру на рівні не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який на даний час становить 930 грн. на одну дитину, а також є меншим від присуджених аліментів за рішенням суду від 14.12.2010 року, що фактично є самостійними вимогами в розумінні ст.192 СК України про зменшення розміру аліментів, однак з такими позовними вимогами або ж зустрічним позовом відповідач в установленому порядку до суду не звертався. Поряд з цим, суд не приймає до уваги твердження відповідача на неможливість сплачувати аліменти у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, оскільки відповідач є працездатною особою, його бажання чи небажання працювати не є тією обставиною, яка враховується при визначенні розміру аліментів. Відповідач не позбавлений можливості працевлаштуватися та не надав доказів, які б підтверджували скрутний матеріальний стан, а його доводи про перебування у іншому шлюбі, у якому дружина є безробітною, надання допомоги батькам - пенсіонерам та матері дружини, яка є непрацездатною пенсіонеркою - інвалідом, судом не враховуються, як такі, що не підтверджені належними доказами, при цьому батько зобов'язаний утримувати своїх дітей і це не може погіршувати становище дитини, яка проживає окремо від батька. Отже, враховуючи вік неповнолітніх дітей, стан їх здоров'я, матеріальне становище, реалії сьогодення, вартість продуктів харчування, комунальних послуг, одягу для дітей, ліків, суд визначає розмір аліментів на рівні 1500 грн. на утримання сина [PERSON] та 1000 грн. - доньки [PERSON], який у даній справі вважає необхідним та достатнім. Такі витрати для відповідача суд вважає посильними, оскільки інших утриманців він не має, є працездатною особою з належним станом здоров'я, а відсутність офіційних джерел доходів не звільняє його, як батька, від обов'язку щодо утримання своїх дітей. Таким чином, суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, враховуючи матеріальне становище одержувача та платника аліментів, а також з огляду на те, що малолітні діти сторін хворіють, у зв'язку із чим потребують додаткових витрат на лікування та придбання ліків, розмір стягуваних аліментів підлягає зміні із твердої грошової суми в розмірі по 500 гривень на кожну дитину на тверду грошову суму в розмірі 1500 грн. та 1000 грн. відповідно. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно положень ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial