Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] подав до суду вказану вище позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 48489 грн. 59 коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по день винесення судом рішення у справі та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилався на те, що він на підставі укладеного трудового договору з 02.12.2012 року по 12.05.2020 року працював електрогазозварником, зайнятим різанням та ручним зварюванням 6 розряду на Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипніковий завод». За період з 01.10.2019 по 30.04.2020 роки відповідач здійснив позивачеві нарахування заробітної плати, але не виплатив її. 12.05.2020 року позивач був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за угодою сторін згідно ст.36 КЗпП України. Заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» з виплати позивачеві заробітної плати складає 48 489 грн. 59 коп., однак остаточний розрахунок з ним до теперішнього часу не проведений. Також позивач вважає, що протиправними діями відповідача, а саме істотними та триваючими порушеннями його трудових прав щодо своєчасного отримання заробітної плати, що поставило його та родину у скрутне матеріальне становище, доводилося економити та брати в борг, було порушено нормальний уклад життя, йому була завдана моральна шкода, яка проявилась у негативних переживаннях, погіршенні стану здоров`я. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 23.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвала суду про відкриття провадження з копією позовної заяви була отримана представником відповідача 30.07.2020 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення. У встановлений судом строк представником відповідача відзиву на позовну заяву суду не надано. [PERSON] подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позов підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи, яка була отримана. Представником подано клопотання з проханням про відкладення розгляду справи призначеної на 02.03.2021 року, але жодного документального підтвердження обставин на які посилається представник відповідача стосовно неможливості бути присутньою при розгляді справи суду не надано. З дати відкриття провадження по справі загалом було призначено 8 судових засідань. Наразі в кожне судове засідання представником відповідача були направлені аналогічні клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, при цьому жодного документального підтвердження поважності причини неявки в судове засідання суду не надано. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що представник відповідача допускає зловживання процесуальними правами, так як не надав жодних доказів поважності неявки в судові засідання, відтак суд визнає неявку представника відповідача в судове засідання без поважних причин. 27.10.2020 року судом постановлена ухвала про витребування у відповідача довідки про наявність чи відсутність заборгованості по заробітній платі позивача, її розмір на момент його звільнення та інформацію про те, чи був проведений з позивачем при його звільненні остаточний розрахунок. Відповідачем ухвала суду була проігнорована, запитувана документація суду не надана. Проігнорований також лист суду з нагадуванням про необхідність надання інформації зазначеної в ухвалі суду про витребування доказів. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За таких обставин, у відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що розпорядженням відповідача від 02.12.2013 року №169/19 [PERSON] був прийнятий до відділення нестандартного обладнання РМД (ШИП) електрогазозварювальником 6 розряду (а.с.13), що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.12). Наказом 119/19 про припинення трудового контракту від 12.05.2020 року позивач був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за згодою сторін згідно ст 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.12) та копією відповідного наказу (а.с. 14). Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів за період з 01.10.2019 року по 30.04.2020 року включно до виплати [PERSON] належить 48 489 грн. 59 коп. Доказів того, що з позивачем при його звільненні був проведений розрахунок і здійснена виплата всіх належних сум, суду не надано. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно дост. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки відповідачем було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк, суд доходить висновку, що вимога [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (надалі Порядок). Відповідно до п.2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутності доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що зійшнивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не виконав, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача, який визначений шляхом ділення заробітної плати за відпрацьовані два робочих місяці, які передували звільненню (за березень 2020 - 10674,97 грн. та за квітень 2020 - 9607,34 грн., що підтверджено розрахунковими листави та копією довідки № 240/83-6-22 від 13.07.2020, яка видана АТ «ХАРП»), на фактично відпрацьовані робочі дні, кількість яких, відповідно до розрахункових листів за березень та квітень 2020 року, складає 38, відтак розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 533,74 грн. Зважаючи на те, що період затримки розрахунку з позивачем при його звільненні складає 203 робочих дня (з 13.05.2020 року по 02.03.2021 року), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 108 349 грн. 22 коп. (533,74 грн. х 203 р.д.). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц, пункт 87, вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. В тому ж висновку ВП визначила такі критерії та обставини, на підставі яких суд має доходити висновку про наявність чи відсутність умов для вирішення питання про зменьшення розміру відшкодування, а саме: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено судом, позивач був звільнений 12.05.2020 року, при цьому розрахунок з ним проведений не був. Підприємство мало заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати за 7 місяців. Позов про стягнення заборгованості [PERSON] подав до суду 22.07.2020 року. При цьому, саме за клопотаннями відповідача судом неодноразово відкладався розгляд справи по суті, в тому числі і з метою надання часу для мирного врегулювання спору, про можливість якого йшлося у відповідних клопотаннях відповідача. Однак, доказів того, що за Отже, з урахуванням наведеного вище, суд не вбачає достатніх умов для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. З урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця, приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк і відсутності жодних інших обгрунтованих доказів щодо неможливості виплати позивачеві заборгованості з заробітної плати та обгрунтованих причин такої невиплати, суд з урахуванням вказаних принципів справедливості, добросовісності та розумності, вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з 13.05.2020 року по 02.03.2021 рік включно і при цьому не вбачає підстав для зменшення розрахованих сум та зазначає про відсутність підстав для відмови в задоволенні вимог позивача в цій частині. Також суд звертає увагу, що згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Приймаючи до уваги наведені вище роз`яснення, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача визначена без утримання податків і інших обов`язкових платежів. Поряд з цим, розмір заборгованості з заробітної плати в сумі 48 489 грн. 59 коп. визначена позивачем вже з врахуванням утриманих податків і обов`язкових платежів, що випливає з аналізу розрахункових листів нарахованої [PERSON] заробітної плати, копії яких були надані суду. В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн., що відповідає критеріям розумності та справе Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial