Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Вказує, що 27.03.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-12/143, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту сумі 60000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 26.03.2023 року зі сплатою 13,50% річних. Однак відповідач неналежно виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.10.2011 року у справі №2-4050/11, звернуто стягнення на предмет іпотеки -трьохкімнатну квартиру, загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , за рахунок якої задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 078-12/143 від 27.03.2008 року в розмірі - 638697 грн. 04 коп., шляхом продажу на прилюдних торгах. Зазначає, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує умови кредитного договору, у зв`язку з чим товариством було здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат. А тому, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, розраховану на підставі ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за період з 12.01.2018 року по 11.01.2021 року в розмірі 180363,52 грн, з яких: 3% річних - 54097,55 грн., інфляційні втрати - 126265,97 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2705,46 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, а тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.03.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-12/143, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту сумі 60000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 26.03.2023 року зі сплатою 13,50% річних (а.с. 7-11). Із матеріалів справи слідує, що відповідно до рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» які зазначені у ньому, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме-з 15.10.2019року. Також з`ясовано, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.10.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки -трьохкімнатну квартиру, загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належну на праві приватної спільної сумісної власності відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за рахунок якої задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"за кредитним договором № 078-12/143 від 27.03.2008 року в розмірі - 638697 грн. 04 коп., шляхом продажу на прилюдних торгах. (а.с. 15-16). Згідно представленого розрахунку розмір 3% річних за період з 02.02.2018 року по 31.12.2020 року нараховано в розмірі 94795,88 грн., інфляційні витрати - 212764,10 грн. (а.с. 17). Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, викладено правовий висновок, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення врегульовані нормами ст. 625 ЦК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки та у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання вираженого в іноземній валюті. Із тексту позовної заяви вбачається, що стороною позивача за основу обрахувань 3 % річних була взята загальна сума боргового зобов`язання, що виражена у доларах США. При цьому, за наслідком такого обрахування, позивач просить стягнути таку суму 3 % річних вже у грошовому еквіваленті, який виражений у національній валюті України. Законодавство України не містить обмежень прав кредитора вимагати стягнення за зобов`язаннями в іноземній валюті суми 3 % річних у національній валюті, обрахованої внаслідок конвертації за відповідним курсом загальної суми таких відсотків у доларах США. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти є обмеженим вимогами спеціального законодавства України. А відтак суд не може заперечувати право сторони на отримання, за його бажанням, 3 % річних у національній валюті, що повністю узгоджується із принципом диспозитивності цивільного права. Суд зазначає, що наявність вищевказаного судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припинило правовідносин сторін кредитного договору у вказаних частинах, що у свою чергу не звільнило відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавило позивача, як кредитора, права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині вимог позивача щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості. Щодо стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 .10.2018 року у справі № 905/192/18 та в постанові ВП ВС від 07.07.2020 року по справі № 296/10217/15-ц. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми, а в решті позовних вимог - відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» платіжним дорученням сплатило судовий збір у розмірі 2705,46 грн., однак, зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги частково в сумі 54097,55 грн., тому на користь позивача слід стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 811,46 грн. ((54097,55/126265,97) * 2705,46).

Outcome: partial