Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

13 лютого 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з названим позовом, в якому зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.09.2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотки за користування кредитом, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Своїх зобовязань відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 31.12.2017 р. має заборгованість за кредитом у розмірі 22397,49 грн., з яких: 307,00грн. заборгованість за кредитом; 16847,75 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1042,74 грн. штраф (процентна складова). З наведених підстав банк просив стягнути з відповідача борг за кредитним договором у розмірі 22397,49 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до свого позову письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 5 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечував. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.09.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 300грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП -2010-256 від 06.03.2010 та тарифами банку, складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених ч.3 ст. 47 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" ті інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 2 ст. 1050 і ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.09.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 300грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП -2010-256 від 06.03.2010 та тарифами банку, складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. В порушення умов договору, відповідач, свої кредитні зобовязання належним чином не виконує, у звязку з чим, станомна 31.12.2017 р. відповідач має заборгованість розмірі 22397,49 грн., з яких: 307,00грн. заборгованість за кредитом; 16847,75 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3700,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1042,74 грн. штраф (процентна складова), з яким суд частково не погоджується в частині нарахування відповідачу штрафів 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 1042,74 грн. штрафу (процентної складової), виходячи з наступного. З урахуванням Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року 6-2003цс15) цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. У звязку з чим, суд дійшов висновку, що нарахування позивачами для стягнення з відповідача 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 1042,74 грн. штрафу (процентної складової), з яким суд частково не погоджується в частині нарахування відповідачу штрафів 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 1042,74 грн. штрафу (процентної складової) є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме кредитне зобовязання, а тому у задоволенні позову в частині стягнення вказаних сум з відповідача слід відмовити з огляду на те, що позивачами була одноразово нарахована заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3700,00 грн. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією. Згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій. Суд встановив, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2016 року [PERSON] було засуджено до 3-х років позбавлення волі, та який відбуває покарання в державній установі «Одеська виправна колонія №14». У зв'язку із тим, що [PERSON] було засуджено до 3-х років позбавлення волі згідно вироку Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2016 року, з обєктивних причин він не мав можливості сплачувати борг, суд вважає можливим звільнити [PERSON] від сплати пені та комісії, тому вимога щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією не підлягає задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми заборгованості: 307,00грн. заборгованість за кредитом; 16847,75 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Станом на дату винесення рішення, доказів погашення заборгованості відповідачем суду не надано і відповідно у суду вони відсутні. У звязку з викладеним, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» такими, що підлягають частковому задоволенню з підстав, описаних вище. Крім суми заборгованості за невиконання умов кредитного договору, з відповідача, на користь банку, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи 1762,00 грн., які були підтверджені банком документально.

Outcome: partial