Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Херсонська обласна кредитна спілка «Благо» через представника звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що є власниками житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - голова домоволодіння; [PERSON] , [INFO] - сестра [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - син [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - невістка [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онук [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] - онук [PERSON] . Відповідач [PERSON] , ігноруючи звернення Херсонської обласної кредитної спілки «Благо», продовжує проживати у вищезазначеному житловому будинку. [PERSON] , [PERSON] та двоє їхніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , виїхали з помешкання та, як відомо позивачу, постійно проживають за межами України з кінця 2016 року. Право власності позивачем на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , було набуто на законних підставах. Позивач є новим власником будинку на законних підставах, згоди на вселення та реєстрацію у ньому відповідачів, які не є членами його сім`ї, не надавав. Відповідач [PERSON] проживає у будинку вже великий проміжок часу самовільно, інші відповідачі лише зареєстровані, чим порушують права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим просить: - усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні, належним ХОКС «Благо» на праві власності майном - житлового будинку з господарським та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] ; - зняти з реєстрації громадян, які зареєстровані у будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 24.01.2020 р. до участі у справі було залучено Орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, відзиви не подавали. Представник Органу опіки та піклування Голопристанської РДА Скакун Л.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачів і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у судовому засіданні не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу - Херсонській обласній кредитній спілці «Благо», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майно від 21.12.2018 р., яке зареєстроване в реєстрі за № 2044, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1728547065223. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Тобто, визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. З часу набуття права власності на спірний будинок Херсонська обласна кредитна спілка «Благо» - набула, а її попередній власник [PERSON] та особи, з якими вона спільно проживала, [PERSON] , [PERSON] та двоє їхніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , втратили право на володіння та користування ним. Зокрема, право власності [PERSON] на спірне майно припинено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім`ї (правова позиція Верховного Суду України, викладена у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 року). Отже, після переходу права власності на будинок припинилося право користування будинком, як у [PERSON] (колишньої власниці), так і у [PERSON] , [PERSON] та двоє їхніх дітей - [PERSON] , [PERSON] . Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з частиною 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника. Судом встановлено, що [PERSON] не являється членом сім`ї позивача чи наймачем вказаного житла, а є попереднім власником майна, яка після набуття позивачем права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в добровільному порядку не звільнила житло та продовжує проживати в будинку без відповідних правових підстав, чим чинить перешкоди у здійсненні свого права власності позивачем, а тому не має права користування даним житловим приміщенням, у зв`язку із чим, підлягає виселенню з нього. Ніяких доказів щодо наявності зобов`язань у позивача перед відповідачем, які б надали останній право проживати у належному позивачу будинку під час розгляду справи не встановлено та відповідачем не зазначено. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що проживання відповідача [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача у житловому будинку, належним ХОКС «Благо» на праві власності, та небажання її звільнити житло чинить позивачеві як власникові будинку перешкоди у користуванні житлом. Відтак, ХОКС «Благо», як власник спірного майна, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення, тому позов у цій частині підлягає задоволенню. У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про їх право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до листа Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 15.07.2019 р. № 12-05/450, в належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] , зареєстровані такі громадяни: [PERSON] , [INFO] - голова домоволодіння; [PERSON] , [INFO] - сестра; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - невістка; [PERSON] , [INFO] - онук; [PERSON] , [INFO] - онук. У цьому ж листі зазначено, що відомості про фактичне місце проживання зареєстрованих осіб в картотеці реєстраційного обліку виконавчого комітету Новозбур`ївської сільської ради відсутні. Зі слів сусідів та відповідача [PERSON] вбачається, що вона проживає за вказаною адресою одна, інші співмешканці вибули за межі України, орієнтовно до Корейської народної республіки. Згідно листа Відділу освіти, культури, молоді та спорту Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області від 02.04.2020 р. № 01-13/151, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не навчаються у закладах загальної середньої освіти району, які знаходяться у межах Відділу освіти, культури, молоді та спорту Голопристанської районної державної адміністрації. За даними довідки Головного центру обробки інформації ДПС України про перетин відповідачами державного кордону України № 0.184-20736/0/15-20 від 31.07.2020 року, [PERSON] , [INFO] , виїхав з України 19.12.2019 року; [PERSON] , [INFO] - 03.02.2017 року; [PERSON] , [INFO] - 03.02.2017 року. Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та двоє їхніх дітей - [PERSON] , [PERSON] ,фактично в будинку позивача не мешкають, догляд за ним не здійснюють, витрат по його утриманню не несуть, а вказане житло використовується ними лише для реєстрації місця свого проживання. Органом опіки та піклування Голопристанської РДА надано суду висновок № 01-31/298 від 15.07.2020 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним надання дозволу на усунення перешкод у користуванні правом власності, шляхом зняття з реєстрації та виселення з нерухомого майна, яке на праві власності належить ХОКС «Благо» та право користування яким мають малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При вирішенні питання про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування будинком, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. З урахуванням вище наведеного, суд не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області, яким визнано недоцільним позбавлення права користування вказаним житловим приміщенням малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як необґрунтований та безпідставний. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, а також те, що відповідачі не є співвласниками нерухомого майна, не є членами сім`ї позивача, а також не є наймачами житлового приміщення, зареєстровані в будинку, але не проживають в ньому вже декілька років, суд дійшов висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, вважає за доцільне позов задовольнити частково та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, належним на праві власності Херсонській обласній кредитній спілці «Благо». Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, відсутні підстави задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, в зв`язку з задоволенням позову, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3 842 грн., в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial