Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

05 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за час прострочення. Зазначала, що від шлюбу з відповідачем вона має сина [PERSON], [INFO]. 24 лютого 2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, син проживає з нею. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.02.2012 року з відповідача на утримання сина стягнуті аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2012 року. Посилаючись на те, що відповідач аліменти своєчасно не сплачує, заборгованість по аліментам за період з 01 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції від 01.03.2016 року складає 27\~474,00 грн., просила стягнути з відповідача на її користь: - пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року відповідно до ст. 196 СК України у сумі 90\~885,72 грн.; - три проценти річних від простроченої суми за період з 01 липня 2014 року по 30 березня 2016 року відповідно до ст. 625 ЦК України у сумі 1\~445,21 грн.; - індекс інфляції за час прострочення з липня 2014 року по березень 2016 року у сумі 17\~253,67 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року, в якому ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2017 року виправлено описку, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року в сумі 6\~879,01 грн., на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору 68,71 грн., витрат на правову допомогу 219,45 грн., всього 7\~167,17 грн. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 96-99, а.с. 107). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 111 112). В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 115), повторно не зявилися. Про час та місце розгляду справи 18 квітня 2017 року позивач та її представник повідомлені телефонограмами, які зареєстровані в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 13 квітня 2017 року за № 1488, 1489 (а.с. 135-136, а.с. 138). 14 квітня 2017 року електронною поштою позивач надіслала заяву про розгляд справи за її апеляційною скаргою у її відсутність (а.с. 139-140). Про час та місце розгляду справи 03 травня 2017 року позивач та її представник повідомлені телефонограмами, які зареєстровані в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 20 та 24 квітня 2017 року за № 1590, 1624 (а.с. 143, а.с. 145-147). Позивач та її представник причини неявки у судове засідання 03 травня 2017 року не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не зявилися у судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON] в судові засідання 18 квітня 2017 року та 03 травня 2017 року також не зявився. Про час та місце розгляду справи 18 квітня 2017 року відповідач повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 13 квітня 2017 року за № 1490 (а.с. 137-138). Про час та місце розгляду справи 03 травня 2017 року відповідач повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 20 квітня 2017 року за № 1591 (а.с. 144-145 ). Відповідач обидва рази причини неявки у судове засідання не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не зявився у судове засідання без поважних причин. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що позивач [PERSON] з 14 травня 2011 року по 07 березня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 6). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2012 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 лютого 2012 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9). Згідно довідки Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року заборгованість [PERSON] по аліментам за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року становить 27\~863,68 грн. (а.с. 80). Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по аліментам у відповідача виникла з його вини, а тому він зобовязаний нести відповідальність за прострочення сплати аліментів. Визначаючи розмір пені, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по аліментам, зазначений в довідці Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року за період з 01.06.2014 року по 31.03.2015 року та з 01.11.2015 року по 31.03.2016 року є правильним. В період з квітня по жовтень 2015 року відповідач перебував на обліку в Покровському міському центрі зайнятості, отримував допомогу по безробіттю, розмір аліментів з цієї допомоги менше гарантованого законом розміру аліментів, у звязку з чим заборгованість по аліментам за період з квітня по жовтень 2015 року складає гарантований законом розмір аліментів 30% прожиткового мінімуму для дитини до 6 років, тобто з квітня 2015 року по серпень 2015 року по 309,60 грн. щомісяця, за вересень та жовтень 2015 року по 350,10 грн. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 196 Сімейного кодексу України (далі СК України). Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 01.03.2016 року, яка була долучена позивачем до позовної заяви, заборгованість [PERSON] по аліментам за період з 01 червня 2014 року по 29 лютого 2016 року складає 27\~474,00 грн., в тому числі за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року 8\~668,50 грн., за січень березень 2015 року по 1\~309,25 грн., за квітень червень 2015 року по 1\~397,25 грн., за липень вересень 2015 року по 1\~418,25 грн., за жовтень 2015 року 1\~108,25 грн., за листопад грудень 2015 року по 1\~418,25 грн., за січень 2016 року 1\~268,25 грн., за лютий 2016 року 1\~218,25 грн. (а.с. 5). Згідно довідки Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року, яка була надана позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, заборгованість [PERSON] по аліментам за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року становить 27\~863,68 грн., в тому числі за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року 8\~668,50 грн., за січень березень 2015 року по 1\~309,25 грн., за квітень 2015 року 1\~029,18 грн., за травень серпень 2015 року по 1\~032,00 грн., за вересень жовтень 2015 року по 1\~167,00 грн., за листопад грудень 2015 року по 1\~451,00 грн., за січень березень 2016 року по 1\~624,75 грн. (а.с. 80). Зазначений розрахунок здійснено з урахуванням того, що боржник [PERSON] в квітні 2015 року перебував на обліку у центрі зайнятості (а.с. 80). Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заборгованість по аліментам на утримання сина виникла з вини відповідача, який в період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року сплачував аліменти нерегулярно та не в повному розмірі. Зазначений висновок суду підтверджується поясненнями свідка [PERSON], державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, яка при допиті судом першої інстанції підтвердила, що 16 квітня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення зі [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідач неодноразово попереджався про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів. В лютому 2016 року [PERSON] повідомив її, що перебував на обліку в центрі зайнятості, куди нею була направлена постанова про прийняття на виконання виконавчого листа, але у березні 2016 року виконавчий лист повернувся до ВДВС без виконання з відміткою про те, що відповідач вже знятий з обліку. Боржник ніяких квитанцій про часткову виплату ним аліментів за рішенням суду їй не надавав. Відповідач рішення суду в цій частині не оскаржив. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів. Визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції правильно врахував правову позицію щодо застосування частини першої статті 196 СК України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, в якій відступаючи від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14), Верховний Суд України дійшов правового висновку, що згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Така ж правова позиція викладена і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2696цс15, на яку також послався суд в оскаржуваному рішенні, в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, № 6-300цс16; від 1 червня 2016 року у справі № 6-535цс16. Доводи апеляційної скарги про те, що правильним є розрахунок пені в позовній заяві з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-81 від 11 вересня 2013 року та у справі № 6-2022цс15 від 25 листопада 2015 року, є необгрунтованими. Згідно правових позицій, які були викладені в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2022цс15, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Проте від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13 та на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, Верховний Суд України відійшов, про що прямо зазначено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16 Верховний Суд України, розглядаючи заяву про перегляд судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини першої статті 196 СК України, також зазначив, що у наданій для порівняння постанові від 16 березня 2016 року (справа № 6-2589цс15) Верховний Суд України відступив від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14), та дійшов висновку, що неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць), тобто у порядку, який застосований судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Тобто, доводи апеляційної скарги про те, що суд при обчисленні пені мав застосувати правову позицію щодо застосування частини першої ст. 196 СК України, яка викладена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81та від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2022цс15, є необґрунтованою. Визначаючи розмір пені за період з 01 червня 2014 року по березень 2015 року, суд першої інстанції виходив з розміру заборгованості по аліментам, зазначеному в довідці Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року, який відповідає зазначеному у довідці Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 01.03.2016 року, та дійшов правильного висновку про те, що пеня за прострочення сплати аліментів складає: за червень 2014 року 385,20 грн., за липень 2014 року 389,67 грн., за серпень 2014 року 389,67 грн., за вересень 2014 року 377,10 грн., за жовтень 2014 року 373,40 грн., за листопад 2014 року 361,35 грн., за грудень 2014 року 373,40 грн., за січень 2015 року 405,87 грн., за лютий 2015 року 366,59 грн., за березень 2015 року 405,87 грн. Визначаючи розмір пені за період з 01 листопада 2015 року по 31 березня 2016 року, суд першої інстанції виходив з розміру заборгованості по аліментам, зазначеному в довідці Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року, який відрізняється від зазначеного у довідці Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 01.03.2016 року, а саме, збільшена заборгованість за листопад та грудень 2015 року з 1\~418,25 грн. до 1\~451,00 грн., за січень 2016 року з 1\~268,25 грн. до 1\~624,75 грн., за лютий 2016 року з 1\~218,25 грн. до 1\~624,75 грн. Апеляційний суд погоджується з тим, що для нарахування пені за прострочення сплати аліментів судом першої інстанції була взята саме довідка Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року, оскільки вона містить уточнені відомості щодо розміру заборгованості на час розгляду справи судом з урахуванням заперечень відповідача про те, що він в період з квітня по жовтень 2015 року перебував на обліку в центрі зайнятості. Крім того, в довідці Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 01.03.2016 року взагалі не зазначено заборгованість зі сплати аліментів за березень 2016 року, оскільки вона була видана 01.03.2016 року. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пеня за прострочення сплати аліментів складає: за листопад 2015 року 435,30 грн., за грудень 2015 року 449,81 грн., за січень 2016 року 503,67 грн., за лютий 2016 року 471,18 грн., за березень 2016 року 503,67 грн. Згідно довідки Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року заборгованість [PERSON] по аліментам за квітень 2015 року складає 1\~029,18 грн., за травень - серпень 2015 року по 1\~032,00 грн., за вересень жовтень 2015 року по 1\~167,00 грн. (а.с. 80). Зазначений розрахунок заборгованості державним виконавцем здійснено з урахуванням того, що боржник [PERSON] в квітні 2015 року перебував на обліку у центрі зайнятості (а.с. 80). Проте визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з квітня 2015 року по жовтень 2015 року, суд першої інстанції обчислив пеню виходячи з розміру заборгованості в період з квітня по серпень 2015 року по 309,60 грн., за вересень-жовтень 2015 року по 350,10 грн. за кожний місяць, яку обчислив самостійно. Суд послався на те, що за ці місяці заборгованість має обчислюватися, виходячи з розміру допомоги по безробіттю, яка виплачувалася відповідачу в цей період. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, до нього суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Відповідно до частини 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до ст. 71 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (частина 3). Виконавець зобов'язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов'язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, подання заяви стягувачем або боржником (частина 4). Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина 8). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначаючи розмір заборгованості по аліментам за період з квітня 2015 року по жовтень 2015 року, виходячи з довідки про отриману відповідачем допомогу по безробіттю, суд першої інстанції не врахував, що розмір заборгованості по аліментам по цій справі не є предметом позову. Відповідач, не погоджуючись з розміром заборгованості, визначеним в довідках Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року та Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 01.03.2016 року, з відповідною заявою щодо визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів до суду у порядку, встановленому законом, не звертався, а тому у суду були відсутні підстави визначати інший розмір заборгованості, ніж обчислений державним виконавцем. Надані відповідачем суду першої інстанції копії фіскальних чеків про переказ аліментів (а.с. 57-65) апеляційним судом не враховуються, оскільки розмір заборгованості по аліментам визначається державним виконавцем. Відповідно до пункту 21 розділу X «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у випадку, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно, квитанції (або їх завірені копії) про перерахунок аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Свідок [PERSON], яка є державним виконавцем, при допиті судом першої інстанції пояснила, що боржник [PERSON] ніяких квитанцій про часткову виплату ним аліментів за рішенням суду їй не надавав. Враховуючи, що згідно довідки Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року заборгованість [PERSON] по аліментам за квітень 2015 року складає 1\~029,18 грн., за травень серпень 2015 року по 1\~032,00 грн., за вересень жовтень 2015 року по 1\~167,00 грн., пеня за прострочення сплати цих аліментів складає: за квітень 2015 року - 308,75 грн. (1\~029,18 х 1% х 30 днів), за травень 2015 року 319,92 грн. (1\~032,00 х 1% х 31 день), за червень 2015 року 309,60 грн. (1\~032,00 х 1% х 30 днів), за липень 2015 року 319,92 грн. (1\~032,00 х 1% х 31 день), за серпень 2015 року 319,92 грн. (1\~032,00 х 1% х 31 день), за вересень 2015 року 350,10 грн. (1\~167,00 х 1% х 30 днів), за жовтень 2015 року 361,77 грн. (1\~167,00 х 1% х 31 день). Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01.06.2014 року по 31.03.2016 року складає 8\~481,73 грн. (за червень 2014 року 385,20 грн., за липень 2014 року 389,67 грн., за серпень 2014 року 389,67 грн., за вересень 2014 року 377,10 грн., за жовтень 2014 року 373,40 грн., за листопад 2014 року 361,35 грн., за грудень 2014 року 373,40 грн., за січень 2015 року 405,87 грн., за лютий 2015 року 366,59 грн., за березень 2015 року 405,87 грн., за квітень 2015 року - 308,75 грн., за травень 2015 року 319,92 грн., за червень 2015 року 309,60 грн., за липень 2015 року 319,92 грн., за серпень 2015 року 319,92 грн., за вересень 2015 року 350,10 грн., за жовтень 2015 року 361,77 грн., за листопад 2015 року 435,30 грн., за грудень 2015 року 449,81 грн., за січень 2016 року 503,67 грн., за лютий 2016 року 471,18 грн., за березень 2016 року 503,67 грн.). Доводи апеляційної скарги позивача про те, що визначений судом першої інстанції розмір пені не відповідає нормам матеріального та процесуального права частково є обгрунтованими. Доводи апеляційної скарги про те, що суд для розрахунку пені використовує довідку Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року, згідно якої заборгованість по аліментам складає 13\~161,25 грн., замість довідки № 2/1784 від 01.03.2016 року, згідно якої заборгованість складає 27\~474,00 грн., не впливають на висновки суду. По-перше, довідка Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2/1784 від 19.12.2016 року була надана суду також позивачем. По-друге, згідно цієї довідки заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року складає 27\~863,68 грн. (а.с. 80), тобто більше ніж зазначена в довідці № 2/1784 від 01.03.2016 року, яка не містить відомостей щодо заборгованості зі сплати аліментів за березень 2016 року. Суд в оскаржуваному рішенні помилково зазначив, що розмір заборгованості за період з червня 2014 року по вересень 2016 року складає 13\~161,25 грн. Як вбачається з довідки № 2/1784 від 19.12.2016 року 13\~161,25 грн. це заборгованість зі сплати аліментів лише за період 2016 року (з січня по вересень). При обчисленні пені за прострочення сплати аліментів суд виходив з помісячної, а не загальної суми заборгованості по аліментам, а тому описка суду щодо розміру загальної заборгованості не впливає на розрахунок пені. Відповідно до частини 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Згідно частини 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Враховуючи розмір заборгованості по аліментам, який утворився у відповідача в період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року та до теперішнього часу не погашений (27 863,68 грн.), розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача (8\~481,73 грн.), з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку, апеляційний суд вважає, що підстави для зменшення відповідачу пені, передбачені частиною 2 ст. 196 СК України, відсутні, оскільки розрахований апеляційним судом розмір пені втричі менший, ніж розмір заборгованості по аліментам. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01 червня 2014 року по 31 березня 2016 року в розмірі 8\~481,73 грн. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми аліментів та індексу інфляції за час прострочення, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення сплати аліментів не розповсюджуються. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані статтею 196 СК України. Зазначений висновок суду є законним та обґрунтованим. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України, на яку як на підставу цих позовних вимог посилався позивач в позовній заяві, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2759цс15, відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі I "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 зазначеного Кодексу відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Тобто, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм частини 2 ст. 625 ЦК України не ґрунтуються на законі. Рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування або зміни в цій частині відсутні. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 2, п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на час звернення до суду з позовом (липень 2016 року) у разі подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно із ст. 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 1 січня 2016 року складала 1\~378 гривень. Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір з позовної заяви з ціною позову 109\~584, 60 грн. 1 095,85 грн. (а.с. 1), тобто в розмірі, визначеному законом. З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1\~205,43 грн., тобто відповідно до п/п 6 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в розмірі 8\~481,73 грн., позивачеві слід присудити судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з позовної заяви - в сумі 84,82 грн. (8\~481,73 х 1%) та з апеляційної скарги 93,30 грн. (84,82 грн. х 110%), всього 178,12 грн. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору звільнена, як позивач у справах про стягнення аліментів, є необгрунтованими. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Проте по цій справі предметом позову є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми аліментів та індексу інфляції за час прострочення, які є відповідальністю платника аліментів за несвоєчасне виконання аліментного зобов'язання компенсацією одержувачеві аліментів втрат, які він поніс у зв'язку із затримкою їх сплати. Зазначені компенсаційні суми не є тотожними із поняттям аліментів і відповідно підстави для звільнення позивача від сплати судового збору відсутні. Відповідно до частин 1, 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~(із змінами, внесеними згідно із\~Законом України від 06.12.2016 р. № 1774-VIII та які набули чинності з 1 січня 2017 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До 01 січня 2017 року ст. 1 зазначеного Закону передбачала такий же порядок визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу, але виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Суд першої інстанції правильно встановив, що між позивачем та юридичною фірмою «[PERSON] и право» 14 березня 2016 року був укладений договір-доручення на надання юридичних послуг (правової допомоги), згідно якого вартість передбаченої договором правової допомоги складає 3\~500 грн. (а.с. 11). Згідно кошторису № 378 від 14.03.2016 року на виконання робіт по наданню правової допомоги вартість наданих послуг встановлена з урахуванням витраченого часу та витрат на надання правової допомоги та складає 3500 грн., з яких вартість послуг за надання усної консультації 100 грн. (1 година), складання позовної заяви, проведення розрахунків та складання інших документів 2000 грн. (4 години по 500 грн.), представництво інтересів в суді першої інстанції\~1400 грн. (2 години по 700 грн.) (а.с. 12). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надана квитанція до прибуткового касового ордера № 378 від 12 квітня 2016 року на суму 3\~500 грн. (а.с. 10). Згідно журналів судового засідання представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору-доручення на надання юридичних послуг (правової допомоги) від 14.03.2016 року та на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 22.02.2016 року, брав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції 14 вересня 2016 року\~протягом 18 хвилин 50 секунд, 12 жовтня 2016 року\~ 6 хвилин 51 секунда, 31 жовтня 2016 року 1 година 21 хвилина 34 секунди, 14 листопада 2016 року 42 хвилини 18 секунд, 02 грудня 2016 року\~ 3 хвилини 02 секунди, 23 грудня 2016 року\~ 11 хвилин 17 секунд та 8 лютого 2017 року\~ 40 хвилин 12 секунд (а.с. 29, а.с. 47, а.с. 68, а.с. 73, а.с. 76, а.с. 83, а.с. 95). Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні 08.02.2017 року представник позивача брав участь протягом 3 хвилини 18 секунд, оскільки судове засідання згідно журналу судового засідання тривало з 10.13.52 години до 10.54.04 години (а.с. 95). Тобто, протягом вересня листопада 2016 року представник позивача брав участь у судових засіданнях протягом 2 годин 29 хвилин 33 секунд, протягом грудня 2016 року протягом 14 хвилин 19 секунд та після 01.01.2017 року протягом 40 хвилин 12 секунд. Відповідно до ст. 8 Закону України від 25.12.2015 р. № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлена законом мінімальна заробітна плата у місячному розмірі в період з травня 2016 року по листопад 2016 року складала - 1450 грн., в грудні 2016 року 1600 грн.\~ Відповідно до ст. 7 Закону України від 21.12.2016 р.\~№ 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року встановлено 1600 грн. Тобто, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за участь представника позивача у судових засіданнях складає: за вересень листопад 2016 року 1\~445,65 грн. (1\~450 х 40% х 2 год. 29 хв. 33 сек), за грудень 2016 року 152,71 грн. (1\~600,00 х 40% х 14 хв. 19 сек.), за лютий 2017 року 428,80 грн. (1\~600,00 х 40% х 40 хв. 12 сек.), всього 2\~027,16 грн., що перевищує сплачені позивачем витрати за участь представника позивача у судових засіданнях у розмірі 1\~400 грн. Гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу за 1 годину участі представника позивача під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (усна консультація, складання позовної заяви) на час складання позовної заяви в липні 2016 року складав 580,00 грн. (1\~450,00 х 40%), тобто зазначена в кошторисі вартість за 1 годину консультації 100 грн. та за 1 годину складання позовної заяви 500 грн. також не перевищують граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу. Враховуючи зазначене, витрати позивача на правову допомогу в розмірі 3500 грн. є доведеними та такими, що не перевищують встановленого законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в розмірі 8\~481,73 грн., позивачеві відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України слід присудити судові витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 270,90 грн. (8\~481,73 х 3\~500,00 : 109\~584,60, де 109\~584,60 грн. ціна позову, 3\~500,00 понесені витрати на правову допомогу, 8\~481,73 грн. розмір задоволених позовних вимог). Доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконно зменшив розмір судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог не ґрунтуються на законі, суперечать нормам статті 88 ЦПК України. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування судових витрат також підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 178,12 грн., судових витрат на правову допомогу 270,90 грн.

Outcome: partial