Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою у якій, уточнивши вимоги в судовому засіданні, просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла в смт. Чорноморське, Чорноморського району Автономної Республіки Крим, [INFO] . Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , яка померла, є матір`ю заявниці. Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, їй було повідомлено, що на підтвердження факту смерті необхідно надати свідоцтво про смерть встановленого зразка. З метою отримання свідоцтва про смерть, [PERSON] звернулась до Лебединського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), однак останнім було видано відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 05.03.2021 № 26/21.8-21. Підставою для відмови стало те, що для підтвердження факту смерті [PERSON] було надано свідоцтво про смерть, видане Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, тобто виданого на території, де органи державної реєстрації України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для державної реєстрації смерті матері, отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадщини. Ухвалою від 10.03.2021 судом відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами окремого провадження. У судовому засіданні [PERSON] заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Зазначила, що у вересні 2020 вона дізналась про те, що її мати померла. На той час мати проживала на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. Також вказала, що їздила на поховання матері, організацією поховання займалась її сестра. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій справу просив розглядати без його участі. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого 99100025 Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 29.09.2020 [NUMBER] , у смт. Чорноморське, Чорноморського району Автономної Республіки Крим, [INFO] померла [PERSON] , актовий запис про смерть № 170209910002500306002 (а.с. 8) Померла [PERSON] є матір`ю заявниці, що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] від 18.01.1978 [NUMBER] (а.с. 5). При цьому, згідно з копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , 29.08.1995 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб, який зареєстровано Лебединським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 177. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 6). Лебединським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) складено відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 05.03.2021 № 26/21.8-12. Підставою для відмови було те, що заявником для реєстрації факту смерті [PERSON] пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної реєстрації України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 9). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що у вересні 2020 він разом із [PERSON] відвозили [PERSON] до пункту пропуску на межі з Республікою Крим. Свідок [PERSON] також підтвердив, що у вересні 2020 він та [PERSON] відвезли [PERSON] до адміністративного кордону України на межі з Республікою Крим та поїхали у зворотньому напрямку. Необхідність потрапити на окуповану територію України була пов`язана із смертю матері [PERSON] [PERSON] . На підтвердження викладених у заяві обставин факту смерті [PERSON] , заявник також надала фотографії з місця поховання, де також містяться відомості про померлу, в тому числі дати народження та смерті (а.с. 16). Суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Тобто свідоцтво про смерть [PERSON] від 29.09.2020, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним та не створює правових наслідків. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 17 вказаного Закону, державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Суд зазначає, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать". У виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи викладене суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки їх не прийняття призведе до порушень та обмежень прав позивача. При цьому документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, не визнаються судом дійсними, натомість враховуються судом та оцінюються разом з іншими доказами в їх сукупності. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. З огляду на викладене вище, зважаючи на те, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне заявнику для подальшого оформлення права на спадщину, а смерть [PERSON] не може бути зареєстрована в органах державної реєстрації актів цивільного стану на підставі свідоцтва про смерть, виданого органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території Україні, вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: approved