Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

13.12.2013р. [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Одеського державного аграрного університету та до ректора Корлюк Сергія Сергійовича про поновлення на посаді, стягнення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, який в процесі розгляду справи уточнив ( а.с.65-66, 79), та просив вважаючи своє звільнення з 31.08.2013р. згідно наказу від 30.08.2013р. №70ВК незаконним, зобов'язати Одеський державний аграрний університет поновити його на посаді асистента кафедри внутрішніх хвороб та клінічної діагностики, стягнути середню заробітню плату за час вимушеного прогулу, та стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні з викладених в позові підстав, просив позов задовольнити. При цьому він пояснив, що позивача не було повідомлено належним чином про такий наказ, хоча в той день він був на роботі, та який він отримав лише 11.12.2013р. після звернень до відповідних інстанцій щодо незаконного звільнення. Представник позивача вважає, що наказ про звільнення позивача є незаконним з тих підстав, що відповідно до п.6.2.1. Контракту позивача не було повідомлено за 2 місяця щодо припинення угоди, і з цього приводу також не досягалася угода так як про це позивач не знав. Жодного письмового або усного попередження з боку адміністрації Університету позивач не отримував. До роботи з 01.09.2013р. позивач не приступив у зв'язку з тим, що 30.08.2013р. декан факультету Пчелінська попросила не виходити деякий час на роботу не пояснюючи причину, при цьому позивач вважав, що він буде у відпустці. І тільки на слідуючи день тобто 31.08.2013р. матері позивача, яка також працює в цьому ж Університеті, в усній повідомили що з її сином, тобто позивачем контракт не продовжений . Декілька разів позивач, його батьки були на прийомі у ректора, проте ректор відмовив у відновленні трудових стосунків. Представник двох відповідачів Ковчук-Єпур В.М., діюча по довіреності (а.с.60, 88) позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в позові. При цьому пояснила суду, що дійсно з позивачем був заключний строковий трудовий контракт до 31.08.2013р. письмове попередження про закінчення терміну дії контракту було передано матері позивача [PERSON] з метою надання під підпис позивачу, проте вона не повернула таке попередження з підписом [PERSON], і тому ними надсилався такий лист 27.06.13р., який не повернувся до відділу кадрів. Також начальник відділу кадрів та завідувач кафедри неодноразово телефонували позивачу на домашній телефон, так як позивач був тривалий час на лікарняному, але ніхто не відповідав. З наказом про звільнення позивач не ознайомлений під підпис, так як він був відсутній на роботі 31.08.13р. на робочому місці. Трудову книжку позивач отримав лише 11.12.2013р. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до слідуючого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді асистента кафедри внутрішніх хвороб та клінічної діагностики Одеського державного аграрного університету згідно укладеного з ним контракту №7 як з науково-педагогічним працівником від 01.09.2012р. строком з 01.09.2012р. по 31.08.2013р. (а.с.30-32). Відповідно до п.6.2.1 Контракту підставами для розірвання контракту є: закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні не пізніше як за два місяці до закінчення строку його дії досягнути згоди щодо його припинення або переукладання на новий термін. Якщо після закінчення строку контракту трудові відносини продовжуються, і жодна із сторін не вимагає його припинення, контракт вважається продовженим на невизначений строк на тих самих умовах. 18 травня 2013р. [PERSON] надав заяву про надання йому щорічної відпустки з 25.06.2013р. строком на 30 календарних дні. Проте відпустка йому не була надана у зв'язку з його хворобою. З матеріалів справи вбачається. що позивач знаходився на лікарняних в період з 07.06.13р.- 12.06.2013р. по 19.07.2013р., 20.07.2013р. по 22.08.2013р, що підтверджується копія лікарняних листків (а.с.17-19), та не заперечуються сторонами по справі. Наказом №70-ВК від 30.08.2013р. [PERSON] був звільнений з посади асистента кафедри внутрішніх хвороб та клінічної діагностики Одеського державного аграрного університету відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту. (а.с.39). При цьому йому вважати невикористану відпустку 29 к/днів у зв'язку з хворобою., та бухгалтерія повинна виплатити компенсацію 33 к/днів відпустки. Відповідно до ст. 47 КЗпП України позивач не був своєчасно з ним ознайомлений, про що свідчить його підпис про ознайомлення лише від 10 грудня 2013р. (а.с.54). Трудову книжку позивач отримав 11 грудня 2103р., про що свідчить запис за №6 відповідний його розпис в журналі реєстрації трудових книжок №48-14 (а.с.57). Частиною першою статті 47 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній, власник або уповноважений ним орган надсилає йому поштове повідомлення (доцільно рекомендованим листом, а краще - з повідомленням про вручення) про необхідність одержати трудову книжку. Згідно відповіді [PERSON] Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 09.12.2103р. №15-41556/6712/034 вбачається, що при перевірці встановлено, що [PERSON] з наказом №7-ВК від 30.08.13р. не ознайомлений, трудова книжка в день звільнення не видана, та те що припинення трудового договору (контракту) адміністрацією університету проведено без врахувань п.6.2.1. контракту, лист про на його ім'я від 31.08.13р. позивач не отримав. У зв'язку з виявленими порушеннями законодавства до посадової особи університету вжиті заходи відповідного реагування згідно наданих повноважень. (а.с.9-10). Остаточне вирішення спірних питань має бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Якщо ж працівник цього дня був відсутній на роботі, або з інших причин не отримав трудову книжку його, відповідно до пункту 4.2 Інструкції з ведення трудових книжок N 58, телеграмою чи рекомендованим листом повідомляють про звільнення і потребу одержати трудову книжку. Представник відповідача зазначила, що позивач був сповіщений про закінченню терміну контракту завчасно шляхом вручення його матері [PERSON], яка також працює в цьому ж Університеті, попередження, на якому відсутній підпис як позивача так і його матері (а.с.33), надісланням листа №48/35 від 27.06.2013р. (а.с.36), телефонуванням на домашній телефон позивача, в підтвердження чого суду не надано належних та допустимих доказів. Відповідно до наданої Одеським державним аграрним університетом довідки від 31.03.2014р. (а.с.97) вбачається. що згідно наказу про звільнення позивача йому була нарахована також і заробітна плата з 26.08.2013р. по 31.08.2013р. включно. Таким чином посилання представника відповідачів на ту обставину, що позивач не був ознайомлений з наказом про звільнення згідно п.6.2.1. Контракту та не отримав трудову книжку у зв'язку з відсутністю на робочому місці є необґрунтованим, та суд не приймає його до уваги. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Копію наказу [PERSON] вчасно видано не було, а тому процедура звільнення тут також була порушена. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до ч.3 ст.48 Закону України «Про вищу освіту» на посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило, особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури. Згідно п.1.1. Контракту, Укладення контракту з позивачем передбачено Законом України «Про вищу освіту» та Положення «Про порядок заміщення посад науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу третього і четвертого рівнів акредитації» Згідно до п.п.2.2., 2.5. ПОЛОЖЕННЯ «про порядок заміщення посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів України третього і четвертого рівнів акредитації», яке затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 р. N 744 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.07.2003 р. за N 600/7921, вбачається, що: Відповідно до законодавства України контракт укладається у письмовій формі і підписується керівником ВНЗ та особою, яка призначається на посаду науково-педагогічного працівника. 2.5. У контракті передбачаються строк його дії; права, обов'язки та відповідальність сторін за невиконання його умов; умови оплати та організації праці; додаткові, порівняно із законодавством, умови припинення трудових відносин; соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання обов'язків науково-педагогічного працівника, з урахуванням специфіки закладу освіти, регіональних особливостей та фінансових можливостей ВНЗ. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору при укладенні контракту законом надано право сторонам самим установлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку що позивач не був своєчасно та належним чином повідомлений за 2 місяці до звільнення про припинення трудових відносин згідно п.6.2.1. Контракту і рішенням відповідача [PERSON] було звільнено з займаної посади без законних на те підстав, а тому він підлягає поновленню на попередній роботі. Для повного захисту трудових прав споживача суд вважає необхідним також визнати недійсним наказ про його звільнення №70-ВК від 30 серпня 2013р. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Порядок розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу регламентується Постановою України, від 08.02.1995, № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", З довідки від 06.02.2014р.(а.с.69) вбачається, що заробіток [PERSON] за останні два місяці складає 2377 грн. щомісячно . Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2013р. по 30.05.2014р. у розмірі 21393 грн. Крім того, суд вважає, що в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки [PERSON] в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди. В порядку ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial