Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

У червні 2020 року позивач пред`явив через суд зазначений позов до [PERSON] на предмет захисту свого права власності на квартиру [ADDRESS] з підстав того, що він несе тягар обов`язків з утримання майна та оплати комунальних послуг з розрахунку на спільне проживання з ним відповідача [PERSON] , яка вселилася та зареєстрована у квартирі як дружина, проте, після розірвання шлюбу, починаючи з 2017 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не оплачує, виїхала до Російської Федерації на постійне проживання та повертатись до України не має наміру, тому позивач, посилаючись на ч.2 ст. 405, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 13 листопада 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка. Відповідач свій відзив не подала, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляла і про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). Третя особа [PERSON] засобами поштового зв`язку 30 листопада 2020 року до суду подав письмові пояснення, в яких позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі, зазначивши про те, що відповідач є його матір`ю та після розірвання шлюбу з батьком [PERSON] з 2017 року у квартирі батька не проживає та її місцезнаходження не відомо. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви, письмових пояснень щодо предмета позову не подавали. В судовому засіданні позивач позов підтримав та наполягав на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав, погодившись на розгляд справи в заочному порядку, про що надав письмову заяву. Також пояснив, що він написав нотаріально завірену заяву про надання дозволу на поїздки за кордон до Російської Федерації з метою навчання та відпочинку в період з 28 липня 2017 року по 08 липня 2025 року їх з відповідачем спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в супроводі її матері [PERSON] , яка датована 27 липня 2017 року, після чого вона не поверталась до України і адреса її місця знаходження в Російській Федерації йому не відома. Відповідач в судове засідання не з`явилася і про причини своєї неявки не повідомила та про розгляд справи в її відсутність не клопотала, на підставі чого проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання, в судове засідання не з`явились, однак 01 грудня 2020 року представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутність представника та прийняти рішення на підставі матеріалів справи та у відповідності до вимог чинного законодавства. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що він є хрещеним батьком доньки сторін [PERSON] та відповідач йому повідомила після розірвання з позивачем шлюбу 2017 році, що їде з донькою до Російської Федерації до батьків, після чого вона в Україну не поверталась і коли він бував в гостях у позивача, в тому числі і в останній рік, то ніяких речей позивача не бачив. Також показав, що з відповідачем з початку її від`їзду з України спілкувався телефоном, проте потім зв`язок із нею став відсутнім і наразі йому не відомо де вона перебуває. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що він мешкає у м. Дніпрі, є племінником позивача і з позивачем та відповідачем добре спілкувався, тому йому відомо, що дружина позивача [PERSON] , після розірвання у 2015 році шлюбу, в 2017 році поїхала з донькою [PERSON] до Російської Федерації, оскільки там мешкають її батьки. З того часу він, буваючи в гостях у позивача не рідше декількох разів на місяць, ні відповідача, ні її речей в квартирі позивача не бачив, і там він мешкає один, оскільки син працює в Києві. Суд, заслухавши усні пояснення позивача, дослідивши зібрані докази, допитавши свідків, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є колишньою дружиною позивача у справі [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 14 вересня 2002 року вчинений відповідний актовий запис за №326 та видано свідоцтво про одруження (а.с. 12). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.13). Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , позивачу у справі, на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області 18 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі 156 (а. с.5), що узгоджується з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 березня 2020 року (а.с.6). За даними довідки № 4898 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур 11 червня 2020 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано чотири особи: [PERSON] (колишня дружина), [INFO] , [PERSON] (донька), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (уповноважений власник), [INFO] (а.с.7), що повністю узгоджується з наданим копіями паспортів громадян України виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] (а.с.8,10) та відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 13 грудня 2019 року про місце реєстрації відповідача (а.с.10). Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не користується жилим приміщенням зазначеної квартири з 2017 року, тобто більше року до дня звернення з позовною заявою, про що свідчить акт про непроживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , складений 28 травня 2020 року сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.14), яким встановлена відсутність відповідача [PERSON] з 2017 року, її особистих речей у квартирі та невідомість її фактичного місця проживання, сукупно з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні. Оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин підстави для користування спірним житловим приміщення у квартирі [ADDRESS] згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, а тому належить визнати, що мало місце користування житлом не зобов`язальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст. ст. 157, 162 ЖК УРСР. Відтак, оскільки відповідач відсутній у спірній квартирі більше одного року і не користується нею, хоч об`єктивно має таку можливість, то суд дійшов висновку, що сервітут нею не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився, а відповідача по суду належить визнати такою, яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зазначеній квартирі відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України внаслідок задавненості користування. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України, а тому відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ухвалене судом у цій справі рішення є достатньою підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за заявою позивача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача.

Outcome: approved