Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, а також стягнути з відповідач аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 березня 2015 року уклала шлюб з відповідачем. В шлюбі народились діти: донька - [PERSON] та син - [PERSON] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Діти на даний час проживають з позивачем на знаходяться на її утриманні. Донька хворіє на порок серця, у зв`язку з чим потребує постійного лікування. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей з січня 2020 року не надає. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 квітня 2020 року провадження у справі відкрито. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги визнає частково, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину. Крім того відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що позивачем надано до суду копію консультативного висновку спеціаліста - дитячого кардіолога №7236 від 24 грудня 2019 року, згідно якого їх спільна донька [PERSON] хворіє на порок серця, однак зазначений висновок не містить печатки лікувального закладу, на ньому відсутній штамп трикутник лікувального закладу, відсутня особиста печатка лікаря кардіолога. Крім того, позивач у проміжок часу з дня отримання висновку до подання позову до суду відвідувала спеціалізовану клініку «ОХМАТДІТ» у м. Харкові, де цей діагноз не підтвердився. Крім того зазначив, що, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, його підприємницька діяльність припинена з 10 липня 2018 року, у зв`язку з чим він тимчасово припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дітей з січня 2020 року. Враховуючи викладене, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та призначити аліменти у встановленому законом порядку, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 19 березня 2015 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом №147 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 19 березня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 24 листопада 2017 року виконавчим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області) та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 03 червня 2015 року виконачим комітетом Малороганської сільської ради Харківського району Харківської області), батьком дітей записаний відповідач по справі - [PERSON] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітня [PERSON] зареєстрована за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується карткою реєстрації особи, однак фактично неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією наданою Малороганською сільською радою Харківського району Харківської області від 17 березня 2020 року № 09-17/135. Згідно з витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач [PERSON] припинив підприємницьку діяльність з 10 липня 2018 року. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду справи неповнолітні діти проживають разом з матір`ю та фактично знаходяться на її утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним Кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Оскільки судом встановлено, що неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, а отже тягар по їх утриманню здебільшого покладається на неї, виходячи з вимог сімейного законодавства, відповідно якого дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, враховуючи ту обставину, що відповідач є здоровою особою працездатного віку, з урахуванням матеріального становища дітей та їх батька, суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. Відповідачем в ході розгляду справи не надано суду доказів на підтвердження наявності на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей в матеріалах справи відсутні, при цьому, суд враховує ту обставину, що в ході судового розгляду він не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей окрім вищевказаних обставин, суд також враховує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для дітей віком від до 6 років, який станом на 01 січня 2020 року становить 1779 гривен. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від:05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не доведено, що позивач, будучи матір`ю неповнолітніх дітей та маючи відповідно до вимог ст. 141 СК України рівний з батьком обов`язок утримувати дитину, не має можливості приймати участь у витратах на неповнолітніх дітей. Суду не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача доходу, відомості щодо наявності на її утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, або ж інших обставин, які б виключали можливість позивача приймати участь у матеріальному забезпеченні неповнолітніх дітей, в матеріалах справи також відсутні. Також позивачем жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення аліментів саме у розмірі по 5000 гривень на одну та 3000 гривень на другу дитину, не надано жодних відомостей щодо несення витрат на утримання дітей, розмір яких відповідав би можливості покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному нею розмірі. Виходячи з пояснень відповідача та матеріалів справи, на даний час відповідач офіційно не працевлаштований, доходу не має. Позивачем в ході судового розгляду жодним чином не спростовані такі доводи відповідача, не надано доказів щодо отримання останнім будь-якого доходу. Крім того суд не бере до уваги наданий позивачем консультаційний висновок спеціаліста - дитячого кардіолога № 7236 від 24 грудня 2019 року оскільки зазначений висновок, в порушення вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028/о "Консультаційний висновок спеціаліста" затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 14.02.2012 № 110, не містить печатки лікувального закладу, на ньому відсутній штамп трикутник лікувального закладу, відсутня особиста печатка лікаря кардіолога. Враховуючи викладене, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліментів у зазначеному позивачем розмірі може призвести до надмірного фінансового навантаження на відповідача. Крім того, суд також враховує ту обставину, що відповідач визнає позовні вимоги у розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно. Отже, враховуючи викладені обставини, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, у разі отримання відповідачем іншого прибутку, зміни його матеріального становища позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів в порядку ст. 192 ЦК УКраїни. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дітей у вищевказаному розмірі, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 23 березня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial