Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 142 245,50 грн, процентів у сумі 21 341,32 грн, трьох процентів річних у сумі 1 818,87 грн та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 квітня 2020 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики в усній формі, згідно якого останній взяв борг у сумі 5 000,00 доларів США, що на момент передачі вказана сума була еквівалентна 135 350,00 грн та зобов`язався повернути до 21 липня 2020 року. Факт передачі коштів та обов`язок їх повернення в обумовлений сторонами строк підтверджується власноручно написаною розпискою [PERSON] від 21 квітня 2020 року. Однак на момент подачі позовної заяви, [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, суму позики і проценти у сумі 750,00 доларів США [PERSON] не повернув. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача, що станом на 24 грудня 2020 року еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України (курс гривні щодо долара: 2845,51 грн за 100 доларів США), борг у сумі 142 245,50 грн та проценти за користування коштами у сумі 21 341,32 грн. При цьому, позивач на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України просить стягнути три проценти річних в національній валюті за курсом Національного банку України у сумі 1 818,87 грн. Представник позивача адвокат Власюк В.В. усудовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем реєстрації, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Проте відповідач не повідомив причини неявки, до суду не звертався із заявою про відкладення розгляду справи. Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе, за згоди представника позивача, розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом установлено, що 21 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] взяв борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 5 000,00 доларів США і зобов`язався їх повернути до 21 липня 2020 року та сплачувати щомісячно проценти у сумі 250,00 доларів США. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона ? позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона ? позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів ? робити відповідні правові висновки. Суд дійшов висновку, що сторонами були дотримані вимоги статті 1047 Цивільного кодексу України щодо письмової форми договору позики. Таким чином, між сторонами у цій справі виникли правовідносини з договору позики, умови якого [PERSON] у встановлений строк, а саме до 21 липня 2020 року, не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки. Доказів належного виконання зобов`язання із повернення позики у термін, вказаний у розписці, відповідачем до суду не надано. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту наявної у матеріалах справи розписки слідує, що предметом позики є грошові кошти в іноземній валюті - доларах США та зміст розписки не містить перерахунок суми боргу в еквівалент грошової одиниці України ? гривні. Однак, у позовній заяві [PERSON] просить стягнути з боржника суму основного боргу в національній валюті ? українській гривні, що станом на 24 грудня 2020 року за офіційним курсом Національного банку України (курс 2845,51 грн за 100 доларів США) становить 142 245,50 грн. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України ? гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти ? фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, ураховуючи, що кошти у борг відповідно до боргової розписки від 21 квітня 2020 року надавались відповідачу [PERSON] в іноземній валюті ? доларах США, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг у валюті, визначеній договором, що становить 5 000,00 доларів США. Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Період нарахування процентів від суми позики є періодом дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Тобто, проценти підлягають стягненню відповідно до умов договору позики до закінчення дії договору. Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Розпискою відповідача [PERSON] від 21 квітня 2020 року підтверджується, шо позичальник зобов`язувався повернути борг до 21 липня 2020 року та сплачувати позикодавцеві щомісячно проценти у сумі 250,00 доларів США. При цьому у розписці зазначено графік сплати процентів, який передбачає сплату: 21.05.2020, 21.06.2020 та 21.07.2020. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами за період з 21.04.2020 по 21.07.2020, що становить: 250,00 доларів США*3 місяці = 750,00 доларів США. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 1 818,87 грн суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 вказаного Кодексу нарахування три проценти річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12. Оскільки відповідач [PERSON] повинен був сплатити боргу в сумі 5 000,00 доларів США до 21.07.2020, але станом на момент подачі позову 24.12.2020 борг не повернув, то він повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми за 156 днів (з 22.07.2020 по 24.12.2020), що становить 64,11 доларів США (5 000.00 х 3 х 156:365:100). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у сумі 5 000,00 доларів США, проценти за користування коштами у сумі 750,00 доларів США та три проценти річних у сумі 64,11 доларів США за період з 22.07.2020 по 24.12.2020. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial