Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Фінансового управління Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області в якому просить стягнути з відповідача недонараховану заробітну плату за період з 12.07.2016 по 31.07.2016 у розмірі 210,62 грн; середній заробіток за період затримки виплати нарахованої але не виплаченої частини заробітної плати за липень 2016 в сумі -7175грн. 52 коп.; нараховану але надміру зняту заробітну плату за період роботи з 01.09.2016 по 08.09.2016 у розмірі 586 грн.33коп.; середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 08.09.2016 по 14.09.2016 у розмірі 645грн.08 коп.; моральну шкоду у розмірі 7543 грн. 80 коп., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, але не більше ніж один місяць., посилаючись на наступне. 03.07.2015 вона була прийняли на роботу на посаду головного спеціаліста бюджетного відділу фінансового управління Близнюківської РДА. З 30.12.2015 по 14.06.2016 виконувала обов'язки на час відсутності завідувача сектору фінансово-господарського забезпечення - головного бухгалтера. З 15.06.2016 по 05.07.2016 знаходилася на лікарняному. Вийшла на роботу 06.07.2016 але вже 08 год. 30 хв. стало зле та вимушена була викликати автомобіль швидкої медичної допомоги. О 09 год. 30 хв. чоловік відвіз її до лікарні. 07.07.2016, перебуваючи на своєму робочому місці, приблизно о 10 год. мала неприємну розмову з начальником відділу [PERSON] якій пояснила, що була в лікарні і має запис в лікарняній картці. 08.07.2016 вона підписала попередження про вивільнення в зв'язку з незгодою працювати в істотно змінених умовах праці. 12.07.2016 їй для підпису надали наказ яким передбачалося встановлення неповного робочого дня в якому вона відмовилася ставити підпис. 13.07.2016 написала заяву на щорічну основну відпустку та на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. 15.07.2016, в кабінеті начальника [PERSON], в присутності всіх працівників, було порушене питання щодо відсутності її на робочому місці та необхідності написати пояснювальну записку. В цей же день вона написала пояснювальну записку та віддала [PERSON] Надавати копію виписки з лікарняної карти ніхто не вимагав. 18.07.2016 нею була написана заява на звільнення з 08.09.2016 в зв'язку з незгодою працювати в істотно змінених умовах праці. В цей же день вона була звільнена з роботи в зв'язку з незгодою працювати в істотно змінених умовах праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи їй не виплачено заробітну плату за період роботи з 01.09.2016 по 08.09.2016., відшкодування за невикористану відпустку та середньомісячну вихідну допомогу в загальній сумі 3202,8 грн. Розрахунок було проведено лише 14.09.2016 в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України. 15.09.2016 вона звернулася із заявою до відповідача в якій не погодилася з розміром нарахованої заробітної плати та просила зробити перерахунок. Крім того просила виплатити середньоденний заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте 29.09.2016 отримала відповідь від відповідача, що розрахунок не було вчасно проведено з причин недофінансування з Державного бюджету та відсутності грошових коштів, а перерахунок заробітної плати робити не має підстав нарахування зроблено вірно. Вважає що на день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку, складає 7175грн. 52 коп. Збільшивши позовні вимоги 08.11 2016 [PERSON] вважає, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день розгляду справи 09.11. 2016 складає 9434, 48 грн.(а.с.135). В обґрунтування перерахунку надміру виплаченої заробітної плати за рахунок авансу, посилається на таке. Відповідно до законодавства, заробітна плата виплачується не рідше двох разів на місяць, а нараховується один раз. При нарахуванні заробітної плати може застосовуватися податкова соціальна пільга (далі ПСП), що спричинює зменшення суми податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО), який сплачується з такої зарплати. При виплаті авансу ПСП не застосовується і сума ПДФО не зменшується. Унаслідок цього можливе виникнення переплати з ПДФО. Посилаючись на ст.115 КЗпП України зазначає, що розмір заробітної плати за першу половину місяця встановлюється у тому самому порядку, що і терміни її виплати, при цьому вона\~не повинна бути меншою\~від оплати за фактично відпрацьований час. Отже не потрібна точна відповідність суми заробітної плати за першу половину місяця фактичним показникам роботи за цей період така сума повинна бути більшою або дорівнювати заробітній платі, обчисленій за першу половину місяця. Щоб уникнути трудомістких розрахунків, зарплату за першу половину місяця можна виплачувати у трохи більшій сумі, ніж оплата за фактично відпрацьований час, наприклад, округливши її у більшу сторону. Дозволяється встановлювати 50-60% від заробітної плати. Утримання із заробітної плати має провадитися на підставі ст. 127 КЗпП України. В обґрунтування порушення запровадження процедури зміни істотних умов праці - запровадження 7-годинного робочого дня, недорахованої заробітної плати та надміру стягнутої в липні місяці 2016 року вказує на таке. Процедура проведена з порушенням вимог ст. ст.32, 44,36 КЗпП України. Крім того зазначає, що виключний перелік підстав, які надають право роботодавцю здійснювати відрахування із заробітної плати працівників, наведено у ч.2 ст. 127 КЗпП України. Головкру, в листі від 24.10.2011 № 25-18/85 відзначило наступне: «Утримання зайво нарахованої працівникам заробітної плати згідно з їх заявами здійснюється шляхом сторнуючих проводок у відомості нарахування заробітної плати та утримань з неї. Обгрунтовуючи порушення строків кінцевого розрахунку посилається на ст.116 КЗпП. Обгрунтовуючи неправомірність надміру стягнутих коштів із заробітної плати при звільненні у вересні місяці 2016, [PERSON] посилається на ст.129 КЗпП. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди вказує на таке. Їй спричинений тяжкий психологічний шок у момент недорахування, надмірного стягнення частини заробітної плати в липні та вересні місяці. Були переживання з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх договірних зобовязань. Відповідач знехтував її законні права на заробітну плату за договором тощо. Вона перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем законних прав, та будучі на сьогодні безробітною, вимушена за захистом та відновленням своїх прав звернутися до суду. Завдану Відповідачем моральну шкоду оцінює у розмірі 7543,8грн. Відповідні розрахунки щодо сум які підлягають стягненню додані до позовної заяви. У судовому засіданні позивач на задоволені свого позову наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням збільшення позовних вимог. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені в їх письмових запереченнях, які зводяться до наступного. Щодо вимог про стягнення не донарахованої заробітної плати за період з 12.07. 2016 по 31.07. 2016 у сумі 210.62 грн. Зазначають, що Фінансове управління Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області утримується за рахунок державного бюджету України. Має місце недофінансування установи. З метою утримання працівників в межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисі, були вжиті заходи на виконання доручення голів Харківської обласної та Близнюківської районної державних адміністрацій, а саме -встановлено працівникам 7-годинний робочий день. [PERSON] з цим не погодилася та знаходилася на робочому місці 8 годин не зважаючи на попередження. Проте за 7,8 та 11 липня їй нарахована заробітна плата виходячи з 8-годинного робочого дня, а далі - виходячи з 7-годинного робочого дня. Щодо вимог про стягнення нарахованої але надміру стягненої заробітної плати у розмірі 586,33 грн. за період з 01.09. 2016 по 08.09. 2016. Вказують, що в червні 2016 року [PERSON] виконувала обовязки головного бухгалтера. За першу половину червня вона нарахувала собі заробітну плату за 14 днів та отримала її у розмірі1600,00грн. Фактично відпрацювала 10 днів. Тому у вересні 2016 року і була утримана зайво сплачена сума у розмірі 586,33 грн. Утримання в липні не відбулося оскільки через збій в програмі помилка не була вчасно помічена. Утримання суми 586,33 грн. відбулося один раз. Щодо стягнення середнього заробітку за період розрахунку з 08.09. 2016 по 14.09. 2016 у розмірі 645,08 грн. пояснюють таке. [PERSON] свідомо датою звільнення вибрала дату коли на розрахунковому рахунку не було коштів. Заробітна плата за 5 робочих днів, вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати, компенсація за невикористану відпустку [PERSON] були нараховані правильно та своєчасно але виплата не відбулася оскільки на розрахунковому рахунку не було коштів. Заперечуючи проти стягнення моральної шкоди вказують, що позивачкою не доведено причинно-наслідковий звязок між діями Управління та завданою їй шкодою. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Статтями\~1,\~2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.\~15,\~16 ЦК України,\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так у судовому засіданні встановлено, що Фінансове управління Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області (надалі Управління) є юридичною особою, утримується за рахунок коштів державного бюджету України, що вбачається з його положення (а.с.93-95). Наказом начальника Управління від 03.11.2015 № 03/9 [PERSON] призначена на посаду головного спеціаліста бюджетного відділу(а.с.10). Між Управлінням та трудовим колективом укладено Колективний договір(а.с.96-100). Як із пояснень [PERSON] так і з відсутності підпису про ознайомлення з колдоговором вбачається, що [PERSON]А з ним не була ознайомлена. Головою Харківської обласної державної адміністрації 14.06.2016 року видане Доручення яким зокрема зобовязано голів районних державних адміністрацій вжити заходи на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2005 року №179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій» (зі змінами) щодо оптимізації чисельності працівників структурних підрозділів обласної державної адміністрації та районних адміністрацій з метою забезпечення утримання працівників в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисі» (а.с.101). Аналогічне розпорядження щодо структурних підрозділів Близнюківської РДА , в тому числі і Фінансового управління, видане і головою Близнюківської РДА(а.с.102) . Наказом начальника Управління від 01 червня 2016 № 02/28 про наступне вивільнення у звязку із зміною істотних умов праці в порядку ст.32 КЗпП України працівники Управління, в тому числі і [PERSON], були ознайомлені 01.06. 2016, що вбачається із листа ознайомлення(а.с.70,71). За розпорядженням голови Близнюківської РДА від 30.06.2016 №363 в РДА встановлюється неповний робочий день на червень 2016 року. Також працівники структурних підрозділів РДА попереджуються що при потребі щомісячно будуть прийматися розпорядження про встановлення неповного робочого дня (а.с. 103,104). Протоколом засідання профспілкового комітету Фінасового управління від 30.06.2016, погоджено переведення головних спеціалістів, в тому числі і [PERSON], на посади провідних спеціалістів та встановлення 7-годинного робочого дня (а.с.108). Неповний робочий день в Управлінні у липні 2016 року встановлено на підставі наказу начальника Управління № 02/31 від 01.07. 2016(а.с.109, 110). З цим наказом працівники, крім [PERSON], були ознайомлені 01.07. 2016 про що свідчать їх підписи в аркуші ознайомлення (а.с.111). [PERSON] стверджує, що цей наказ їй на ознайомлення надали 12.07. 2016 і вона відмовилася поставити під ним підпис(а.с.1). Разом із тим із її письмових пояснень вбачається, що саме 08.07. 2016 їй було повідомлено усно про встановлення неповного робочого дня з 8.07. 2016. Начальником Управління та іншими працівниками 08 липня 2016 було складено акт про ознайомлення [PERSON] та про її відмову від проставлення підпису про ознайомлення із наказом від 01. 07. 2016 № 02/31 «Про встановлення неповного робочого дня в липні 2016 року», а саме 7-годинного робочого дня (а.с.81). Аналогічний акт складено і від 15.07. 2016(а.с.156). Такий же акт було складено і 02.09. 2016 про те, що 02.09.2016 [PERSON] була ознайомлена із наказом від 01.09. 2016 «Про встановлення неповного робочого дня у вересні 2016 року» а саме 7-ми годинного робочого дня (а.с.77). Актом від 07.07. 2016 стверджується те, що 06 липня 2016 року [PERSON] була відсутня на роботі починаючи з 09 год. 30 хв. Зазначено, що свою відсутність [PERSON] пояснила погіршенням стану здоровя але підтверджуючих документів про звернення до лікарняного закладу не надала. [PERSON] надано копію із амбулаторної медичної карти де вбачається, що 06.07. 2016 вона була на прийомі у лікаря а також надане направлення до Обласної клінічної лікарні від цієї дати (а.с.37,38). Ці обставини підтверджуються і копією її пояснювальної записки від 15.07.2016(а.с.152). З 22.06 по 05. 07. 2016 року вона проходила лікування в Обласній клінічній лікарні, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого, листами непрацездатності(а.с.1718,39-41). Кількість відпрацьованих днів [PERSON] в червні та липні 2016 року та кількість робочих годин, відображена в табелі обліку використання робочого часу, що знайшло своє підтвердження у суді(а.с,23,24). Із займаної посади головного спеціаліста бюджетного відділу Фінансового управління [PERSON]А була звільнена наказом № 03/28 від 08.09. 2016 на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, п. 6 ч. 1 ст. 83 ЗУ «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та виплатою компенсації за 5 календарних днів Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної платни без обмеження будь-яким строком. Також, рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 103,116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сумм, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст.ст.\~116,\~117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В роз'ясненнях, що містяться в п. 32\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року\~з подальшими змінами передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відсторонення від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні дні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. [PERSON] визнала, що повний розрахунок з нею Управління провело 14.09. 2016. Отже середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08.09. 2016 по 14.09. 2016 (4 робочих дня) підлягає стягненню на її користь, що складає 645 грн. 08 коп., виходячи із розрахунку: 161 грн. 27 коп.(середній заробіток) х 4 роб. дні = 645 грн. 08 коп. Отже суд погоджується із Розрахунком №4, наданим [PERSON] (а.с. 32). Крім того суд враховує, що Європейський Суд у справі YVONNE VAN DUYN V. HOME OFFICE (Сase 41/74 VAN DUYN V. HOME OFFICE) зазначив щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це забезпечення речовим утриманням безкоштовно, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону. Оже відсутність бюджетних асигнувань, коштів, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону. Відповідач повинен був внести зміни до кошторису. Тому в цій частині заперечення відповідача суд відхиляє. Щодо вимог позивача про стягнення недонарахованої заробітної плати за період з 12.07. 2016 по 31.07.2015 у розмірі 210 грн. 62 коп. суд вважає, що вони задоволенню не підлягають. Цей розрахунок [PERSON] зроблено виходячи із того, що вона працювали 8-годинний робочий день. Разом із тим судом встановлено що за 7,8 та 11 липня їй нарахована заробітна плата виходячи з 8-годинного робочого дня, а далі - виходячи з 7-годинного робочого дня. Про встановлення 7-годинного робочого дня [PERSON] була належним чином повідомлена. Одну (вісьму) годину вона залишалася на роботі з власної ініціативи. Суд вважає, що встановлювати 7-годинний робочий день начальник Управління мав право, оскільки діяв на виконання розпоряджень голови Близнюківської РДА. Було відповідне погодження профспілкового комітету. Крім того, в п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України №76-VIII від 28.12. 2014 передбачено, що керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, та надано право у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Установити, що під час здійснення органами виконавчої влади цих заходів положення статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56, 84 Кодексу законів про працю України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановленого режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються. Отже наведеним спростовуються твердження позивача про незаконність дій начальника Управління в цій частині. Те, що вона не була ознайомлена з колективним договором цей висновок суду не спростовує. Заробітна плата, виходячи з 7-годинного робочого дня їй була нарахована з дня її ознайомлення з наказом, що приведено вище. Вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь 586 грн. 33 коп. підлягають задоволенню. Розмір суми сторонами не оспорюється. Представники відповідачів і сама [PERSON] визнали, що в червні 2015 року [PERSON], у звязку із тим що захворіла, відпрацювала тільки 10 робочих днів. З 15. 06. по 05.07. вона була на лікарняному. При цьому [PERSON] пояснила, що заробітну плату за першу половину місяця (аванс) вона, як виконуючий обовязки головного бухгалтера, нарахувала собі за 14 днів і отримала у розмірі 1600 грн. На це вказала і свідок [PERSON]. Утримання із заробітної плати [PERSON] відбулося лише в вересні 2016 року і без її згоди. Обгрунтування вимог в цій частині, викладені [PERSON] в позовній заяві, суд вважає належними. Відповідач дійсно не дотримався порядку повернення авансу, який передбачений ст.127 КЗпП України. Зокрема не був виданий наказ. При цьому в ч.1 ст. 127 КЗпП України зазначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках передбачених законодавством України. У стягненні на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку до 09.11. 2016 у сумі 9434, 48 грн. (з урахуванням збільшення позовних вимог) слід відмовити за недоведеністю. Так [PERSON]А вважає, що період невиплати частини заробітної плати в робочих днях у 2016 році складає: у серпні 22 , у вересні 22, у жовтні - 20, у листопаді 7. Разом з тим судом встановлено, що вбачається із позовної зави, пояснень сторін, вивченого наказу про звільнення [PERSON], що вона звільнена з найманої посади 08 вересня 2016 року. [PERSON] визнає, що остаточний розрахунок з нею проведено 14.09.2016. Середній заробіток за час дійсно затримки розрахунку за період з 08.09. 2016 по 14.09. 2016 (4 робочих дня) на її користь стягується за цим рішенням суду. Доказів про наявність заборгованості по заробітній платі за місяці, які передували звільненню, не надано. З довідки про доходи вбачається, що заробітна плата їй була нарахована у 2016 році з січня по вересень включно(а.с.12). Згідно наказу начальника Управління №02/9 з 4 травня 2016 року [PERSON]А безпосередньо сама виконувала обовязки головного бухгалтера(а.с.14). Із її розрахунку (а.с.26) та пояснень у суді вбачається, що у червні 2016 навіть відбулася переплата заробітної плати. Отже [PERSON] не доведено законність підстав для стягнення на її користь середнього заробітку після 14.09. 2016 року. Сторони, яким судом розяснювалося право заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, таким своїм правом не скористалися. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п. 27\~постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до\~ст. 64 ЦПК України\~письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач надала належні та допустимі докази тільки в тій частині, в якій її позовні вимоги суд задовольняє. Інші вимоги позивача спростовуються вищенаведеним. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 7543 грн. 80 коп. суд вважає що вони підлягають задоволенню частково. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями\~3,\~4 ЦПК України, \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у\~ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України, якщо порушення трудових прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодуванню власником підлягає і моральна шкода. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, факт заподіяння позивачу [PERSON] діями відповідача моральної шкоди, та відповідними у зв'язку з цим душевними стражданнями й переживаннями, а також іншими негативними наслідками для останньої, які вочевидь мали місце, є беззаперечним і сумнівів не викликає. Однак, при цьому розмір відшкодування зазначеної моральної шкоди у розмірі 7543 грн. 80 коп. у даному конкретному випадку, на думку суду, не відповідає вимогам ні розумності, ні справедливості. За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь [PERSON], повинна становити 700 гривень, що в даному випадку є достатньою для компенсації позивачу негативних наслідків, пов'язаних із неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.6 ч.1\~ст.214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до\~Закону України «Про судовий збір»\~ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2016 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду повинна була сплатити судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок. Позивач у відповідності до п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до\~ст. 88 ЦПК України\~судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок на користь держави.

Outcome: partial