Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON], діючи в інтересах довірительки [PERSON], звернувся із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Посилається на те, що з 08.09.1979 року по 13.01.2012 року його довірителька перебувала у шлюбі із відповідачем, який було розірвано рішенням суду від 13.01.2012 року, за час шлюбу ними було набуто у спільну власність житловий будинок із надвірними будівлями за адресою м.Новоукраїнка Кіровоградської області по вул. Балочній, 8 та земельну ділянку за тією ж адресою площею 0,0666 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. Це майно вони придбали спільно протягом часу перебування у шлюбі, разом побудували будинок, спільно користувалися будинком і земельною ділянкою. Після розірвання шлюбу відповідач чинить його довірительці перешкоди у користуванні спільним майном, відмовляється визнавати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, уникає позасудового вирішення спору за взаємною згодою, висловлює намір самостійно розпорядитися спільним майном, а тому вона змушена вирішувати спір у судовому порядку. Просить визнати вказаний житловий будинок із надвірними будівлями та земельну ділянку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести його поділ між сторонами порівну. Сторони в судове засідання не з'явились, забезпечивши участь своїх представників, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, пояснив, що спірна земельна ділянка, яка приватизована відповідачем, не є окремою земельною ділянкою, її цільове використання для будівництва та обслуговування житлового будинку, який є спільним майном подружжя, а тому вказана земельна ділянка також підлягає поділу між сторонами. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов визнала частково, пояснила, що визнає позовну вимогу щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу житлового будинку, проте не погоджується із позовною вимогою про визнання спільним майном подружжя та поділ земельної ділянки, оскільки земельна ділянка була приватизована її довірителем [PERSON] самостійно в період фактичного припинення шлюбних відносин, так як згідно рішення суду про розірвання шлюбу від 13.01.2012 року встановлено обставину, на підставі пояснень позивачки [PERSON], згідно якої, на момент вирішення позову про розірвання шлюбу, подружжя близько 3,5 років не проживало разом. Просить відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання спільним майном подружжя та поділ земельної ділянки. Згідно ч.1 ст.61, ч.4 ст.174 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом, згідно довіреності від імені відповідача, перевірено повноваження представника відповідача на визнання позову, а тому суд приймає часткове визнання позову представником відповідача, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує права інших осіб. На підставі пояснень представників сторін і досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1979 року по 22.01.2012 року, згідно свідоцтва про одруження та рішення Новоукраїнського районного суду від 13.01.2012 р. Після розірвання шлюбу позивачці залишено дошлюбне прізвище - [PERSON], яке вона 18.09.2013 року змінила на [PERSON], згідно свідоцтва про зміну імені (а.с.6,10,12). За час перебування у шлюбі сторонами було набуто у спільну власність житловий будинок за адресою м. Новоукраїнка Кіровоградської області по вул. Балочній, 8, згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 12.12.1988 року, виданого на ім'я [PERSON] (а.с.7,8). Відповідач [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0,0666 га за адресою м.Новоукраїнка Кіровоградської області по вул. Балочній, 8, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3524010100:50:379:0001, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №605718 від 03.12.2009 року. Згідно звіту про оцінку від 04.05.2016 року, вартість спірного житлового будинку становить 125 740 грн., вартість спірної земельної ділянки становить 137 281 грн. (а.с.14-29). Згідно ст.22 КпШС УРСР (в редакції 1969 року), яка діяла на момент виникнення права особистої власності відповідача на жилий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.91 Земельного кодексу УРСР (в редакції 1970 року), яка діяла на момент виникнення права особистої власності відповідача на жилий будинок, (а отже й права спільної сумісної власності подружжя на цей будинок), особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Таким чином, судом встановлено, що хоча титульним власником спірного жилого будинку із надвірними будівлями був відповідач, проте сторони як подружжя набули права спільної сумісної власності на це майно, також сторони фактично спільно користувалися земельною ділянкою, наданою для будівництва та обслуговування жилого будинку із надвірними будівлями. Згідно пояснень представників сторін, відповідачем у 2009 році було приватизовано вказану земельну ділянку, право власності на яку відповідач оформив на себе одноособово, й представник відповідача вважає, що земельна ділянка належить виключно відповідачеві, оскільки отримана ним безоплатно у власність, а не набута спільно за час перебування у шлюбі, крім цього приватизація земельної ділянки відбулася у момент фактичного припинення між сторонами подружніх стосунків. Із такими доводами представника відповідача суд не погоджується із наступних підстав. Згідно ч.2 ст.3 СК України, подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно ст.ст. 119,120 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Отже, законною підставою для визнання майна таким, що не набуте у шлюбі, є встановлення режиму сепарації, згідно ст.ст. 119,120 СК України. Обставина фактичного припинення шлюбних відносин до моменту розірвання шлюбу повинна доводитися належними і допустимими доказами. Згідно ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 червня 2008 р. у справі № №6-4319св08 висловлена наступна правова позиція: "Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У ч.6 ст.57 СК України визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу, в якому не зазначено час, з якого сторони фактично припинили шлюбні відносини, не може бути єдиним доказом їх окремого проживання та припинення цих відносин". Оскільки в рішенні Новоукраїнського районного суду від 13.01.2012 року, обставини й час припинення сторонами шлюбних відносин не встановлено, то наявність лише одного такого рішення суду про розірвання шлюбу, згідно ст.61 ЦПК України не є підставою звільнення від доказування. Інших переконливих доказів щодо точного часу припинення шлюбних відносин стороною відповідача не представлено, а тому обставина фактичного припинення сторонами шлюбних відносин на момент приватизації земельної ділянки в судовому засіданні не є доведеною. Згідно ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Оскільки Сімейний кодекс доповнений п.п. 4 і 5 цієї статті лише в 2012 році, а земельна ділянка приватизована в 2009 році, то норми цих пунктів до застосування не підлягають. Згідно ст.ст. 60,61,69 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Згідно Постанови ПВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справи" №7 від 16.04.2004 р., відповідно до положень статей 81,116 ЗК, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди, згідно статей 120 ЗК, 377 ЦК. При вирішенні вказаної справи суд також приймає до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в подібній справі у постанові від 09.12.2015 року, справа №6-814цс15, в якій ВСУ зазначив наступне: "Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України". За таких обставин, оскільки приватизована відповідачем земельна ділянка не є окремою земельною ділянкою, вказана земельна ділянка до моменту її приватизації фактично перебувала у користуванні співвласників жилого будинку, якими являються сторони, ця ділянка отримана безоплатно відповідачем для обслуговування житлового будинку, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то позивач має право на визнання за нею 1/2 частки жилого будинку, а тому земельна ділянка є об'єктом спільного майна подружжя, й позивач має право на її поділ, згідно належних їм часток у жилому будинку. У звязку із наведеним, заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення, крім цього, згідно ст.88 ЦПК України, із відповідача слід стягнути понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: approved