Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

17 квітня 2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області, приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті її діда [PERSON] , який помер [INFO] в м. Лиман, Донецької області; визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни видати свідоцтво про право на спадщину; зобов`язати приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенову Ірину Миколаївну видати свідоцтво про право на спадщину, яке складається з житлової квартири [ADDRESS] , 1/2 частка якої належала дружині спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] та друга Ѕ частка належала спадкодавцю [PERSON] , померлому [INFO] (а.с. 1-2). Ухвалою судді від 21 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до підготовчого засідання(а.с.21-22). 24 квітня 2020 року відповідачем- приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семеновою І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити в позові в частині зобов`язання вчинити певні дії, оскільки аргументованих доводів стосовно порушеного права позивача шляхом відмови у видачі свідоцтва на частку квартири [ADDRESS] , позивачем не наведено, а також зазначене свідоцтво не може бути видано з підстав відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця(а.с.28). Ухвалою суду від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 19 травня 2020 року. Позивач [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю(а.с.30). Відповідач - представник Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду (а.с.29-30). Відповідач - приватний нотаріус Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенова І.М. належним чином повідомлена про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явилася, відповідно до поданого відзиву на позовну заяву позовні вимоги в частині зобов`язальних дій не визнала та справу происла розглядати за її відсутності(а.с. 28). Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, що позивач заявляє свої позовні вимоги окрім Лиманської міської ради Донецької області до приватного нотаріуса, яка не є належним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне. Оскільки нотаріус не відноситься до суб`єктів матеріальних відносин, які лежать в основі вчинення нотаріальних дій. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Дана позиція висловлена у п.18Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі». Така сама позиція висловлена і в ухвалі Колегії суддів Судової палати по цивільним справам Верховного Суду України від 05.12.2007 р. у справі № 6- 16344св07, де зазначено, що при розгляді справ, котрі стосуються оскарження прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні), нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» "належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді справи про визначення додаткового строку на прийняття спадщини не потрібно залучати нотаріуса, державну нотаріальну контору в якості третіх осіб, адже вони є учасниками правовідносини із спадкування та заінтересованими особами". Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі№ 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни, задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість, безпідставність та пред`явлення позову до неналежного відповідача. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд приходить до наступного. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в м. Лиман, Донецької області, померла баба позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 13 грудня 2016 року Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1063(а.с.5, 15-16). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із Ѕ частки житлової квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 липня 1994 року приватизаційною комісією Краснолиманського відділення Донецької залізниці, зареєстрованого 29 серпня 1994 року Слов`янським БТІ за реєстровим № 1127(а.с.10). Положеннями ч. 1 ст.1261 ЦК України, визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] був її чоловік, відповідно дід позивача- [PERSON] , який прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою відділу надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області № 116 від 09 січня 2020 року про зареєстрованих осіб(а.с.14); інші спадкоємці відсутні, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семеновою І.М. № 365/02-14 від 23 квітня 2020 року(а.с.27). [INFO] в м. Лиман, Донецької області, помер дід позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 08 травня 2019 року Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 342(а.с.6, 15-16). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із житлової квартири [ADDRESS] , Ѕ частка якої належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 липня 1994 року приватизаційною комісією Краснолиманського відділення Донецької залізниці, зареєстрованого 29 серпня 1994 року Слов`янським БТІ за реєстровим № 1127(а.с.10) та друга Ѕ частка якої спадкодавець [PERSON] фактично прийняв у спадщину після смерті дружини [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав. На теперішній час, позивач, відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України, є спадкоємцем за правом представлення, оскільки мати позивача, відповідно донька спадкодавця- [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 31 травня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 245(а.с.7, 15-16), тобто до відкриття спадщини. Інші спадкоємці відсутні, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семеновою І.М. № 365/02-14 від 23 квітня 2020 року(а.с.27). 10 січня 2020 року приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семеновою І.М, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилося після смерті [PERSON] , оскільки, спадкоємець зокрема у встановлений строк, що передбачений ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, а також з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця(а.с.11-12). Вирішуючи позовні вимоги по суті в частині надання додаткового строку для прийняття спадщини, суд приходить до наступного. Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , позивач не мала змоги належним чином своєчасно, протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в зв`язку з життєвими обставинами, які склалися в зв`язку з її захворюванням, що підтверджується довідкою міської амбулаторії ЗПСМ м. Лиман від 05 листопада 2019 року, завіреної належним чином, про перебування позивача на амбулаторному лікуванні з 29 жовтня 2019 року по 05 листопада 2019 року(а.с.13). У зв`язку з чим позивач тривалий час не могла реалізувати свої спадкові права, а тому просить суд визнати вказані обставини поважними, та визначити додатковий строк для прийняття спадщини, протягом одного місяців. До теперішнього часу данні про те, що спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , визнано відумерлим відсутні. Статтею 1272 ЦК України передбачені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця. І спочатку смерть її діда, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій; зібрані у справі докази, їх належна оцінка заслуговують на увагу, являються доведеними, та вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області, в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та вважає за можливе визначити [PERSON] додатковий строк - один місяць, який буде достатній для подання заяви про прийняття спадщини. В частині позовних вимог до приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії (немайнового характеру), суд також враховує те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Звернення до суду з позовом не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення відповідної визначеної правовими нормами процедури оформлення права власності. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1298 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Під час розгляду справи судом не було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, порушує права позивача, а тому суд приходить до висновку, що позов фактично спрямований на визнання права власності на спадкове майно без додержання встановленої законом процедури. Враховуючи, що строк на прийняття спадщини, визначений ст. 1269 ЦК України, пропущено, позивачу слід звернутись до органів нотаріату з метою оформлення своїх спадкових прав після прийняття спадщини(набранням рішення про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини законної сили), а у разі отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, звернутися із відповідною позовною заявою до суду до належного відповідача, тому позов [PERSON] до приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії (немайнового характеру) на даний час є передчасним та таким що пред`явлений до неналежного відповідача. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги до приватного нотаріуса Лиманського міського нотаріального округу Донецької області Семенової Ірини Миколаївни про зобов`язання вчинити певні дії (немайнового характеру)являються безпідставними і не підлягають задоволенню.

Outcome: partial