Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Позов мотивований тим, що 28.12.2010 року сторони зареєстрували шлюб. До офіційної реєстрації шлюбу, сторони у справі впродовж року спільно проживали однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі. 26.12.2009 року сторонами був здійснений релігійний обряд шлюбу (укладено церковний шлюб), на підтвердження чого їм було видане Свідоцтво Таїнства Подружжя, на підставі запису в книзі реєстрації вінчань за № 1 п. 1. Позивач зазначає, що у період спільного проживання однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі, кожна зі сторін в будь-якому іншому шлюбі не перебували. Дітей від шлюбу не мають. З січня 2015 року по даний час сімейних стосунків не підгримують та проживають окремо. На неодноразові пропозиції позивача розірвати шлюб за взаємною згодою в органі ДРАЦСу, а також добровільно розподілити спільно нажите майно відповідач не погодився, тому 13.04.2018 року позивач звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, а через несумлінну поведінку відповідача змушена звернутись до суду з даним позовом про розподіл спільного майна. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що за період спільного сімейного життя сторонами у справі придбане (набуте) наступне майно, яке було зареєстроване за відповідачем, але є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема: - легковий автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску, дата державної реєстрації 17.03.2011 року. Згідно Висновку від 26.04.2018 року незалежного оцінювача [PERSON], ринкова вартість даного автомобіля станом на дату оцінки складає 198600,00 грн. (без ПДВ); - двокімнатна квартира під [ADDRESS], дата державної реєстрації 20.10.2014 року. Згідно звіту № 21/18 від 26.04.2018 року незалежного оцінювача [PERSON], на даний час ринкова вартість квартири складає 1168 867,00 грн. (без ПДВ). Домовленостей між сторонами щодо відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя не було, шлюбного договору (контракту) не укладали, тому на переконання позивача, кожній зі сторін мало б належати по 1/2 ідеальної частки спільно нажитого в шлюбі майна. Позивач зазначає, що оригінали усіх правовстановлюючих документів на спірне майно, котре знаходилось у фактичному користуванні відповідача, зберігались у нього, оскільки він постійно проживав в м. Вінниці, а позивач впродовж багатьох років офіційно працювала за кордоном, в Італії. Зароблені кошти позивач висилала (передавала) відповідачу до спільного сімейного бюджету, у тому числі для придбання спірного майна - автомобіля та квартири. До м. Вінниці позивач періодично приїздила під час відпусток, тривалих вихідних, тощо. При підготовці матеріалів для подачі позову, позивачу стало відомо, що відповідач таємно 16.03.2018 року, тобто без відома і згоди позивача переоформив (перереєстрував) право власності на спільний легковий автомобіль марки TOYOTA COROLLA на іншу особу. Таке відчуження спірного автомобіля на третю особу відповідачем, на думку позивача, було вчинено свідомо, з наміром приховати його від подальшого розподілу між сторонами в судовому порядку. В позовній заяві позивач зазначає, що не зважаючи на те, що на даний час спірний автомобіль зареєстрований за іншим власником, він придбаний за спільні кошти у період їхнього проживання, а тому підлягає врахуванню при поділі спільного майна подружжя (сторін у справі), в зв'язку із чим просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини вартості спірного автомобіля, що становить 99300,00 грн. При вирішенні спору стосовно розподілу квартири [ADDRESS], позивач просила у вимогах позовної заяви, здійснити розподіл її часток порівну, тобто по 1/2 частці кожному з подружжя (сторін) з визначенням порядку користування приміщеннями даної квартири, шляхом виділення в користування позивача житлової кімнати 1-а, площею - 17,3 кв. м., а відповідачу кімнату 2-а, площею -14,2 кв.м та встановити спільне користування іншими (нежилими) приміщеннями, врахувавши, що іншого окремого власного житла в м. Вінниці сторони у справі не мають, кожна зі сторін у справі має свої вади здоров'я. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснила, що доходи відповідача завжди були значно меншими в порівнянні з її доходами, які вона отримувала під час роботи за кордоном, оскільки відповідач отримує пенсію по інвалідності 3-ї групи і не працює. Тому розмір особистих коштів позивача, витрачених на придбання спільного майна був значно більшим, що підтверджується копіями декларацій про щорічні доходи в Італії за період 2010-2014 роки. Кошти вона передавала через водіїв мікроавтобусів та привозила особисто. Автомобіль та квартиру вони обирали разом із відповідачем, однак все оформили на відповідача, оскільки вона йому довіряла. При придбанні автомобіля, у відповідача були особисті кошти, а саме дев'ять чи десять тисяч доларів США, а в неї було шість з половиною тисяч Євро, які вона привезла із-за кордону. В зв'язку з неможливістю надалі працювати в Італії через хворобу, з'ясувалось що її повернення в м. Вінницю на постійне проживання виявилось для відповідача передчасним і несподіваним та насправді не входило в його особисті життєві плани. Після її повернення в м. Вінницю, під різними приводами (посилаючись на зайнятість, погане самопочуття, необхідність профілактичного ремонту, техобстеження автомобіля, незавершений ремонт квартири, тимчасова відсутність тепло-водо-газо- постачання, тощо) відповідач впродовж тривалого часу уникав (перешкоджав) їй у можливості користуватись автомобілем та потрапити до спільної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON], додатково пояснив, що дійсно між ним та позивачем було зареєстровано шлюб, однак він вважає його фіктивним, оскільки за весь час перебування у шлюбі, сторони фактично спільно не проживали, так як позивач перебувала за кордоном на заробітках і до України приїздила один - два рази на рік. З початку, він проживав у незавершеному будинку позивача, де окрім нього проживав ще й син позивача із сім'єю і між ними постійно виникали сварки та скандали, що змусили його перебратись на проживання до гаража. Кошти, які позивач заробляла за кордоном, йому ніхто не надавав, навпаки він ще вкладав свої кошти в незавершений будинок позивача. Питання придбання квартири обговорювалось між сторонами і планувалось придбати квартиру виключно для нього, оскільки в нього не було власного житла і у нього склались неприязні відносини із сином позивача. Квартиру він придбав за триста двадцять тисяч гривень. Частину зазначених коштів, а саме п'ятнадцять тисяч доларів США, йому дав його племінник - [PERSON], який в квітні-травні 2014 року продав земельну ділянку, ще шістнадцять тисяч доларів США, йому дав інший племінник - [PERSON]. На ремонт квартири, він позичив кошти у свого брата - [PERSON]. Ніяких коштів на придбання квартири, позивач йому не надавала, а автомобіль було придбано за його особисті кошти та кошти, які дав йому його покійний батько. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Так позивач стверджує, що до офіційної реєстрації шлюбу, сторони у справі впродовж року спільно проживали однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі. 26.12.2009 року ними був здійснений релігійний обряд шлюбу (укладено церковний шлюб), на підтвердження чого їм було видане Свідоцтво Таїнства Подружжя, на підставі запису в книзі реєстрації вінчань за № 1 п. 1. (а.с. 27). Однак, згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч.4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами 1 та 2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно з рішенням Верховного Суду України у справі 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначив зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 417 ЦПК України. Крім того, в правових позиціях постанови Верховного Суду України від 08 червня 2016 року 6-2253цс15 визначено, що згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, що проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд зазвичай повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя( правова позиція ВСУ висловлена в постанові від 12.10.2016 р. у справі №6-846цс16). Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не надано доказів в підтвердження спільного проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу, а саме до 28.12.2010 року, крім того із позовними вимогами про встановлення факту спільного проживання із відповідачем до реєстрації шлюбу, позивач не зверталась, позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача ? частини вартості легкового автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску, у розмірі 99300,00 грн., задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до договору купівлі - продажу автомобіля № РМ-01-06.12.2010 укладеного між ТОВ «Преміум Моторс» та [PERSON], останній придбав автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2010 року випуску 06.12.2010 року, за що сплатив 151 900,00 грн., що підтверджується також і Рахунком № РМ-01-06.12.10 від 06.12.2010 року та Актом прийому-передачі автомобіля від 12.12.2010 року (а.с.77-79). Що стосується заявлених позовних вимог в частині розподілу квартири [ADDRESS], позивач просила у вимогах позовної заяви, здійснити розподіл її часток порівну, тобто по 1/2 частці кожному з подружжя (сторін), то суд зазначає наступне. Судом беззаперечно встановлено, що 28.12.2010 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького МУЮ Вінницької області за № 3178. (а.с. 25). Судом також встановлено, що за час подружнього життя, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,6 кв.м. (житлова 31,5 кв.м.), право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.10.2014 за відповідачем [PERSON] (а.с. 36, 80-84). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладено. Відповідач заперечує право власності позивача на частку у спільному сумісному майні. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, ні ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Звичайно, поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із ст. ст. 13, 77, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так допитаний в судовому засіданні свідок свідок [PERSON] пояснив, що він давно знає позивача і відповідача, оскільки являється племінником відповідача [PERSON] та був у них старшим дружбою на вінчанні. Шлюб укладений не фіктивно. Він позичав у [PERSON], гроші в сумі 15 000 дол. США на купівлю земельної ділянки, оскільки мав намір будуватися. [PERSON] сказав, що потрібні йому кошти і тоді [PERSON] продав земельну ділянку і віддав кошти в сумі 15 000 дол. США назад відповідачу. Підтвердити факт позички коштів у відповідача та факт повернення зазначених коштів, жодним чином не зміг. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що відповідач це його рідним дядьком. Свідок зазначив, що мав намір придбати житловий будинок для своєї сім'ї, і коли помер його дідусь - батько відповідача [PERSON], то вони з відповідачем домовились, що [PERSON] виплатить за будинок 20 000 дол. США, але усю суму ще не сплатив, віддав лише 16 000 доларів США, а залишилось сплатити ще 4000 дол. США. Жодних договорів із відповідачем, він не укладав. Суд критично відноситься до показів допитаних при розгляді справи в якості свідків племінників відповідача, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження пояснень даних свідків до суду не надано ні відповідачем, ні самими свідками. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була куплена сторонами спільно за час шлюбу та за спільні кошти. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Судом встановлено, що майно, спір щодо якого розглядається судом, було придбано сторонами в період шлюбу та відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності. В ході судового розгляду справи відповідачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири лише за кошти відповідача. З зустрічним позовом про визнання майна, що є предметом спору, його особистою приватною власністю відповідач не звертався. Тому квартира [ADDRESS], яка придбана під час шлюбу є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу в рівних частках по ? частці кожній зі сторін. Що ж стосується заявлених позовних вимог в частині визначення порядку користування приміщеннями спірної квартири, шляхом виділення в користування позивача житлової кімнати 1-а, площею - 17,3 кв. м., а відповідачу кімнату 2-а, площею -14,2 кв.м та встановлення спільного користування іншими (нежилими) приміщеннями, врахувавши, що іншого окремого власного житла в м. Вінниці сторони у справі не мають та кожна зі сторін у справі має свої вади здоров'я, то на думку суду вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач просить суд визначити порядок користування приміщеннями спірної квартири шляхом виділення в її користування житлової кімнати 1-а, площею - 17,3 кв.м., а в користування відповідача, житлову кімнату 2-а, площею 14,2 кв.м., що на 3,1 кв.м. менша, тобто вбачається збільшення частки позивача у спільному майні. Частинами 2 та 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В судовому засіданні домовленості між сторонами щодо часток у спільному майні не встановлено, а також при розгляді даної справи підстав передбачених ст.. 70 СК України для збільшення частки позивача у спільному майні не встановлено. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд, з врахуванням наведеного, приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення частки позивача [PERSON] у спільному майні подружжя. Крім того, позивачем не надано до суду доказів, що саме такий порядок користування приміщеннями спірної квартири враховано із тим, що кожна зі сторін у справі має свої вади здоров'я. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5884,43 грн. пов'язаних зі сплатою судового збору при зверненні до суду та 1518,40 грн. витрат, пов'язаних із розглядом справи. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial