Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом . Обґрунтовуючи свої вимоги покликається на те, що є власником частини квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім"ї виданої ЛКП "Вулецьке" № 956 від 10.04.2019 року в квартирі зареєстровані, він, позивач та відповідачі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, відповідачі не проживають у вказаній квартирі більше ніж рік без поважних причин. У зв`язку із вищенаведеним звертається до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин, не подавши відзивів на позов, хоча належним чином викликалися у порядку ст.ст. 128-130 Цивільного процесуального кодексу України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 06.03.1996 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів. Згідно довідки про склад сім"ї виданої ЛКП "Вулецьке" № 956 від 10.04.2019 року, в квартирі зареєстровані, він, позивач та відповідачі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України. Так, за умовами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі підтверджується актами №242/вих. від 11.07.2018 року, № 50/вих. від 18.02.2019 року, № 84/вих. від 27.03.2019 року, складеним працівниками ЛКП «Вулецьке". Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі не проживають у спірному будинку понад один рік, поважних причин не проживання чи перешкод їм у користуванні таким, судом не встановлено. Отже, позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved