Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

06 серпня 2015 року у Любешівський районний суд з цивільним позовом звернувся [PERSON]. Просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] 119405 гривень за договором позики, 4975 гривень процентів від суми позики, 400 гривень витрат на правову допомогу. Позовні вимоги умотивовано тим, що 25 вересня 2014 року позивач позичив відповідачу 5500 доларів США. На підтвердження цього [PERSON] представила розписку. В оговорені строки боржник свого зобов'язання не виконала. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, покликаючись на викладені у позовній заяві обставини та додані ним докази. У судовому засіданні 31 серпня 2015 року [PERSON] позов визнала частково, вказала, що усього позичила у [PERSON] 51 тисячу гривень. У зв'язку з тим, що не змогла віддати борг вчасно, на вимогу позивача написала розписки про отримання позики у доларах США. На перенесену дату судового розгляду 15 вересня 2015 року [PERSON] не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши докази, суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 2 статті 59, статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З боргових розписок від 25 вересня 2014 року [PERSON] позичила у [PERSON] 5500 доларів США, які згідно з однією з розписок мала повернути через місяць, відповідно до іншої до 25 липня 2015 року. Відповідач зобов'язалась сплатити позивачу 5 % річних від суми боргу. Згідно з розписками від 20 квітня та 20 травня 2015 року відповідач, визнаючи суму боргу, просила у позивача відстрочки виконання зобов'язання: спочатку на місяць, згодом ще на два місяці. Згідно статті 509 Цивільного Кодексу України (далі -- ЦК) зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1046 ЦК визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1048 ЦК встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з частинами 1, 3 статті 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка визначена у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи дослідженні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у частині стягнення боргу за договором позики та процентів від суми позики. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд констатує, що переведення у національну валюту сум заборгованості позивачем здійснено на момент пред'явлення позову. З врахуванням коливань офіційного курсу гривні до долара США на день ухвалення рішення, пред'явлені позивачем суми лежать у межах правовідносин, які існують між сторонами. Відповідачем у встановлений цивільними процесуальним законодавством спосіб не подано жодного належного доказу на спростування вимог позивача. При цьому слід звернути увагу, що у судовому засіданні судом роз'яснювались сторонам їх процесуальні права, зокрема щодо порядку подачі доказів, процесуальні наслідки невчинення цих дій тощо. Разом з тим, вимоги в частині стягнення витрат по оплаті правової допомоги при оформленні позову задоволенню не підлягають з наступних міркувань. Позивачем подано квитанцію від прибуткового касового ордеру від 05 серпня 2014 року, згідно з якою [PERSON] за оформлення позову про стягнення боргу оплатив адвокату [PERSON] 400 гривень. Однак, всупереч статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" позивачем не подано належних доказів щодо часу, який затратив адвокат на підготовку позовної заяви тощо. У розгляді справи як представник позивача або особа, яка надає правову допомогу, адвокат участі не брав тощо. Відповідно до статті 88 ЦПК з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір, оскільки позивач має пільги щодо його оплати. Враховуючи наведене,

Outcome: partial