Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом про визнання [PERSON], таким, що втратив право на користування житлом, посилаючись на те, що згідно договору дарування житлового будинку від 24.06.2015 року позивачу належить на праві приватної власності будинок з надвірними спорудами за адресою - [ADDRESS]. В даному будинку зареєстрований відповідач - [PERSON], який фактично проживає за іншою адресою. Згідно наданої відповідачем розписки від 03.08.2017 року [PERSON] зобов'язався самостійно знятися з реєстрації, за адресою - [ADDRESS] в термін не пізніше 04.11.2017 року, а у разі невиконання даного зобов'язання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 5000 грн. При цьому сплата даних коштів не позбавляє [PERSON] обов'язку щодо зняття з реєстрації. Оскільки відповідач не виконав своїх зобов'язань, ним було направлено на фактичну адресу проживання відповідача вимогу щодо сплати коштів та зняття з реєстрації, яка по теперішній час залишилася без задоволення. Реєстрація відповідача в житлі обмежує права позивача, як власника та впливає на розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг. За таких обставин позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07.11.2018 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 22.11.2018 року [PERSON] збільшив позовні вимоги та просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, - будинком [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 5000 грн.. Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк не подав відзив на позов. Справу вирішено за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідача [PERSON] повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Суд вивчивши заяву позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. На підставі Договору дарування житлового будинку посвідченого 24.06.2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною В.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 904, - [PERSON], є власником житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS] (а.с. 3), що також підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.06.2015 року (а.с. 4-5) . Місце проживання відповідача [PERSON], [INFO] з 04.08.2017 року зареєстроване за адресою - [ADDRESS], що підтверджено відомостями Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (а.с. 11). Відповідно до Акту №891 від 28.09.2018 року складеного комісією в складі голови Комітету самоорганізації населення «Соборний» [PERSON], секретаря даного комітету [PERSON] та члена комітету [PERSON] (а.с. 20), - [PERSON] з серпня 2017 року фактично не проживає у будинку [ADDRESS], хоча і зареєстрований в даному будинку. Особисті речі [PERSON] у будинку відсутні (а.с. 20). Згідно наданої позивачем копії розписки від 03.08.2017 року, складеної від імені [PERSON], останній зобов'язався до 04.11.2017 року знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. При цьому зазначив, що розуміє, що з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою, він втрачає право користування та право проживання в житловому будинку [ADDRESS]. В разі невиконання даного зобов'язання щодо зняття з реєстрації у вказаний строк, зобов'язався в термін не пізніше 5 днів, з моменту порушення зобов'язання, сплатити власнику будинку грошові кошти в розмірі 5000 грн., при цьому сплата даних коштів не позбавляє його обов'язку, щодо зняття з реєстрації (а.с. 19). 11.04.2018 року позивачем на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимогу про сплату коштів та зняття з реєстрації, яка залишилася без задоволення (а.с. 6). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За таких обставин суд, оцінивши надані позивачем докази приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою - [ADDRESS], вже понад рік, не користується цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача на реалізацію ним пільг по сплаті витрат, пов'язаних з утриманням житла. Договір найму житла між власником житлового будинку та відповідачем [PERSON] відсутній. Відомості про поважність причин такого тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у суду відсутні, а тому наявні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом за адресою [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд виходить з наступного. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є загальнообов'язковим до виконання сторонами. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 638-639 ЦК України, - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. За своєю формою та змістом надана позивачем копія розписки [PERSON] від 03.08.2017 року, не є письмовим договором, оскільки не підписана двома сторонами. Крім того позивачем не визначена правова природа заявлених до стягнення коштів в сумі 5000 гривень, - плата за користування житлом, санкція за порушення зобов'язання або інше. За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із [PERSON] на користь позивача грошових коштів в сумі 5000 гривень. Оскільки позивач, як інвалід 2 групи, звільнений від сплати судового збору, за правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір за вимоги немайнового характеру необхідно стягнути із відповідача на користь держави, а за вимоги майнового характеру компенсувати за рахунок держави. На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 391 ЦК України,

Outcome: partial