Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу між ними, зареєстрованого 26 серпня 2000 року Донцівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 7, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «Суморокова». До початку розгляду справи судом по суті, позивач подала заяву, якою просила суд розглянути справу без її участі, на підставі доказів, які є у матеріалах справи. А відповідач подав заяву про безумовне і добровільне визнання позовних вимог в повному обсязі. Також зазначив, що правові наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі, їх розяснення з боку суду не потребує, а розглянути справу та ухвалити рішення по суті спору просив за його відсутності. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідача, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позову, позивач вказувала на те, що під час спільного проживання у них з [PERSON] появились сварки, їхнє спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити її інтересам. У травні 2017 року вони припинили шлюбні відносини і перестали вести спільне господарство, і як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати. Відповідач подав заяву, якою позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до положень частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач подав письмову заяву, якою визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Тому, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом, зокрема шляхом розірвання шлюбу за рішенням суду, а відповідач при цьому визнає вказані вимоги, і ці заяви відповідають їх дійсній волі, а підстави вважати, що фактом розірвання шлюбу будуть порушені особисті та майнові права позивача чи відповідача, а також їх дітей відсутні, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині залишення за позивачем права, після розірвання шлюбу, іменуватись прізвищем: «Суморокова», задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тобто питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується позивачем у позасудовому порядку. Таким чином,

Outcome: partial