Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 1985 року по 03 лютого 2010 року. За час шлюбу сторонами був придбаний за сумісні кошти житловий будинок [ADDRESS] . Договір-купівлі продажу оформлений на [PERSON] . Просить визнати спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного будинку, залишивши право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] . У судове засідання представник позивача не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З урахуванням положень ч. 6 ст. 259, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення цього рішення суду є дата складання повного судового рішення - 16 листопада 2021 року. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 1985 року, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2009 року. За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами був придбаний 29 квітня 1987 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на присадибній ділянці 580 кв.метри землі держфонду. Право власності на житловий будинок зареєстроване в Новомосковському міському БТІ за відповідачем 07 вересня 1987 року за реєстровим № 11388-73. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя. Вказані норми КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст.ст.60,70,71 СК України. Так, відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, наведеними вище нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірний будинок придбано у період перебування у шлюбі та презумпцію спільної сумісної власності не спростовано, суд приходить до висновку, що житловий будинок є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частку. Крім того, суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов, визнання позову не порушує права та інтереси інших осіб, та те, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, і кожному з них належало по 1/2 частці цього домоволодіння, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved