Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що за час фактичного припинення шлюбних відносин із відповідачем, ним особисто набуто право на магазин для продажу квітів, проте всупереч його правам на це майно, останнє оформлено на відповідача одноособово, тобто без врахування його прав. З цього приводу позивач звертається до суду і просить визнати магазин для продажу квітів його особистою приватною власністю, як набуте ним за час окремого проживання із відповідачкою у зв'язку із фактичним припинення шлюбних відносин, тим самим здійснивши поділ майна подружжя. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи його правом на магазин для продажу квітів набуте на час фактичного припинення шлюбних відносин. На підтвердження своїх прав на спірний об'єкт позивача за зустрічним позовом наводить отримані нею правовстановлюючі документи, дозволи тощо, оформленні на її ім'я. Позивачкою за зустрічним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача за зустрічним позовом 1200 грн. витрат на правову допомогу. Представник [PERSON] за первісним позовом в судовому засіданні підтримав позовні вимоги виходячи із обґрунтування викладеного у ньому. Проти зустрічного позову заперечував посилаючись на те, що хоча об'єкт і оформлено на дружину відповідача за зустрічним позовом, кошти та інші дії пов'язанні із його спорудженням надавались і здійснювались особисто відповідачем за зустрічним позовом. Представник [PERSON] за первісним позовом та представник позивача за зустрічним, первісний позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі навівши, що об'єкт споруджувався [PERSON] самостійно, за власний кошт з метою ведення підприємницької діяльності для забезпечення утримання себе та її дитини у період коли шлюбні стосунки з чоловіком були фактично припиненні. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, дослідивши обставини й перевіривши зібрані у справі докази, суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] 29.01.1983 року укладено шлюб, актовий запис №68. Станом на грудень 2012 року сторони по справі припинили шлюбні відносини. За поясненнями представників від обох сторін станом на грудень 2012 року у зв'язку із припиненням шлюбних відносин сторони почали проживати окремо один від одного. Цю обставину, суд оцінює із врахуванням ст.ст. 61, 212 ЦПК України, як обставину визнану сторонами, котрі беруть участь у справі, і таку, що не підлягає доказуванню. Водночас, у відповідності до наказу від 21.10.2011 №244 архітектурний тип ТС (архітип) складається з інформації про її власника (користувача), назви продукції та/або послуг, які надаються. За змістом наданих суду доказів, магазин для продажу квітів розміщений у [ADDRESS] площею 73,1 кв.м. та оформлений на [PERSON], виходячи із положень наказу від 21.10.2011 №244, як на власника цього об'єкту, що датоване 30.04.2013 року. Виходячи із дати оформлення прав на об'єкт та зміст цих прав, враховуючи відсутність доказів зі сторони [PERSON] щодо участі в спорудженні об'єкта та дату припинення шлюбних відносин між ним та [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання об'єкту особистою приватною власністю [PERSON] та доведеність таких прав [PERSON] Відтак вимоги [PERSON], котра припинила фактичні шлюбні відносини із чоловіком на час отримання прав на спірний об'єкт, надає можливість із врахуванням положень ст. 57 СК України, визнати його її особистою приватною власністю, як набуте нею за час окремого проживання із чоловіком у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Положення Основного закону України переконують у тому, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий розгляд його справи безстороннім судом (стаття 8 Закону № 2453-VI). Одночасно, згідно до ст. 325 ЦК, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. За статтею 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінюючи позовні вимоги первісного та зустрічного позовних заяв суд виходить з положень ст. 57 Сімейного кодексу України із якої слідує, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У відповідності із ст. 59 СК той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Поряд з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги зустрічного позову в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Так, за принципами встановленими ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Суд констатує, що у відповідності до положень ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відшкодування витрат на правову допомогу здійснюється судом за наявності документального підтвердження витрат, як-то документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій та відповідно сплаченої стороною суми. Оскільки стороною не надано необхідних доказів на підтвердження понесених витрат у суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. На підставі викладеного та

Outcome: partial