Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

23 червня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи від дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дружини [PERSON] у розмірі 1000 грн., починаючи від дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трирічного віку, тобто до [INFO]. (а.с. 2-5) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що з 05 травня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з тим, що під час спільного подружнього життя виявилась несумісність їх характерів, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, різним світоглядом, діаметрально протилежними поглядами на шлюб та сім'ю, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, ці обставини перешкоджають подальшому існуванню подружжя, як повноцінного союзу жінки та чоловіка. З травня 2014 року сімейно-шлюбних стосунків подружжя не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач вважає, що шлюб існує формально, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб. Крім того, при вирішенні питання про розірвання шлюбу позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи тим, що на даний час шлюбно-сімейні стосунки припинено, дитина залишилась проживати разом з позивачем, перебуває на її утриманні, однак домовленості, щодо надання батьком матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку між сторонами не досягнуто, тому позивач вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Також, просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання, оскільки не дивлячись на те що, позивач офіційно працевлаштована, єдиним джерелом для існування є заробітна плата, розмір якої складає 1130,94 грн. щомісячно, але цих кошті не вистачає навіть на потреби першої необхідності, тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05 травня 2012 року, від шлюбу подружжя має малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], позивач наполягає на тому, що стосунки між нею та відповідачем погіршились, внаслідок негативної поведінки відповідача, позивач втратила до відповідача почуття поваги та любові, що унеможливлює відновлення сімейних стосунків, сторони сімейно-шлюбні відносини не підтримують з травня 2014 року, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, тому просить розірвати шлюб. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки з травня 2014 року сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не має, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 27 червня 2012 року (актовий запис №1763). (а.с. 10) За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], мати дитини, є особою працездатного віку, працює на посаді продавця продовольчих товарів в магазині № 31 в ТОВ «Фоззі-Фуд», середньомісячна заробітна плата становить 1130,94 грн. В той же час, відповідач [PERSON], батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначено у п.п. 16 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" де встановлено з 01 січня 2014 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1032,00 грн., а дітей віком від 6 до 18 років - 1286,00 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, починаючи з 23 червня 2014 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка -батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. (ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України) Як з'ясовано судом, підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, [PERSON] працює на посаді продавця продовольчих товарів в магазині № 31 в ТОВ «Фоззі-Фуд», середньомісячна заробітна плата становить 1130,93 грн., інших доходів не має, в той же час відповідач є особою працездатного віку, на даний час не працює, однак інших утриманців та соціальних зобов'язань не має, відповідно до вимог чинного законодавства відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, вирішуючи питання про розмір аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, виходить з майнового становища кожної сторони, та присуджує до сплати відповідачем аліментів на утримання позивача в розмірі 500,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною - сином [PERSON], [INFO], трирічного віку, тобто до [INFO]. В порядку п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.ст.81, 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн. за подання позову про розірвання шлюбу, та стягнути з [PERSON] на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., оскільки позивач була звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та аліментів на утримання дружини до досягнення малолітньою дитиною трирічного віку. Враховуючи наведене та

Outcome: partial