Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 1 869 812,00 гривень. Обґрунтовуючи позов покликається на те, що наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2017 року [PERSON] призначений на посаду директора регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 08 червня 2017 року з позивачем було укладено трудовий договір на строк з 27.04.2017 року по 24.04.2020 року наказом відповідача від 09.01.2018 року та від 25.01.2018 року позивача було звільнено з посади директора регіональної філії «Львівська залізниця» за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2018 року було визнано незаконними та скасовано накази відповідача від 09.01.2018 року та від 25.01.2018 року, поновлено [PERSON] на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Допущено негайне виконання рішення про поновлення та про виплату компенсації за час вимушеного прогулу за один місяць. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.01.2019 року вказане судове рішення було залишено без змін. Однак, незважаючи на рішення суду про негайне поновлення [PERSON] таке було фактично виконане лише 08.02.2019 року, наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 08.02.2019 року, з яким позивач був ознайомлений лише 15.02.2019 року. Враховуючи наведене, позивач, у порядку статті 236 КЗпП України, просить стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 28 квітня 2018 року по 07 лютого 2019 року (до видачі наказу про поновлення на роботі) в розмірі 1 869 812,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів наведених у ньому та відповіді на відзив. Вказав, що невиконання відповідачем судового рішення про поновлення на роботі, яке підлягало до негайного виконання, відбулось без поважних на те причин, що в свою чергу порушило права позивача. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, з мотивів наведених у відзиві. Вказала, що позивач не звертався до ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про поновлення його на роботі. Також, зазначає, що відомості про середній заробіток позивача є недостовірними, а сума та період затримки виконання рішення суду, які вказані позивачем є неправильним та необґрунтованими належним чином. Також, вказала на пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України та просила відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.2 ст.233 КЗпП України). Однак, у даній справі вказані положення застосуванню не підлягають, з огляду на нижченаведене. Згідно ч.1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника, з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Вказаного висновку прийшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 25.07.2018 року (справа № 552/3404/17). З огляду на вищевикладене, покликання представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду з даним позовом не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду. Судом також встановлено наступне. Наказом ПАТ «Укрзалізниці» від 26 квітня 2017 року № 1066/ос позивач [PERSON] призначений на посаду директора регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зі звільненням від виконання обов`язків начальника виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця». Відповідно до рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 24.04.2017 року, яке оформлено протоколом № Ц-57/31, з [PERSON] 08 червня 2017 укладений трудовий договір №118 на строк з 27.04.2017 року по 24.04.2020 року. Наказом №04 від 09.01.2018 року та №14 від 25.01.2018 року [PERSON] звільнено з посади директора регіональної філії «Львівська залізниця» за пунктом 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначені обставини встановлені рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/605/18 від 27.04.2018 року. Накази відповідача було оскаржено [PERSON] в судовому порядку. Рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/605/18 від 27.04.2018 року позов [PERSON] до ПАТ «Укрзалізниця» задоволено. Визнано незаконними та скасовано накази ПАТ «Укрзалізниця» №04 від 09.01.2018 року та №14 від 25.01.2018 року про звільнення позивача, поновлено [PERSON] на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», допущено негайне виконання рішення про поновлення та про виплату вимушеного прогулу за один місяць. Відповідачем оскаржено вказане судове рішення. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.01.2019 року рішення Галицького районного суду м. Львова у справі №461/605/18 від 27.04.2018 року залишено без змін. Так, наказом голови правління ПАТ «Укрзалізниця» №291 ос від 08.02.2019 року [PERSON] було поновлено на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 25.01.2018 року. Згідно відмітки на наказі, позивач з таким ознайомлений 15.02.2019 року. Таким чином, рішення суду було виконане 08.02.2019 року. Відповідно до ст.235 КЗпП, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. У силу вимог ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. За нормами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, за змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відповідно до п. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Що стосується виплати середнього заробітку відповідно до ч. 3 п.2 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», передбачений порядок обчислення середнього заробітку, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Аналізуючи наведені по справі докази, суд вважає, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді директора РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з ПАТ «Укрзалізниця» на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому, суд зазначає, що рішення про поновлення на роботі позивача, підлягає негайному виконанню, яке полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц. Таким чином, оскарження рішення в апеляційному порядку не впливає на правову природу його негайного виконання, а тому доводи представника відповідача в цій частині є безпідставними. З наданого позивачем розрахунку, а саме довідки підрозділу «Господарська служба» Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» №54 від 18.02.2019 року, виданої [PERSON] про його зарплату за листопад, грудень 2017 року за фактично відпрацьований час, позивачем було відпрацьовано 3 робочі дні, і нараховано зарплату 28 047,18 гривень. Згідно вказаної довідки, середньоденна заробітна плата позивача становить 9 349,06 гривень. Водночас, суд не бере до уваги вказану довідку як належний доказ, з огляду на таке. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2018 року, за період листопада 2017 року та грудня 2017 року, який складає 2 579,03 гривень. Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить із 28 квітня 2018 року по 07 лютого 2019 року, тобто із затримкою у 200 робочих днів. Враховуючи наведене, загальний розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] становить 515 806,00 гривень (200*2 579,03). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, доводи позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку саме в сумі 1 869 812,00 гривень є необґрунтованими. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, посилання сторін на мотиви заявлених позовних вимог та їх заперечення, наведені в процесі судового розгляду, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: 515 806,00/1 869 812,00х9 605= 2 649,63 гривень.

Outcome: partial