Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

26.09.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про витребування квартири із чужого незаконного володіння, яка передана судді Ільєвій Т.Г. цього ж дня, для вирішення питання про відкриття провадження. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що квартиру, яка належить останній на праві власності було незаконно відчужено, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. З врахуванням зазначених обставин справи, позивач просить суд: - витребувати у [PERSON] належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача передати дану квартиру позивачу протягом трьох днів, з дня набрання рішення суду законної сили; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40131510 від 15.03.2018 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною; - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у здійсненні права володіння та користування квартирою [ADDRESS] , шляхом передачі протягом трьох днів ключів від вхідних дверей до квартири, з дня набрання рішення суду законної сили; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] всі понесені судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу. 27.09.2019 ухвалою суду було залишено позов без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам, ст. 177 ЦПК України. 27.09.2019 ухвалою суду заяву про забезпечення позову, було повернуто заявнику. 14.10.2019 ухвалою суду було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 14.10.2019 ухвалою судді справу прийнято до свого провадження, визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 04.12.2019 ухвалою суду було витребувано докази, а саме: оригінал договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (серія та номер:312, номер запису про право власності: 25256698 від 15 березня 2018 року) для огляду в судовому засіданні та належним чином завіреної копії. 23.12.2019 до суду на виконання ухвали про витребування доказів від приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М. надійшла копія договору купівлі-продажу. 06.04.2020 ухвалою суду було закінчено підготовче провадження та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач та представник позивача про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання, не з`явились. Разом з цим, через канцелярію суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, щодо заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач та її представник не з`явились про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась шляхом направлення судових повісток, про що свідчать зворотні повідомлення та розписка, які містяться в матеріалах справи та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, відповідачем не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Третя особа, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась та не надала суду оригінал договору, який витребовувався ухвалою суду. Таким чином, суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Відповідно до принципу 2 Рекомендацій № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів цивільного судочинства, спрямованих на вдосконалення функціонування правосуддя, ухвалених Комітетом Міністрів Ради Європи на 367 засіданні заступників міністрів 28 лютого 1984 року, коли в ході судового провадження сторона поводиться недобросовісно і явно зловживає процедурою з очевидною метою затягти провадження, суд має бути наділений повноваженнями або невідкладно винести рішення по суті справи, або застосувати санкції, такі як накладення штрафу, відшкодування завданих збитків або позбавлення права на процесуальну дію; в особливих випадках суд має бути у змозі стягнути судові витрати з адвоката. З врахуванням зазначеного, оскільки справа у провадженні судді перебуває з вересня 2019 року, відповідач знає про вимоги позивача, оскільки отримує повістки про виклик до суду, її представник знайомився з матеріалами справи, 01.07.2020 (а.с.112), проте до судових засідань сторона відповідача не з`являється та не подає жодних документів на спростування вимог позивача. З врахуванням зазначеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] належить на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] , яку вона разом з чоловіком придбали за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2002 року (а.с.12). Однак, як зазначає позивач, вона постійно проживала в селі Великий Глибочок, Тернопільського району, Тернопільської області, тому зазначеною квартирою не користувалася. На весні 2016 року позивач випадково дізналась про те, що зазначена квартира за договором купівлі-продажу від 16.02.2016 продана невідомій особі - [PERSON] , яка через два місяці 29.03.2016 отримала кредит у розмірі 2 000 000,00 грн. у ТОВ «Інвест кредит Груп» під іпотеку «придбаної» за 900 000,00 грн. квартири. Оскільки позивач наміру продавати квартиру не мала, договору купівлі-продажу не підписувала, «покупця» ніколи не бачила, то звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2017, залишеним без змін Апеляційним судом м. Києва, позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест кредит Груп», було задоволено та визнано недійсним договір купівлі- продажу квартири від 16.02.2016 та застосовано наслідки ст. 216 ЦК України (а.с.14) Разом з тим, як зазначає позивач дане рішення суду в частині зобов`язання повернути квартиру виконане не було. На думку позивача, користуючись відсутністю обтяжень щодо квартири, [PERSON] чи ТОВ «Інвест кредит Груп», або за їхньою обопільною домовленістю, оскільки раніше між ними був укладений договір іпотеки, дана квартира була відчужена іншій особі - [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №177134520 від 12.08.2019, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , яку вона придбала за договором купівлі-продажу від 15.03.2018, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною (а.с.15). З врахуванням того, що особа, яка відчужила належну позивачу квартиру [PERSON] , не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки позивач не уповноважувала її на такі дії, договір купівлі-продажу квартири від 15.03.2018 не має юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи, те що квартира вибула без волі її первісного власника - [PERSON] , шляхом укладання договору купівлі-продажу, який у подальшому визнано недійсним, то позивач має право витребувати квартиру від добросовісних набувачів на підставі статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (статті 41 Конституції України). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу вимог статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, зокрема здавати в оренду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також, і ч.1 ст. 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п. 21 вищевказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Статтею 388 ЦК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. У відповідності до діючого законодавства України витребуванню в порядку віндикації підлягає тільки індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, це майно збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи. Крім того, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Велика Палата Верховного Суду в своєї Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 визначила: «114. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 141. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 142. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 143. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 144. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.» Відповідно до п. 67 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки остання є власником спірної квартири, яку було відчужено поза її волею, що підтверджується наданими документами, які містяться в матеріалах справи, тому дану квартиру було відчужено особою, яка не мала на це права, тому позові вимоги про витребування квартир з чужого незаконного володіння та скасування рішення про реєстрацію, підлягають задоволенню. Разом з цим, суд звертає увагу, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові у певний строк та не зобов`язує не чинити перешкод у здійсненні користування законним майном [PERSON] , так як, на думку суду, дане рішення і так підлягає негайному та безумовному виконанню, тому що задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння тягне за собою правові наслідки, як негайне повернення нерухомості законному володільцю в натурі, тому дані вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 1921, 00 грн. підлягають стягненню з відповідача, щодо витрат на правничу допомогу, то позивач на надала до суду ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані платіжні документи,що підтверджують оплату послуг, ані детальний розрахунок таких витрат, тому дані витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки є не підтвердженими.

Outcome: partial