Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

що [PERSON] звернулась до суду з вказаним вище позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS]. Мотивуючи позов, позивачка зазначила, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана 16.11.2012 року за спільні з відповідачем кошти в період шлюбу, в якому сторони перебували з 26.11.2011 року по 29.12.2014 року. Кошти на квартиру подружжям були зароблені в Ірані на будівництві Бушерської АЕС в період роботи з січня по жовтень 2012 року. В судовому засіданні [PERSON] заявлені нею вимоги підтримала та пояснила, що разом з відповідачем, будучи у шлюбі, працювали в Ірані, де заробили біля 33 тис. доларів США. Коли вони приїхали на Україну у відпустку, то за вказані кошти придбали спірну квартиру. Вже через рік, під психологічним тиском з боку відповідача, змушена була написати розписку про те, що квартира куплена за особисті кошти останнього. Вважає, що вказана розписка немає жодної юридичної сили. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вказав на те, що квартира придбана за його особисті кошти, в продовження судового засідання не з'явився, згідно поданої 16.04.2015 року заяви справу просив розглядати за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що спірна квартира є виключно приватною власністю його довірителя, адже придбана на його власні кошти, заощаджені до шлюбу, про що свідчить також розписка [PERSON] з приводу того, що квартира, яку купив [PERSON] є виключно його власністю і вона на неї не претендує. Заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, [PERSON] та [PERSON] в період з 26.11.2011 року по 29.12.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За договором купівлі-продажу від 16.11.2012 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Вказане також вбачається з витягу про державну реєстрацію прав від 19.11.2012 року, згідно якого [PERSON] є власником спірної квартири. Проте, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з зазначених вище вимог закону, суд вважає, що реєстрація шлюбу подружжям стала підставою виникнення права спільної власності подружжя на спірне майно - квартиру [ADDRESS], яка була придбана останніми у шлюбі. Слід зазначити, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу - кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 64 СК України договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу. Проте, як встановлено в судовому засіданні, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало. Що ж стосується написаної позивачкою розписки, так суд вважає, що остання не є належним доказом на підтвердження набуття майна у власність за рахунок особистих коштів відповідача в розумінні зазначеної вище норми закону, оскільки укладення між подружжям договорів щодо особистого майна підпорядковується загальним засадам договірного цивільного законодавства, яким наявна в матеріалах справи розписка не відповідає. При цьому, суд зважає на час та обставини написання даної розписки. Так, позивачка в судовому засіданні не заперечуючи написання останньої, вказала на здійснення таких дій під силою примусу зі сторони відповідача, чого останній в судовому засідання не спростував. Приймається судом до уваги і та обставина, що вказана розписка була написана позивачкою за сплином річного терміну після купівлі квартири, а не при оформленні договору-купівлі її продажу 16.11.2012 року. Оцінюючи доводи відповідача щодо придбання спірної квартира за власні заощаджені до шлюбу кошти, суд не приймає їх до уваги, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту купівлі спірної квартири за особисті кошти [PERSON] не подано, а відтак безпідставним є його твердження про те, що така є його особистою власністю. Крім того, позовні вимоги щодо визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача ні [PERSON], ні його представником в судовому порядку не заявлялись. Не підтвердили вказаних обставин в судовому засіданні і свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Покази останніх не спростовують факту купівлі спірної квартири за кошти подружжя. Разом з цим, з'ясовуючи джерело придбання квартири, яка є предметом спору, і питання участі у такому придбанні кожного з колишнього подружжя, суд враховує, що сторони до придбання квартири близько року працювали офіційно у ЗАТ «Атомтехекспорт» на території країни Іран і одержували доходи, що в судовому засіданні підтвердив також і відповідач. Враховуючи наведене вище та виходячи з принципу рівності часток дружини та чоловіка при поділі майна, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірної квартири, що є половиною від спільної власності подружжя та стягнути на користь останньої в порядку ст. 88 ЦПК України понесені нею та документально підтверджені судові витрати - судовий збір в сумі 763,22 грн. Що стосується решти судових витрат, так останні стягненню не підлягають за відсутності в матеріалах справи оригіналів відповідних платіжних доручень на підтвердження понесених витрат.

Outcome: approved