Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням надійшла до суду за підсудністю з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою суду від 22.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження; розгляд справи вирішено проводити з повідомленням сторін. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що на підставі договору дарування від 03.09.2001 йому належить 1/2 частина будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрований у вказаному будинку та фактично у ньому проживає. Однак, у будинку значиться зареєстрованим, але фактично з моменту реєстрації - 14.03.2006 по теперішній час не проживає [PERSON] , фактичне місце проживання якого невідоме. Спірним житлом відповідач не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Оскільки рівень доходів позивача не дозволяє йому утримувати будинок з урахуванням реєстрації відповідача, який тривалий час в будинку не проживає, він звернувся до суду з відповідним позовом. Посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник - адвокат Соколова Н.І., у встановленому законом порядку повідомлені про розгляду справи, до судового засідання не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Також представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 70-72). Відповідач про дату, час і місце судового засідання неодноразово був повідомлений судом в установленому законом порядку (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України), шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 51, 52, 53, 61, 67) та розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду (а.с. 32, 46, 58, 66). Проте, повторно в судове засідання не з`явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзиву на позовну заяву відповідач також не подав. З урахуванням викладених обставин, судом за згодою представника позивача, висловленою у поданій письмовій заяві, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку (а.с. 34, 50, 60), до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з копією договору дарування від 03.09.2001 позивач є власником 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 05.12.2019 (а.с. 9). Інша частина будинку, відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належала на праві власності матері позивача - [PERSON] (а.с. 68-69). Однак, з копії свідоцтва про смерть випливає, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. ). Також під час розгляду справи встановлено, що за адресою: [ADDRESS] з 14.03.2006 значиться зареєстрованим [PERSON] . Однак, вказана особа ніколи не проживала у спірному будинку (а.с. 8). Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач після його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , до вказаного житла фактично не вселився, це приміщення не було місцем його проживання, спільне господарство з власниками будинку він не вів, певний порядок користування житлом між ними не встановлювався. Протягом останніх чотирнадцяти років не заявляв про свої права на житло, не намагався вселитись до нього. За таких обставин, відповідач фактично не набув права користування спірним житлом, оскільки не вселявся до нього та ніколи в ньому не проживав, а його реєстрація у даному випадку не може бути підставою для визнання за ним права користування житлом, оскільки вона носила формальний характер. Крім того, відповідач не є та не був членом сім`ї позивача та його матері, а наявність чи відсутність його реєстрації у житлі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там не проживала та не вселилась туди. Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача - як власника майна, який вимушений сплачувати за утримання житла у більшому розмірі, фактично з урахуванням особи, яка ніколи не проживала у будинку та не є членом його сім`ї. На підставі викладеного, оцінюючи докази, що були дослідженні у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі, а відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову до суду судовий збір.

Outcome: approved