Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У червні\~2020\~року представник\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~указаним позовом,\~у якому\~послався на\~те,\~що 18.01.2017\~ [PERSON] \~позичив [PERSON] \~грошові кошти\~у розмірі\~12\~349,80\~грн.,\~що підтверджується\~розпискою від\~18.01.2017.\~Згідно із\~розпискою,\~відповідач зобов`язаний\~повернути вказані\~грошові кошти\~до 19.02.2017,\~а в\~разі неповернення\~грошових коштів\~повністю або\~частково до\~19.02.2017\~ сплатити\~100%\~річних на\~суму невиконаного\~або неналежного\~виконаного зобов`язання.\~Оскільки.\~ [PERSON] \~позику у\~вказаному розмірі\~не повернув,\~рішенням Богунського\~районного суду\~м.\~Житомира від\~13.09.2017\~у справі\~№295/6714/17\~був задоволений\~позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення:заборгованості за договором позики: стягнуто заборгованість за договором позики, проценти та інфляційні втрати. У подальшому рішеннями Богунського районного суду м. Житомир із [PERSON] на користь [PERSON] стягувались грошові кошти у вигляді процентів за договором позики у розмірі 5 379,77 грн. за період з 13.09.2017 по 19.02.2018 року, у розмірі\~5\~278,27\~за період\~з 19.02.2018\~по 24.10.2018 року, у розмірі\~7\~545,22\~грн.\~за період\~з 25.10.2018\~по 07.06.2019 року та у розмірі 8 932,46 грн. за період з 08.06.2019 по 27.02.2020 року. За змістом позовної заяви, до даного моменту заборгованість не стягнуто, а зобов`язання з будь-яких підстав, передбачених ЦК України, не припинилось, а тому, на думку представника позивача, [PERSON] має право на стягнення з [PERSON] процентів за період з 28.02.2020 року по даний момент. З огляду на викладене у позовній заяві та із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2020 представник [PERSON] просить стягнути із [PERSON] на користь позивача грошові кошти у розмірі процентів за договором позики в сумі 7 545,22 грн. за період із 28.02.2020 по 15.10.2020 року, а також судові витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 04.08.2020 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у ній та розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 24.11.2020 заяву представника позивача адвоката Михалевського Ю.Р. про збільшення позовних вимог від 26.10.2020 залишено без розгляду у зв`язку із пропуском процесуального строку для звернення із заявою про збільшення розміру позовних вимог. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направляв. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе, за відсутності заперечень представника позивача, провести заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно зі статтею 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частини першої статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525\~ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому за змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 18.01.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] надав в борг [PERSON] грошові кошти у сумі 12 349,80 грн. на термін до 19.02.2017 року та в разі не повернення боргу повністю або частково останній зобов`язався сплатити 100% річних на суму невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, що підтверджується розпискою від 18.01.2017 (а.с. 15). Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Із матеріалів справи вбачається, що сторони договору визначили строк повергнення позики до 19.02.2017 року. Тільки у разі неповернення боргу повністю або частково в обумовлений сторонами строк [PERSON] зобов`язався сплатити 100% річних на суму невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. На переконання суду, правова природа обумовлених розпискою 100% річних на суму невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання безпосередньо стосується передбачених статтею 625 ЦК України наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, а не процентів за договором позики, що сплачуються на підставі статті 1048 ЦК України. З огляду на викладене, відсутність у матеріалах справи доказів належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики, передбачену статтею 625 ЦК України та договором позики відповідальність за порушення грошового зобов`язання, з урахуванням меж заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів в сумі 7\~545,22 грн. згідно з розрахунком, наведеним у позовній заяві, із формулою якого суд погоджується. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 840,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст.\~133\~ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст.\~137\~ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Встановлено, що 03.03.2017 року [PERSON] та адвокатське об`єднання «Танасишин, Михалевський і Партнери», в особі керуючого партнера Танасишина Н.Д., уклали договір про надання правової допомоги. На підтвердження повноважень адвоката Михалевського Ю.Р. надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 023 від 31.10.2013 року та копію ордеру серії ВС №1027815 від 24.06.2020 року. Пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги встановлено, що правова допомога, передбачена предметом цього договору, оплачується з розрахунку 800 грн. за 1 годину роботи адвокатського об`єднання. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки суду не надано доказів здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до висновку про можливість відмови позивачу у стягненні таких судових витрат. З огляду на викладене та

Outcome: partial