Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (далі - відповідач), за вимогами якого просить визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки та право на одержання на її ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0.06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:90:260:0069, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Посилається в позові на те, що її мати за життя розпочала процедуру приватизації вказаної земельної ділянки, замовила виготовлення технічної документації із землеустрою, однак не встигла завершити процедуру приватизації, а саме зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я, у зв`язку зі смертю. Після її смерті позивач є єдиною особою, яка прийняла спадщину. У зв`язку з тим, що її мати не встигла отримати правовстановлюючий документ на земельну ділянку, в позасудовому порядку вона не може оформити право власності на дану земельну ділянку, у зв`язку з чим просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.07.2019 вказаний позов був залишений без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 04.09.2019 у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Учасників справи повідомлено про розгляд справи, одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Скориставшись своїм правом, 02.12.2019 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позивачем не надано доказів звернення до Київської міської ради з заявою про завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки. Оскільки позивач не зверталася щодо продовження розпочатої процедури приватизації земельної ділянки з урахуванням її прав як спадкоємця, а також їй не було відмовлено у реалізації такого права, її право не можна вважати порушеним. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. 30.01.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечувала проти доводів викладених у відзиві. Вказала, що 14.09.2018 вона зверталася із заявою до Київської міської ради про надання їй права на завершення приватизації земельної ділянки, проте її заява залишилася без уваги. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності на підставі наявних доказів, вимоги позову задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надіслала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с. 21/. Після одруження позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] /а.с. 22/. За життя [PERSON] розпочато процес приватизації земельної ділянки, площею 0,0589 га, кадастровий номер 8000000000:90:260:0069, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 27-37/. В матеріалах справи міститься лист Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 07.11.2003 № 16/Д-7505 на ім`я начальника Головного управління земельних ресурсів м. Києва, згідно якого Адміністрація не заперечує проти відведення у приватну власність [PERSON] земельної ділянки в [ADDRESS] для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 30/. Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Топос» на вказану земельну ділянку був розроблений проект землеустрою /а.с. 28-29/. Земельна ділянка є сформованою, їй присвоєний кадастровий номер 8000000000:90:260:0069 та внесено в публічну кадастрову карту України. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 23/. Після смерті [PERSON] , державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 110/2018. З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її дочка - [PERSON] 23.02.2018 [PERSON] звернулася із заявою до Сьомої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] /а.с. 78/. Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори від 11.08.2018 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:90:260:0069, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю необхідних правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності. На момент смерті Державний акт на право власності на земельну ділянку померлою отриманий не був. 13.02.2018 [PERSON] звернулася із заявою до Київської міської ради на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:260:0069, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 14.08.2018 [PERSON] звернулася із заявою до Київської міської ради про надання згоди на завершення приватизації земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:260:0069, що розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 146/. Як стверджує позивач відповіді на подану заяву від Київської міської ради вона не отримала. Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правовідносини щодо спадкування регулюються положеннями, закріпленими у Цивільному кодексі України. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності до вимог частин 1,3 4, 9, 10 ст.79-1 ЗК України формуванню земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Відповідного висновку при вирішенні аналогічного спору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року по справі №128/1911/15-ц. З відзиву відповідача на позов вбачається, що останнім не заперечується, що померла за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки , яка не була завершена. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації земельної ділянки, а не права власності на земельну ділянку. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що позивач, успадкувавши належне померлій майно, набула право на спадкування усіх її прав та обов`язків, що їй належали на день смерті, у тому числі право на завершення приватизації земельної ділянки. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права на одержання свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку, виходячи з наступного. Так, відповідно до пункту "б" частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). На підставі частини сьомої цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні за наявності підстав для відмови у наданні такого дозволу, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16). Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, яким є отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку ще не наступили, тому не можуть бути предметом цього спору. Враховуючи зміст заявлених вимог та викладене вище, встановлені судом на підставі наданих доказів обставини у сукупності із наведеними нормами законодавства, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання за нею у порядку спадкування за законом після смерті матері права на завершення приватизації земельної ділянки. З урахуванням викладеного на підставі стст. 79-1, 118, 125 Земельного кодексу України, стст. 1216, 1218, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial