Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, в якому зазначає, що [INFO] від стосунків з відповідачем вона народила сина [PERSON]. При реєстрації актового запису про народження дитини відповідач за його заявою зазначений батьком, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини. В подальшому з 04.09.2010 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають ще двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] - [INFO], та сина [PERSON] - [INFO], які знаходяться на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги неповнолітнім дітям не надає. За таких обставин позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про місце, день та час судового розгляду справи був завчасно та належним чином повідомлений, заперечення проти позову та заяви про розгляд справи без його участі не подав, у зв'язку з чим суд вирішує справу у відповідності до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] від стосунків з відповідачем вона народила сина [PERSON]. При реєстрації актового запису про народження дитини відповідач за його заявою зазначений батьком, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини. В подальшому 04.09.2010 року між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великописарівського районного управління юстиції у Сумській області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 38, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Від шлюбу сторони мають ще двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] - [INFO], та сина [PERSON] - [INFO], у відповідності до свідоцтва про народження яких (а.с.6,7) в графі «батько» значиться [PERSON]. На даний час неповнолітні діти проживають разом з матір'ю - позивачем по справі та знаходяться на її утриманні. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (стаття 5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Згідно зі ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними віку повноліття. Утримання неповнолітньої дитини являється обов'язком як матері, так в рівній мірі і батька. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ст.182 СК України). При цьому, ч.2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Із пояснень позивача вбачається, що відповідач має задовільний стан здоров'я, інвалідом не являється, має тимчасові заробітки, від першого шлюбу має неповнолітнього сина [PERSON], але аліменти на його утримання не сплачує, стягнення за виконавчими листами з нього не провадяться, тому відповідач має можливість надавати на утримання неповнолітніх дітей матеріальну допомогу, оскільки сама по собі відсутність постійного місця роботи та заробітку не позбавляє відповідача аліментного обов'язку, покладеного на нього законом. Згідно наданої позивачем довідки Великописарівської райполіклініки Сумської області № 191 від 11 лютого 2015 року [PERSON], [INFO] за станом здоров'я потребує догляду матері до 4 років строком з 11 лютого 2015 року по 13 жовтня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи відповідач має у приватній власності житловий будинок загальною площею 530.4 кв.м., що розташований в [ADDRESS] та який зареєстрований в комунальному підприємстві «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.03.2009 року, та є власником земельної ділянки площею 0,25 гектарів, яка розташована по [ADDRESS], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 396928. Із пояснень позивача відомо, що даний будинок придбаний для подальшої його реалізації, а тому відповідач має можливість в повному обсязі сплачувати визначений судом розмір аліментів. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи обставини справи, приписи ст.184 СК України, з урахуванням позицій сторін та їх сімейного і матеріального стану, суд вважає за можливе позов задовольнити і стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову, а також стягнути з нього судовий збір на користь держави. На підставі ст.ст. 180,181,182,184,191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial