Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

06 березня 2019 року позивач поштою звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього суму боргу за договорами позики за борговими розписками: від 01.12.2015 року в розмірі 41610 гривень; суму процентів (7% місячних) 2912,70 гривень; від 08.04.2016 року в розмірі 55480,00 гривень, суму процентів (7% місячних) 3883,60 гривень; від 19.06.2016 року в розмірі 27740,00 гривень, суму процентів (7% місячних) 9709,00 гривень; інфляційні збитки за розписками від 01.12.2015 року, 08.04.2016 року, 19.06.2016 року в загальному розмірі 4244,22 гривень; три відсотки річних за розписками від 01.12.2015 року, 08.04.2016 року, 19.06.2016 року в розмірі 1251,72 гривень; моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, а всього на загальну суму 154889,29 гривень. Також просив стягнути з відповідача судові витрати в загальному розмірі 15548,89 гривень. Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та відповідачем 01 грудня 2015 року був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою про те, що позивач надав відповідачу в борг 1500 доларів США під 7% місячних від суми займу. Крім того, 08 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою про те, що позивач надав відповідачу в борг 2000 доларів США під 7% місячних від суми займу. Крім того, 19 червня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою про те, що позивач надав відповідачу в борг 1000 доларів США під 7% місячних від суми займу. Строк повернення позики договорами встановлений не був. Однак, позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, яку відповідач отримав 18 серпня 2018 року згідно з інформацією сервісу з відстеження поштових відправлень, який надається сайтом ПАТ "Укрпошта". У зв`язку з чим, з урахуванням до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, відповідач мав повернути суму позики до 18 вересня 2018 року, але до теперішнього часу не повернув. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Морозов В.Ю. позов підтримали та просили його задовольнити. В судове засідання, призначене на 19 березня 2020 року не з`явились, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, надав згоду на заочний розгляд справи (а.с.180). Відповідачу [PERSON] , судові виклики надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та за адресою його фактичного місця проживання (а.с.136, 139, 150, 153, 176, 182). Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с.156, 179). За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Позивач надав письмову згоду на заочний розгляд справи. Враховуючи вищевказані обставини та норми закону, суд приходить до висновку про наявність умов для проведення заочного розгляду даної справи. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З розписки, написаної власноруч відповідачем, вбачається, що 01 грудня 2015 року між сторонами був укладений договір позики на суму 1500,00 доларів США, за умовами якого на вказану суму боргу нараховуються відсотки 7% (а.с.18). З розписки, написаної власноруч відповідачем, вбачається, що 08 квітня 2016 року між сторонами був укладений договір позики на суму 2000,00 доларів США, за умовами якого на вказану суму боргу нараховуються відсотки 7% (а.с.19). З розписки, написаної власноруч відповідачем, вбачається, що 19 червня 2016 року між сторонами був укладений договір позики на суму 1000,00 доларів США, за умовами якого на вказану суму боргу нараховуються відсотки 7% (а.с.20). У відповідності до ст. ст .83, 95, 96 ЦПК України оригінали розписок були досліджені судом у судовому засіданні та після дослідження повернуті позивачу. Таким чином, судом встановлено, що у розписках зазначено: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач позичив, строку повернення грошових коштів розписки не містять. Відповідно до вимог ч. 2ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. На виконання вимог ч. 2 ст. 1049 ЦК України представником позивача Юридичною компанією «Human Rights» на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимогу про повернення грошових коштів у тридцяти денний термін з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів за договором позики (а.с.169). Вказану вимогу отримано [PERSON] 23.07.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення (а.с. 172). Таким чином, саме з дати отримання відповідачем письмової вимоги у нього виник обов`язок щодо повернення суми боргу. Проте, в порушення вимог ч. 2 ст. 1049 ЦК України [PERSON] не повернув суму боргу в тридцяти денний термін. В даному випадку строк повернення грошових коштів розпискою не установлено, однак, як вже зазначалось вище відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення боргу. Таким чином, відсутність у розписці конкретно визначеного строку повернення грошових коштів не свідчить про відсутність зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення грошових коштів взятих у борг. Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на 21 березня 2019 року, тобто на день подачі даного позову до суду, відповідач не повернув борг. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, викладено правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргових зобов`язань. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.01.2019 року у справі № 373/2054/16 викладений такий правовий висновок. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сума боргу за договором позики від 01 грудня 2015 року складає 1500 доларів США, за договором позики від 08 квітня 2016 року складає 2000 доларів США, за договором позики від 19 червня 2016 року складає 1000 доларів США. Проте позивач у позовній заяві просить стягнути суму боргу не в іноземній валюті, а у гривневому еквіваленті станом на день звернення до суду. Відповідно до даних НБУ офіційний курс долару США станом на 01 лютого 2019 року становив 27,74 гривень, тобто сума боргу становить: за договором від 01.12.2015 року в розмірі 41610 гривень (1500 доларів США х 27,74 гривень); за договором від 08.04.2016 року в розмірі 55480,00 гривень (2000 доларів США х 27,74 гривень); за договором від 19.06.2016 року в розмірі 27740,00 гривень (1000 доларів США х 27,74 гривень). Крім того, за підрахунками позивача, які не оспорюються відповідачем за борговою розпискою від 01.12.2015 року 7% процентів складають 2912,70 гривень; за борговою розпискою від 08.04.2016 року 7% процентів складають 3883,60 гривень; за борговою розпискою від 19.06.2016 року 7% процентів складають 9709 гривень. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних від загальної суми боргу 124830 гривень (41610 грн + 55480 грн. + 27740 грн.), в розмірі 1251,72 гривні, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Ураховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК України, розглянувши позов у межах заявлених позивачем вимог, суд вважає, що загальна сума, яка що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає за борговими розписками: від 01.12.2015 року в розмірі 41610 гривень та проценти в розмірі 2912,70 гривень; від 08.04.2016 року в розмірі 55480 гривень та проценти в розмірі 3883,60 гривень; від 19.06.2016 року в розмірі 27740 гривень та проценти в розмірі 9709 гривень, а також 3% річних в загальному розмірі 1251,72 гривні. Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за час прострочення повернення коштів не підлягають задоволенню, оскільки предметом позики є грошові суми в іноземній валюті 1500 доларів США, 2000 доларів США та 1000 доларів США, тоді як офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки виплачується у порядку, визначеному ст. 533 ЦК України, тобто з урахуванням офіційного курсу НБУ. У зв`язку з чим, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. Таким чином, у задоволенні позовних вимогах в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 2444,22 гривні належить відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює у 10000 грн. Мотивує позовну вимогу тим, що через бездіяльність відповідача , яка полягає у неналежному виконанні зобов`язання він почуває себе ошуканим, не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість. Він змушений витрачати свій час для вирішення питання захисту своїх прав звертаючись до суду. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач послався на те, що унаслідок моральних страждань та переживань змінився звичний спосіб його життя. Проте, суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили посилання позивача. Тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкодив. Згідно з нормами ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до вимог ч.3 ст.133 ЦПК України вказані витрати відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до договору про надання юридичних послуг від 05 грудня 2018 року, додатку № 1 до договору від 05 грудня 2018 року, акту приймання-передачі наданих послуг, та копіями квитанцій від 07.12.2018 року, юридичною компанією «Human Rights» надано позивачу [PERSON] послуги на загальну суму 14000 гривень, Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в загальній сумі 1548,89 гривень (а.с. 1).

Outcome: partial