Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 26500 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що до органів прокуратури області звернулася [PERSON], [INFO], з заявою про вжиття заходів прокурорського реагування, спрямованих на поновлення її порушеного майнового права щодо володіння та розпорядження належними їй грошовими коштами. За результатом розгляду звернення встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц частково задоволені позовні вимоги прокурора м. Дніпродзержинська в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], встановлено факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON], як дружини та чоловіка з 1993 року по 09 серпня 2013 року, а також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах, відкритих на ім'я [PERSON] та внесених ним у період з 1993 року по 09 серпня 2013 року. Зазначене судове рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Так, вказаним рішенням суду встановлено, що 22 січня 2004 року [PERSON], на підставі договору про депозитний вклад, у Лівобережному відділенні м. Дніпродзержинська ПАТ КБ "ПриватБанк" відкрито пенсійний накопичувальний вклад № SAMDN01000000347163 з розміром внеску 11000 грн. У заповідальному розпорядженні [PERSON] назвав [PERSON]П дружиною і поставив підпис під цим розпорядженням. У 2011 році [PERSON]П звернулася до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська із заявою щодо прийняття мір до свого співмешканця [PERSON], який заволодів грошовими коштами, що знаходилися на депозитному рахунку, відкритому на ім'я [PERSON] в сумі 53000 грн. Згідно з постановою про відмову в порушенні кримінальної справи за вказаним зверненням від 14 листопада 2011 року, [PERSON]П та [PERSON] з 1995 року до 2010 року проживали спільно, і в цей період часу, а саме в 2004 році, був відкритий депозитний рахунок на ім'я [PERSON]М, що свідчить про накопичення грошових коштів [PERSON]М та [PERSON]П в період фактичного спільного проживання, і ці кошти є їх спільною власністю. Також встановлено, що станом на час закриття [PERSON] рахунку 27 грудня 2010 розмір вкладу № SAMDN01000000347163 склав 53000 грн. Вказана постанова сторонами не оскаржувалася, тому правомірно була прийнята судом у якості належного та допустимого доказу по справі №209/905/14-ц. Відповідно до пояснень [PERSON] від 04 листопада 2011 року та [PERSON] від 04 листопада 2011 року, що містяться в матеріалах відмовної справи № 4070 від 14 листопада 2011 року Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська, в день закриття вищевказаного рахунку, грошові кошти у розмірі 53000 грн. [PERSON], без відома та згоди [PERSON], поклав на рахунок своєї дочки - [PERSON], тобто [PERSON] неправомірно здійснив розпорядження, а [PERSON] неправомірно набула у власність грошові кошти у сумі 26500 грн., які належали [PERSON] на праві спільної сумісної власності з [PERSON] Так, в рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц встановлено, що факт спільного проживання та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] не заперечувався відповідачами - [PERSON] та [PERSON] Окрім цього, в поясненнях від 04 листопада 2011 року на ім'я начальника Дніпровського РВ [PERSON] по факту закриття її батьком вищезазначеного депозитного рахунку пояснила, що батько переоформив свій рахунок на 53000 грн. на її ім'я, внаслідок неприязних відносин зі своєю співмешканкою, тобто на час відкриття [PERSON] рахунку на ім'я [PERSON], відповідач не лише знала про те, що право на частину грошових кошів депозитного рахунку за договором № SAMDN01000000347163 належить [PERSON], але фактично вчинила дії спрямовані на позбавлення її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеними грошовими коштами. Набуваючи право власності на грошові кошти у розмірі 53000 грн. від [PERSON] не на підставі відплатного правочину, без згоди [PERSON], [PERSON] не є належним набувачем 1/2 цих коштів, а саме 26500 грн., тому зазначені кошти підлягають стягненню з неї на користь [PERSON] Право на звернення з даним позовом виникло у [PERSON] з моменту набрання чинності рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц, яким визнано за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах, відкритих на ім'я [PERSON] та внесених ним у період з 1993 року по 09 серпня 2013 року. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, посилаючись на обґрунтування позову. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася та про причини неявки суду не повідомила, хоча про місце і час слухання справи була повідомлена належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши прокурора, позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року встановлений факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], як дружини та чоловіка з 1993 року по 09 серпня 2013 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я [PERSON], внесених ним в період з 1993 року по 09 серпня 2013 року. 22 січня 2004 року [PERSON] було укладено договір про депозитний вклад № SAMDN01000000347163 з ПАТ КБ "ПриватБанк", який було розірвано 27 грудня 2010 року, на момент розірвання договору сума вкладу складала 53000 грн. Вищевказаним рішенням суду фактично встановлений факт належності позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини депозитного вкладу № SAMDN01000000347163 від 22 січня 2004 року, яка становила 26500 грн. [PERSON] переоформив зазначений депозит на ім'я своєї дочки [PERSON] без згоди [PERSON], хоча половина коштів на депозитному вкладі № SAMDN01000000347163 від 22 січня 2004 року належали останній. На момент оформлення на ім'я відповідача депозиту, відповідачу було відомо про те, що її батько [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] і половина спільно нажитого майна, у даному випадку половина коштів, які знаходилися на депозитному рахунку батька, належать [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Проте відповідач фактично вчинила дії спрямовані на позбавлення позивача можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеними грошовими коштами та набула право власності на грошові кошти у розмірі 53000 грн. від [PERSON], тобто стала недобросовісним набувачем 1/2 частини вкладу. Ці обставини підтверджуються рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 листопада 2011 року, копією договору про депозитний вклад № SAMDN01000000347163 від 22 січня 2004 року, відмовним матеріалом № 4070, закінченим 14.11.2011 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 387 ЦК України,\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст. 388 ЦК України,\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до абз. 5 п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Враховуючи викладене, оскільки відповідач є недобросовісним набувачем 1/2 частини вкладу, яка склала 26500 грн., відмовляється сплатити позивачу зазначену суму у добровільному порядку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 26500 грн.

Outcome: approved