Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнення із відповідача аліментів на її користь на утримання доньки у розмірі 5000 грн. щомісячно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у шлюбі із відповідачем народилась донька [PERSON] , яка проживає з нею. Батько дитини, починаючи з серпня 2010 року, проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дочки. З 24 червня 2010 року за рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти. Жодного разу з того часу відповідач навіть не поцікавився, за які кошти виховується дитина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку [PERSON] . Дитина знаходиться на повному утриманні матері. Дівчинка додатково займається в гуртках, спортивних секціях, відвідує додаткові заняття з іноземної мови, ходить на танці. Крім того, дитина навчається в школі і у позивача виникають труднощі щодо купівлі шкільного приладдя, підручників, інших витрат. Крім того, [PERSON] заперечує проти виїзду дитини з матір`ю за кордон до родичів в Іспанію, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування. Відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Вважає, що посилання позивача на невиконання ним обов`язків по сплаті аліментів на утримання дитини не відповідає дійсності, оскільки в даний час у нього немає жодної заборгованості із сплати аліментів. Недостатня його участь у вихованні дитини має об`єктивні причини та пов`язана з тим, що позивач не дає відповідачеві жодної можливості бачити дитину та приймати участь у її вихованні. Той факт, що з даного приводу він не звертався до суду про встановлення періодичних побачень з дитиною пояснюється небажанням відповідача зайвий раз психологічно травмувати дитину, погіршувати стосунки з колишньою дружиною та безуспішними намаганнями вирішити питання побачень з дитиною та питання участі у її вихованні у добровільному порядку. Водночас по мірі можливості він цікавився зростанням дитини, її навчанням у школі, станом її здоров`я шляхом отримання інформації з школи та закладів охорони здоров`я та спілкування з працівниками цих установ. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2019 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, суд ухвалив позов задовольнити частково. Позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року суд касаційної інстанції постановив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року скасувати. Справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Позняком В.М. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із занесенням до протоколу судового засідання від 23 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити їх в повному обсязі. Пояснювала, що відповідач з 2010 року самоусунувся від виховання дитини, будь-якої участі в її вихованні та утриманні [PERSON] не приймає. Дочка [PERSON] не називає його татом, будь-якими її потребами чи станом здоров`я дитини відповідач не цікавиться. На час звернення із позовом останній мав несплачений борг по аліментах, однак в ході розгляду справи погасив його за два тижні. [PERSON] працює в Польщі, возить туди людей на роботу своїм транспортним засобом. Відповідач не приходив до дочки додому чи в школу, не телефонував їй, не цікавився її навчальним процесом чи станом здоров`я, тобто не вчиняв жодних дій щодо виконання свого батьківського обов`язку. Перешкод у спілкуванні [PERSON] з дитиною ніхто не чинив і не чинить. Зараз вона одружился, та в цьому шлюбі в неї також народилася дитина. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Черніцький І.Р. в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки батько бажає налагодити стосунки з дитиною. Підстав для позбавлення його батьківських прав немає. Відносно стягнення з відповідача аліментів адвокат заперечив, оскільки уже є рішення суду, за яким з відповідача стягуються аліменти, а відтак [PERSON] обрано невірний спосіб захисту. Представник третьої особи Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області в судовому засіданні підтримала висновок служби щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 квітня 2008 року Мишковицькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [INFO] народилася [PERSON] , її батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . У відповідності до характеристики № 33 від 27 лютого 2019 року а також характеристики №244 від 29.11.2019 року виданих Мишковицькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів - Дошкільного навчального закладу, [PERSON] навчається у школі з першого класу. Зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна та уважна учениця. Мати, [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню дочки, систематично контролює навчання та відповідально ставиться до її виховання в родині, надає допомогу класному керівнику, регулярно відвідує батьківські збори. Батько, [PERSON] , нехтує вихованням дочки, не приділяє їй належної уваги, за 5 років навчання жодного разу не відвідав батьківські збори, родинні свята та виступи дочки. Згідно з довідкою-характеристикою, виданою виконавчим комітетом Мишковицької сільської ради від 02 липня 2019 року № 473, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . В селі характеризується з позитивної сторони. Алкогольними напоями не зловживає. Скарг щодо поведінки [PERSON] від сусідів та односельців не було. Зі сторони виконкому сільської ради зауважень щодо [PERSON] немає. Як слідує із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 лютого 2019 року, складеного головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області, заборгованість зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 2-6366, виданого 14 лютого 2010 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн., починаючи з 24 червня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, станом на 01 лютого 2019 року становить 11377,17 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 лютого 2019 року, виданого головним державним виконавцем, заборгованість становить 11377,17 грн. Проте, станом на 01 червня 2019 року заборгованість зі сплати аліментів погашена (інформація Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби від 08 травня 2019 року № 17759). Відповідно до розрахунку та інформації Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби від 20.01.2020 року заборгованість по аліментах [PERSON] станом на 01.01.2020 року становила 2086,99 грн. Платежі по аліментах нерегулярні. Позивачка надала копію сторінки позивача з соціальних мереж, в яких він рекламує зайняття ним пасажирськими перевезеннями Україна-Польща щотижня, забезпечення роботою. (а.с. 106) Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 11 лютого 2017 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 11 лютого 2017 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . В цьому шлюбі [INFO] у відповідача народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Позивачка 30 липня 2019 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] видане Мишковицькою сільською радою Згідно висновку Тернопільської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , 2008 року народження, рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 24.06.2021 року №9, Тернопільська районна державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що у бесіді з матір`ю [PERSON] з`ясовано, що батько не спілкується з дитиною, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, навчанням, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя. Аліменти батько сплачує лише тоді, коли йому необхідно перетнути кордон, оскільки він займається перевезеннями громадян за межі України. Перешкод батькові у спілкуванні з дитиною мати не чинить. На сьогоднішній день є заборгованість по сплаті аліментів за травень та червень 2021 року. При обстеженні 17.05.2021 року умов проживання дитини [PERSON] з`ясовано, що у дитини належні умови проживання. Дівчинка має окрему кімнату, обладнану меблями для дитини відповідного віку, ноутбук, предмети особистого вжитку та всі необхідні речі та одяг. Відповідно до довідки № 162 від 21.06.2021 року, виданої КЗНВ "Мишковицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад" Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області, зазначено, що батько дитини [PERSON] жодного разу не був присутнім на зборах в класі, сімейних святах, не брав участі у вихованні дитини. Під час бесіди з дитиною [PERSON] встановлено, що вона знає свого батька [PERSON] , але він з нею не спілкується, не телефонує, не відвідує шкільні заходи, де вона бере участь, не вітає її з днем народження. Під час бесіди 17.05.2021 року з батьком [PERSON] з`ясовано, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Батько зазначає, що мати чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною і ним подано позов до суду про встановлення графіку побачень з дитиною. Він стверджує, що по мірі можливості, цікавиться навчанням дочки та станом її здоров`я. Батько проживає в двоповерховому будинку, який складається з 6 окремих кімнат та санвузлу, в будинку проведений ремонт, є меблі та предмети побуту. Крім нього в будинку проживають його мати [PERSON] , бабця [PERSON] та друга дружина [PERSON] з дитиною [PERSON] . З батьком проведено бесіду щодо його обов`язку брати участь у вихованні дитини, спілкуватись з нею, дбати про її духовний та фізичний розвиток. [PERSON] був належним чином повідомлений про день та час засідання комісії, де буде розглядатись питання щодо позбавлення його батьківських прав, але з невідомих причин на засідання комісії не з`явився. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, пояснення дитини, стосовно якої розглядається справа про позбавлення батьківських прав, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого. Вирішуючи позов щодо позбавлення батьківських прав, суд виходить із такого. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним (ст.171 СК України). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] належним чином не виконує свої обов`язки щодо виховання, утримання своєї неповнолітньої дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини протягом тривалого часу, не спілкується із дочкою та не підтримує її. Однак, приймаючи до уваги процесуальну позицію сторони позивача, який хоче налагодити зв`язок із донькою та спілкуватися з нею, визнає, що недостатньо уваги приділяє своїй доньці, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд доходить переконання що у задоволенні позову слід відмовити, попередивши [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання доньки. В силу статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які не мають для суду наперед встановленого значення, а тому, наданий висновок Органу опіки та не має обов`язкового характеру та судом оцінюється в сукупності з іншими зібраними по справі доказами. У статті 19 СК України зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищенаведені обставини суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його доньки. Вирішуючи позов щодо стягнення аліментів суд виходить із такого. Згідно статті 51 Конституції України, статті 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу вимог статті 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з вимогами Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становить починаючи з липня - 2510 грн., з грудня - 2618 грн. Позивач сплачує аліменти в мінімальному розмірі, встановленому законом, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 липня 2010 року у справі №2-6366/2010 суд вирішив стягувати щомісячно аліменти з [PERSON] , в користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] у народження в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. Очевидно, що у зв`язку з інфляційними процесами в державі, збільшенням потреб неповнолітньої доньки, які підросла, навчається в школі, відвідує позашкільні заняття, зросли її потреби. Також, змінилося матеріальне становище позивачки, оскільки вона народила другу дитину, перебуває в декретні відпустці по догляду за дитиною, а тому не може працювати. Матеріальне становище відповідача покращилося, він набув у власність нерухоме майно, надає послуги з міжнародного перевезення автомобілем. Тому, суд доходить висновку, що позов про збільшення розміру аліментів слід задовольнити. Зважаючи на наявні відомості про матеріальне становище платника аліментів, його вік, стан здоров`я, зайнятість у наданні послуг здійснення міжнародних перевезень, наявність у власності нерухомого майна, зокрема житлового будинку з шістьма кімнатами, наявність неповнолітньої доньки від другого шлюбу, а також його бажання більше брати участь у піклуванні донькою, майновий стан позивачки, яка не має можливості працювати, оскільки доглядає малолітню доньку від другого шлюбу, суд доходить переконання, що аліменти слід визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісячно починаючи стягувати з дня вступу рішення в законну силу та до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів приблизно відповідатиме ј розміру середнього заробітку по Тернопільській області (станом на червень 2021 року близько 12293 гривень). На думку суду, менший розмір аліментів, не буде достатнім для належного виховання та утримання доньки та забезпечення її рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Позивачка не довела можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі. Тому, суд доходить висновку, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивачка неправильно сформулювала позовні вимоги, оскільки аліменти вже стягуються за рішенням суду. Так, цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021. Крім того, у постанові Верховного суду від 15.09.2021 № 372/2583/18 (61-14185св20) зроблено висновок, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, встановивши, що відповідач вже платить аліменти, про що посилається відповідачка у позові, суд кваліфікує спірні правовідносини, саме як спір щодо збільшення розміру аліментів. Зважаючи на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору щодо позову про збільшення розміру аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, відповідно до статті 141 ЦПК України, його слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Outcome: partial