Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.09.1983 року по 08.05.2014 року працювала у ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» на посаді стержневика ручної роботи у фасонноливарному цеху, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.13-14). 04 квітня 2014 року медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого лікувально профілактичного закладу Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» [PERSON] вперше було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другого ступеня-периферичний ангіодистонічний синдром верхніх кінцівок, синдром вегето-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок зі стійкими дистофічними порушеннями у кістках рук. (а.с. 19) Як вбачається з санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 05.03.2014 року № 274/23, за період роботи стержневиком ручного формування у фасоливарному цеху № 1 в ПАТ «НКМЗ» [PERSON] піддавалась дії шкідливих виробничих факторів в рівнях перевищуючих гранично-допустимі: пил, локальна вібрація, шум. (а.с. 20-23) Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 28.04.2014 року, комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] . За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивача у зв`язку з тривалою роботою в умовах дії шкідливих виробничих чинників: в т.ч. локальної вібрації, рівні якої перевищували норми ГДР за ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації. Професійне захворювання виникло за таких обставин: при виконанні своїх трудових обов`язків підлягала дії комплексу шкідливих виробничих чинників: фиброгенного пилу, шуму, локальної вібрації, впливу фізичного навантаження. (а.с.23-25). Професійний характер захворювання позивача [PERSON] підтверджений медичними висновками Обласною профпатологічною медико-санітарною експертною комісією від 04.04.2014 року № 641/610. (а.с. 26). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 243408 серія 10 ААА від 08.05.2014 року та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлена третя група інвалідності зі ступенем втрати працездатності 30 % - вібраційна хвороба, та потреба у медикаментозному лікуванні за проф.хворобами, санаторно-курортне лікування за вібраційною хворобою. При цьому позивачу протипоказана тяжка фізична праця в умовах вібрації. (а.с. 15) Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 0044651 серія АБ від 11.05.2016 року та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу безстроково встановлена третя група інвалідності зі ступенем втрати працездатності 30 % та потреба у медикаментозному лікуванні за професійними захворюванням, санаторно-курортне лікування за вібраційною хворобою. При цьому позивачу протипоказана тяжка фізична праця в контакті з вібраціями. (а.с. 16,17) З виписок з медичних карт вбачається, що позивачка неодноразово проходила клінічні обстеження і знаходилась на лікуванні у медичних установах м. Донецьк, м. Краматорська та проходила курси лікування від професійних захворювань. (а.с. 27-29,31,32,33,34,35,36,37,38,) 08.08.2016 року [PERSON] було видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER] у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності через професійне захворювання, довічно. (а.с. 12) Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 21 травня 2014 року № 0536/4167/4167/1 про взяття на облік потерпілого на виробництві та реєстрацію страхового випадку, [PERSON] взято на облік з 25 квітня 2014 року, зареєстровано страховий випадок «профзахворювання» за номером 4167 з датою реєстрації 12 травня 2014 року та з датою початку виплат 05 травня 2014 року. (а.с. 64) Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 21 травня 2014 року № 0536/4167/4167/2, потерпілій [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 82824 грн. (а.с. 65). Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 21 травня 2014 року № 0536/4167/4167/3, та від 18 травня 2016 року № 0536/4167/4167/30, потерпілій [PERSON] призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності в розмірі 1683,94 грн. (а.с. 66,67) Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 28 лютого 2018 року № 0526/4167/4167/39 потерплій [PERSON] було призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу: а саме: витрати на придбання медикаментів. (а.с. 68) Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 06 березня 2018 року № 0526/4167/4167/40 потерпілій [PERSON] призначено щомісячну страхову виплату в розмірі 2497,62 грн. (а.с. 69). Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 02 листопада 2018 року № 0526/4167/4167/42 потерпілій [PERSON] призначено санаторне-курортне лікування в санаторії. (а.с. 70). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. На підставі ст. 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини підприємства (власника або уповноваженого ним органа) за наявності юридичних фактів, що у сукупності є підставою для покладення на власника обов`язку відшкодувати таку шкоду. Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акти розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК , вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Судом встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання виникло під час виконання позивачем трудових обов`язків та отримані ним за час роботи у відповідача, захворювання пов`язані з виробництвом, тому наявні підстави, передбачені ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, заподіяної з вини відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач, працюючи на ПрАТ «НКМЗ» отримала професійне захворювання і їй було встановлено 30% втрати професійної працездатності. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. При вирішенні питання про право позивача на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просила потерпіла. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. [PERSON] народилась [INFO] і на час вирішення спору їй виповнилося тільки 55 роки. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 30 % , встановлену 3 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у її життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному лікуванні. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved