Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень до позовної заяви просила визнати її право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на 1/2 частини автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , в рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , на суму 48850,00 грн., 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] , на суму 24240,00 грн., частки грошового боргу на суму 27000,00 грн. Також [PERSON] просила визнати за нею право власності на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , та стягнути з [PERSON] на її користь частку грошового боргу в розмірі 54900,00 грн. В обґрунтування своїх уточнених вимог позивач [PERSON] зазначала, що з 30 квітня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу рішенням суду від 02.04.2013 мешкає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. В період шлюбу було придбане майно - автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , автомобіль «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] ; 17.06.2005 на її ім`я укладено кредитний договір із ПАТ КБ «ПриватБанк» на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] , який забезпечено Договором іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Позивач вказує, що за договором купівлі-продажу від 16.06.2005, тобто в період шлюбу, вона придбала квартиру [ADDRESS] , сплативши за неї кошти, отримані від реалізації її особистого майна, а для повної оплати вартості та здійснення ремонту в квартирі на її ім`я був оформлений 17.06.2005 кредитний договір. При цьому, відповідач [PERSON] не брав жодної участі в оплаті кредиту і не мав на це фінансової можливості, всі витрати зі сплати кредиту здійснювались виключно нею як у період шлюбу, так і після його розірвання. 28.12.2015 позивачем повністю погашено кредитну заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за особисті кошти, а тому позивач вважає, що наявні підстави для визнання за нею права особистої приватної власності на спірну трикімнатну квартиру з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, яка мешкає в цій квартирі та перебуває на її повному утриманні. Крім того, позивачем [PERSON] та її матір`ю було продано земельні ділянки на території Белгородської області, Російська Федерація, а виручені від продажу грошові кошти та заощадження матері були використані на придбання автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , яким користувалась і до теперішнього часу використовує лише позивач, оскільки дитина часто хворіла, її необхідно було відвозити до лікарень, у дитсадок, школу, на відпочинок і канікули. Цей автомобіль також використовувався для виконання професійних обов`язків [PERSON] , пов`язаних із постійною необхідністю в мобільному пересуванні по місту та за його межами. В період шлюбу її чоловік не забезпечував сім`ю фінансово, заробітну плату не витрачав на сім`єю, здійснював накопичення для купівлі в період шлюбу в липні 2010 року автомобіля «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , який згодом вже після розірвання шлюбу в травні 2015 року було відчужено на його власний розсуд без згоди позивача і не в інтересах сім`ї на користь третьої особи. Водночас, в березні 2006 року подружжям було придбано автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] , який в квітні 2014 року [PERSON] реалізував на власний розсуд і не в інтересах сім`ї, а тому це майно або його вартість має враховуватися при поділі майна подружжя. Позивач вважає, що оскільки їй при поділі майна припадає 1/2 частки автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , вона, користуючись своїм правом, бажає припинити право власності її чоловіка на його частку у цьому автомобілі в рахунок компенсації половини вартості автомобіля «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , та автомобіля «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] . Також, позивач посилається на те, що 08 вересня 2010 року вона в присутності її чоловіка [PERSON] та іншого свідка отримала в борг в інтересах сім`ї у [PERSON] грошові кошти для купівлі меблів у дитячу кімнату та побутової техніки. Відповідач [PERSON] не брав жодної участі у поверненні позики, при поділ майна подружжя мають враховуватися і борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а тому з [PERSON] належить стягнути половину суми боргу в розмірі 27000,00 грн., та зарахувати як компенсацію частки вартості автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , а залишок боргу в розмірі 54900,00 грн. стягнути на її користь. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із запропонованим варіантом поділу спільного майна подружжя, подав до суду зустрічний позов, в якому після уточнень просив визначити спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] , автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № 6325158502:00:005:0032, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та поділити вказане спільне майно подружжя по 1/2 частці кожному. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що трикімнатна квартира, автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , та земельна ділянка були придбані подружжям в період перебування їх у шлюбі та за їх спільні кошти, при цьому домовленості про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а частки майна дружини та чоловіка є рівними, [PERSON] вважає свої вимоги законними та обґрунтованими. Постановою Верховного суду України від 07.11.2018 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року по вищевказаній цивільній справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.01.2019 року зазначену цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Курганниковою О.А. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.01.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження відмовлено. Ухвалою суду від 29.01.2019 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів та задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 06.03.2019 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду, в судове засідання викликані свідки. Ухвалою суду від 16.09.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали уточнені вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічних вимог просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гончаров Д.Ю. у судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги та просив їх задовольнити. В задоволенні первісних вимог [PERSON] просив відмовити. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності із зазначенням щодо часткового підтримання вимог [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року (актовий запис № 216 Відділу реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2013 року у справі № 641/1411/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 52). Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 51). Після розірвання шлюбу подружжя не дійшло згоди щодо поділу майна та звернулися до суду із відповідними позовами. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 65 Сімейного кодексу України визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є\~страхові суми,\~одержані нею,\~ним за\~обов`язковим\~особистим страхуванням,\~а також\~за добровільним\~особистим страхуванням,\~якщо страхові\~внески сплачувалися\~за рахунок\~коштів,\~що були\~особистою приватною\~власністю кожного\~з них.\~ Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Дружина і\~чоловік згідно\~ст.\~69\~СК України\~мають право\~на поділ\~майна,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~незалежно від\~розірвання шлюбу за взаємною згодою. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Сторонами у справі заявлені наступні об`єкти нерухомого та рухомого майна, які вони бажають поділити, а саме - квартира [ADDRESS] , автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] , автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , автомобіль «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , та земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий № 6325158502:00:005:0032, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що 16 червня 2005 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений ПН Гончаренко Н.Ю., за умовами якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,5 м2, житловою 44,0 м2, право власності зареєстровано в Реєстрі 17.06.2005. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року трикімнатну квартиру [ADDRESS] вона придбала за 151 500,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 дол. США, і в момент підписання договору купівлі-продажу цієї квартири вона сплатила свої особисті кошти у розмірі 6 000,00 дол. США, що еквівалентно 30 300 грн, виручені від продажу 30 травня 2005 року за 102 000, 00 грн (еквівалент\~20 198,02 дол. США) належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] (продаж здійснено 30.05.2005 за 102000,00 грн.) Крім того, 17 червня 2005 року для оплати вартості спірної квартири нею\~\~укладено кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» на суму 24 000,00 дол. США (що еквівалентно 121 200,00 грн), який забезпечений договором іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Відповідно до поданої 13 березня 2015 року на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяви від імені [PERSON] останній з моменту укладення кредитного договору [PERSON] не приймав участі в оплаті кредитних внесків і після розірвання шлюбу 02 квітня 2013 року не має фінансової можливості сплачувати кошти за кредитом. Суд звертає увагу, що вартість спірної квартири на момент придбання становила еквівалент 30000,00 доларів США, з яких 24000,00 доларів США було отримано позивачкою [PERSON] шляхом укладання кредитного договору. Позивач [PERSON] , посилаючись на положення п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, просить визнати квартиру [ADDRESS] її особистою власністю, оскільки це майно набуте нею за час шлюбу, але за кошти, якій належали їй особисто. Відповідач [PERSON] не заперечує того факту, що для придбання спірної квартири та здійснення в ній ремонту, а також на придбання меблів було укладено кредитний договір, оформлений на ім`я його дружини [PERSON] . При цьому він вказує, що в нього також були заощадження, в тому числі отримана у вересні 2004 року одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності, які були вкладені ним для придбання спірної квартири, хоча в судовому засіданні фактично визнав той факт, що погашення платежів за кредитним договором позивач здійснювала самостійно з власних коштів, однак все одно вважає цю квартиру спільним майном подружжя. Суд погоджується із позицією відповідача [PERSON] , оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу, за кредитні кошти, отримані позивачем [PERSON] для сім`ї та в інтересах подружжя для придбання квартири, в якій вони мешкали. При цьому суд враховує, що для придбання спірної квартири частина грошових кошів була витрачена з продажу квартири, яка належала [PERSON] та за кредитні кошти отримані в ПАТ КБ «Приват банк». Враховуючи той факт, що [PERSON] в грудні 2015 року в повному обсязі погасила кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк», суд визнає ці обставини істотними, та вважає, що її частка у спільній сумісній власності є більшою, ніж Ѕ, крім того суд враховує, що в цій квартирі мешкає неповнолітня донька, яка після розірвання шлюбу залишилась мешкати із матір`ю, та вважає за необхідне відступити від засади рівності часток подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 2/3 часток спірної квартири, а за [PERSON] визнати право власності на 1/3 її частки. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які у судовому засіданні підтверджували, що спірна квартира та автомобіль «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , були придбані за особисті кошти позивача [PERSON] та кошти її матері суд оцінює критично, оскільки [PERSON] безпосереднім учасником подій вони не була, обставини їй відомі лише за слів позивача, а позивач фактично підтвердила обставини викладені у позовній заяві та є особою, яка заінтересована у ході розгляду справи. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що шлюбні відносини сторони не підтримували з квітня 2010 року та не вели спільного господарства як подружжя. Показання вказаних свідків, узгоджуються з наявними в матеріалах справи докази та приймаються судом. 15 березня 2006 року ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] , однак 15.07.2008 [PERSON] було оформлено довіреність із правом передоручення на ім`я [PERSON] , який скористався наданим йому правом та 07.12.2009 передав своє право користування та розпорядження транспортним засобом [PERSON] , з 05 квітня 2014 року транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] . В ході розгляду справи було встановлено, що факт оформлення довіреності 15.07.2008 на ім`я [PERSON] був достеменно відомий [PERSON] , з того часу вона не вчиняла жодних заходів щодо повернення майна, а відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Суду не надано доказів того, що при оформленні довіреності було відчужено транспортний засіб і грошові кошти за його реалізацію були отримані [PERSON] , а тому відсутні і підстави вважати даний транспортний засіб - автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] , об`єктом поділу майна. Що стосується автомобіля «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER] , який був зареєстрований 21.07.2010 на ім`я [PERSON] , також відсутні підстави вважати його об`єктом спільної власності подружжя, оскільки хоча він і був зареєстрований в період перебування особи у зареєстрованому шлюбі, однак є особистою власністю [PERSON] відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України як майно, набуте ним за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, оскільки рішенням суду у справі про розірвання шлюбу було встановлено, що подружжя спільно не мешкає саме з 2010 року, а обставини, встановлені судовим рішенням, не потребують додаткового доказування. Крім того в судовому засіданні було встановлено, що шлюбі відносини припинені сторонами з квітня 2010 року. За цих самих обставин не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошового боргу за розпискою від 08.09.2010. Також в період шлюбу 24 червня 2008 року на ім`я [PERSON] зареєстровано транспортний засіб - автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] . Позивач [PERSON] , визнаючи, що [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, має належати 1/2 частини автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] , вважає за можливе припинити його право власності на майно, зарахувавши вартість іншого майна. Однак суд із даною позицією позивача [PERSON] не може погодитися, оскільки припинення права власності відбувається за умов, визначених ст. 365 ЦК України, наявність одночасно усіх умов є обов`язковим, а тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також відповідач [PERSON] вказує, що згідно договору купівлі-продажу від 09.09.2008 [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № 6325158502:00:005:0032, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі\~ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~підставою для державної реєстрації прав є: а) договори, укладені в порядку, встановленому законом. Це правило закріплене в ч. 4\~ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Проте, умови щодо державної реєстрації виконані не були, що порушує права другого з подружжя та позбавляє його можливості визнати за собою право власності на 1/2 частину земельної ділянки. Застосовуючи приписи\~ст. 8 ЦК України\~та відповідно до\~ст. 220 ЦК України\~якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Так, правила\~ст.334 ЦК України\~відповідно до\~ст.8 ЦК\~України слід застосовувати й при визначенні моменту виникнення речових прав на підставі цивільно-правових договорів про передання майна у володіння або користування, якщо договір не передбачає передання права власності на це майно. Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 15 ЦПК України\~суди загальної юрисдикції розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин тощо. Ухвалою суду у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Євсєєвої О.І. були витребувані документи до договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так суду приватним нотаріусом надано: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.09.2008 року, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку розміром 0,15 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для індивідуального житлового будівництва. З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6479277 від 09.09.2008 року вбачається, що земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва, кадастровий номер 6325158502:00:005:0032, реєстраційний номер земельної ділянки: 010870300124, адреса: [ADDRESS] , земельна ділянка набута [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2008 року. За відомостями Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області, на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 6325158502:00:005:0032 обліковується державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ 489379 за громадянином [PERSON] . Згідно витягу експерта про вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового буднику від 04.09.2008 року, варіть земельної ділянки загальною площе 1500 кв.м, розташованої в [ADDRESS] на території Роганської селищнох ради, Харківського району, Харківської області становить (без урахування ПДВ) 23340,00 грн. Оскільки відсутність державної реєстрації земельної ділянки порушує права другого з подружжя, суд вважає за можливе визнати спірну земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя та поділити на загальних підставах виходячи з рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, оскільки це не суперечить та не порушує чинне законодавство. Таким чином спірна земельна ділянка підпадає до визначення поняття «майно, набуте за час шлюбу». Згідно з приписами\~ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди загальної юрисдикції розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial