Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

13.12.2018 позивач [PERSON] подав до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 85636,80 грн., 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 6998,35 грн., втрати від інфляції у розмірі 12768,45 грн., а всього 105403,60 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.11.2016 року надав відповідачу позику - грошові кошти в розмірі 3040 доларів США на строк до 31.12.2017 року, про що відповідачем власноручно складено та підписано у присутності двох свідків розписку від 14.11.2016 року. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, добровільно позичені кошти не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому змушений звернутись до суду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 20.08.2020 справу прийнято до провадження, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.09.2020 позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 04.12.2020 прийнято заяву позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, витребувано з Турківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) інформацію щодо вчинення актового запису про зміну прізвища та імені відповідачем [PERSON] 11.12.2020 на виконання ухвали суду від 04.12.2020 Турківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) надано копію актового запису про зміну імені №21 від 11.09.2018 про зміну прізвища та імені відповідачем з [PERSON] на [PERSON] . Відтак, в подальшому відповідачем слід вважати [PERSON] . 26.02.2021 на адресу суду відповідач [PERSON] подав клопотання про поновлення строків на подання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно 14.11.2016 він брав кошти в [PERSON] в розмірі 3040 доларів США, однак брав гроші не для особистих цілей, а для покупки автомобіля для бізнесу позивача, оскільки фактично працював на фірмі позивача та здійснював перевезення вторсировини для позивача протягом кількох місяців. Бізнес позивача занепав, автомобіль був відібраний в нього стягувачами в якості задоволення боргу перед ними. Тому, згодом позивач змусив його написати розписку про те, що позичив в нього 3040 доларів США і зазначити дату 14 листопада. Також, 26.02.2021 на адресу суду відповідач [PERSON] подав клопотання про надання часу для узгодження умов мирової угоди, оскільки готовий сплатити частину суми щомісячними платежами, вважає доцільним обговорити з позивачем умови мирової угоди, а саме: строк, можливу відстрочку та остаточну суму боргу. У разі досягнення порозуміння, вважає доцільним укласти в майбутньому мирову угоду. Ухвалою суду від 01.03.2021 поновлено відповідачу [PERSON] процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою та прийнято відзив до розгляду судом. Відповіді на відзив позивач не подав. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав, просив позов задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. 31.03.2021 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що з 25.03.2021 почав діяти червоний рівень епідемічної безпеки та у зв`язку з тим, що лабораторно підтверджено захворювання на коронавірусну інфекцію в одного працівника суду, просить перенести розгляд справи до моменту зміни рівня епідемічної безпеки, на більш м`який рівень епідемічної безпеки. На даний момент він перебуває на самоізоляції, оскільки повернувся із закордону. Технічної можливості взяти участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції, на даний момент не має. Враховуючи судову практику Верховного Суду, яким висловлено позицію про те, що саме адаптивний карантин не є перешкодою для прибуття у суд, те, що відповідач не надав суду доказів про те, що повернувся з-за кордону та у зв`язку із тим перебуває на самоізоляції, а також те, що судові засідання у справі неодноразово відкладались за клопотанням відповідача, пройшло достатньо часу для мирного врегулювання спору між сторонами за клопотанням відповідача, беручи до уваги те, що позивач позов підтримав та просив проводити розгляд справи у його відсутність, що в свою чергу дає підстави для висновку, що мирного врегулювання спору між сторонами не досягнуто, враховуючи, що сторони мали достатньо часу для подання доказів (справа перебуває у провадженні суду з 13.12.2018), тому за таких обставин суд дійшов висновку, що вказані відповідачем причини неявки не є поважними, а відтак розгляд справи можливо провести на підставі наявних матеріалів справи за відсутності сторін. Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. З урахуванням заяви позивача у справі про розгляд справи без його участі, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 14.11.2016 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав кошти в сумі 3040 доларів США в [PERSON] , які зобов`язався повернути до 31.12.2017 року. На підтвердження отримання вищевказаної суми [PERSON] власноручно написав розписку від 14.11.2016, підписав таку, що в свою чергу не заперечив в поданому ним відзиві на позовну заяву. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат. Згідно з наданими позивачем розрахунками до заяви про збільшення позовних вимог, заборгованість за договором позики становить: суму неповернутої позики в розмірі 85636,80 грн., 3% річних у розмірі 6998,35 грн., втрати від інфляції у розмірі 12768,45 грн., а всього 105403,60 грн., які і просить стягнути в його користь з відповідача. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Вирішуючи спір, суд виходить з наступних положень закону та відповідних правовідносин. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З боргової розписки видно, що відповідач отримав кошти в сумі 3040 доларів США в [PERSON] , які зобов`язався повернути до 31.12.2017 року. Власноручне написання такого документу як розписка визнано і самим відповідачем [PERSON] , про що зазначив у поданому відзиві на позовну заяву. Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки видно наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Позичальник - відповідач [PERSON] у поданому ним відзиві не заперечив, що не повернув боргу, при цьому вказував, що позивач змусив його написати розписку про те, що позичив в нього 3040 доларів США і зазначити дату 14 листопада. Водночас, у поданому відзиві відповідач вказав, що дійсно отримав кошти від позивача в сумі 3040 доларів США, однак повернув йому 500 доларів США, а тому визнає борг в сумі 2540 доларів США. Такі твердження відповідача щодо повернення частини боргу та про примушування зі сторони позивача до написання розписки не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому суд відхиляє їх. Відтак, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики на суму 3040 доларів США, що підтверджено розпискою, яка в свою чергу як документ підтверджує укладення самого договору, його умови та засвідчує отримання вказаної грошової суми. При цьому, розписка містить зобов`язання про повернення боргу позичальником. У своєму рішенні Велика Палата Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №340/385/17, зробила висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорі позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Відтак, враховуючи те, що відповідач не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в сумі 3040 доларів США, які позивач просить стягнути у національній одиниці - гривні, що становить 85636,80 грн., а тому вимога позивача в цій частині є підставною і підлягає до задоволення. Вирішуючи позов в частині стягнення 3 (трьох) відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Щодо вирішення позову в частині стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 6998,35 грн. та втрат від інфляції в розмірі 12768,45 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, то суд виходить з наступного. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Суд враховує, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 14.11.2016 року залишається невиконаним за період з 01.01.2018 (обов`язок повернути кошти до 31.12.2017) по 21.09.2020, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Отже, щодо нарахування 3% річних суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 01.01.2018 року по 21.09.2020 становить 995 дні. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 7003,45 грн. (85636,80 грн. х 995 дні х 3/100/365 = 7003,45 грн). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. За таких обставин, враховуючи, що в силу принципу диспозитивності суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог та стягнути на користь позивача суму більшу, ніж заявлена ним у позові, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних в сумі 6 998,35 грн. як і просив позивач. Відтак, позовна вимога позивача в цій частині підлягає до задоволення. Щодо нарахування розміру інфляційних втрат суд зазначає наступне. Як встановлено вище, відповідно до розписки, позичальник отримав від кредитора 3040 доларів США. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18). Встановивши, що позичальник отримав позику в іноземній валюті суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат. Відтак, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, оцінивши докази з точки зору їх належності, достатності, достовірності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення і на користь позивача необхідно стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (розписки) від 14.11.2016 року в розмірі 85 636,80 грн. та 3% річних у розмірі 6 998,35 грн. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 926,29 грн.

Outcome: partial