Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], зазначивши, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає матеріальної допомоги на її утримання, та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо сина, про що ним було складено відповідну заяву. У судове засідання особи, які беруть участь у справі, повідомлені про розгляд справи, не з'явились. Позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, не з'явився, зазначивши у заяві до компетентних органів, що просить розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON]. Третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, звернулась до суду з заявою про розгляд справи без участі представника, проти позовних вимог не заперечує, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини та врахувати відповідний висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, вивчивши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що 24 липня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу якої "[PERSON]" (а.с. 4). [INFO] у сторін народилась дитина [PERSON], батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Шлюб між сторонами було припинено шляхом розлучення, що підтверджується копією актового запису №133 від 06 лютого 2007 року у свідоцтві про одруження (а.с. 6). [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] в [ADDRESS], що підтверджується довідкою Філії №801-804 Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" №4773 від 22.06.2015 року (а.с. 11). Відповідно Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки і піклування, від 24.07.2015р. № 107-5782/40 є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що [PERSON] ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти. Суд бере до уваги, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його дитини, що підтверджується відповідною заявою [PERSON] (а.с. 7). При цьому судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що проявляється у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, проте відповідачу не перешкоджали належним чином їх виконувати. Таким чином, суд вважає, що позивачем надано докази, у спосіб та в порядку передбаченому законом, того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], що є підставою для покладення на нього відповідальності, встановленої законом, у вигляді позбавлення батьківських прав, з таких підстав. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 17 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із підстав, передбачених п.2, 4, 5 ч.1 ст. 164 СК особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття. Відповідно п. 18 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення суд приймає до уваги проживання дитини у сім'ї матері, яка виховує та опікується дитиною, та також керується внутрішнім переконанням, яке склалося під час судового розгляду, що особисте виховання відповідачем дитини буде негативно впливати на її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховання дитини, здобуття нею освіти, та підготовку її до самостійного життя. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приймає визнання позову відповідачем та приходить до обгрунтованого висновку про задоволення позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved