Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

[PERSON], через свого представника [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10.10.2018р. між ним та приватним підприємством «Софістікейт» було укладено договір доручення №С0301, відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб придбати автомобіль LADA Largus 2016 року випуску комплектації «Comfort» за ціною 3200 доларів США, що станом на дату укладання договору складало 89600,00 грн. При спілкуванні з представником ПП «Софістікейт» останній завірив, що на виконання умов договору необхідно здійснити оплату в 10% від суми, яка зазначена в договорі (376004 грн.), яка начебто включає в себе всі витрати, пов'язані з доставкою автомобіля, але поряд з цим зазначена сума ніяким чином не впливає на обумовлену суму за автомобіль, яка становила 89600,00 грн. Таким чином, позивачем було сплачено 37600,00 грн. та 451,20 грн. - комісія банку. Транспортний засіб за словами представника відповідача повинен був бути доставлений до місця проживання позивача протягом доби. Однак, не отримавши автомобіль та детально ознайомившись зі змістом угоди, [PERSON] зрозумів що його було введено в оману, оскільки договір містив сумнівні підстави отримання автомобіля, зазначена в ньому вартість транспортного засобу відрізнялась від узгодженої з представником ПП «Софістікейт», а також мала місце можливість її зростання. Сплачені позивачем кошти не були передоплатою за автомобіль, а являлися оплатою послуг відповідача, що на думку позивача, свідчить про істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду його інтересам. Також [PERSON] вважає неспівмірною та завищеною оплатою послуг відповідача суму в 37600,00 грн., та вважає, що умови договору в цілому є несправедливими, оскільки не передбачають його права на отримання компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням договору, при цьому така відповідальність покладається тільки на нього. Таким чином, позивач, з посиланням на положення ст.. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.. 203, 215, 216, 229, 230 ЦК України, просив визнати договір доручення №С0301 недійсним та застосувати наслідки його недійсності шляхом стягнення з відповідача на його користь сплачених коштів в сумі 37600,00 грн. та 451,20 грн. Крім цього, позивач вважає, що укладена угода містить елементи фінансового лізингу, оскільки має місце фінансова послуга, яку надає ПП «Софістікейт», а умови договору відповідають ст.. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». В зв'язку з тим, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, яка повинна надаватись лише після отримання відповідної ліцензії то даний договір може бути також визнаний недійсним з підстав недотримання відповідачем вимог ст.. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.. 227 ЦК України. Також позивач вважає, що укладений договір містить елементи різних договорів (в тому числі договору лізингу) тобто відноситься до змішаних, а тому в силу ст.. 628, 799, 220 ЦК України та згідно постанови ВСУ від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15, повинен був бути посвідчений нотаріально, чого дотримано не було, а відтак дана угода є нікчемною. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив не подавав. На підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим розглянути позов у відсутності відповідача та за згодою представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2018 року приватне підприємство «Софістікейт» в особі директора [PERSON] уклало з фізичною особою [PERSON] договір доручення №С0301. Предметом спору в даній справі є правомірність укладеного між сторонами вищевказаного правочину. Згідно ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 обумовлено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно предмету договору, ПП «Софістікейт» (повірений) уповноважений діяти від імені та в інтересах [PERSON] (довірителя) та зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб LADA Largus, на найбільш вигідних умовах. Отже, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються главою 68 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відповідно до п.1.3 договору, сторонами було погоджено, що вартість автомобіля становить 376004,00 грн. та може бути більшою, але не більше ніж на 20% від вказаної суми. Звертаючись до суду, позивач зазначив, що його було введено в оману щодо дійсної вартості транспортного засобу, який він мав намір придбати, оскільки при спілкуванні з представником відповідача обумовлена сума складала 3200 доларів США, що в еквіваленті становить 89600,00 грн., тобто є значно меншою аніж сума вказана в договорі. Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 2 частини першої, частині шостій статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях особи, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки позивачем згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України не було доведено, що представником ПП «Софістікейт» йому було повідомлено меншу вартість автомобіля та він був уведений в оману щодо дійсної вартості транспортного засобу, суд не вбачає підстав, передбачених ст.. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.. 230 ЦК України для визнання договору недійсним. Згідно ч.1 ст. 1002 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідо п. 3.1 договору, за надання послуг довіритель зобов'язаний сплатити на рахунок повіреного винагороду у розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 37600,40 грн.. яка повинна бути сплачена не підніше дня в якому укладено договір. Квитанцієми від 10 жовтня 2018р. підтверджено переахування [PERSON] відповідачу 37600,40 грн. в якості оплати згідно п. 3.1 договору від 10.10.2018р. та сплату комісії банку в сумі 451,20 грн. В позовній заяві вказаного, що сплачені кошти в сумі 37600,40 грн. позивач вважав предоплатою за автомобіль і аж ніяк не оплатою послуг відповідача, а тому стверджує, що вказана сума за той обсяг роботи, яку здійснив відповідач, є неспівмірною та завищеною, а умова договору, яка передбачає такий розмір, є несправедливою. Також вважає, що така умова призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки угодою не передбачено право позивача на одержання компенсації у випадку розірвання договору за ініціативою відповідача, натомість така відповідальність покладається тільки на нього. Даючи оцінку цим доводам позивача, суд враховує нижченаведені норми закону та умови укладеного між сторонами правочину, згідно яких вбачається наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Зокрема [PERSON] в позовній заяві посилався на п. 10, 12, 13 ч.3 вищевказаного Закону, за яким несправедливими є умови: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналізуючи договір доручення №С0301 вцілому, суд вважає за необхідне зазначити, що зміст його умов є невеликим (всього три аркуші), виконаний одинаковим, досить прийнятним для вивчення шрифтом, без будь-яких переходів до більш меншого (скритих умов), є чітким та зрозумілим, а отже не підлягає двозначному тлумаченню. І з огляду на це, суд приходить до висновку, що позивач мав змогу та був зобов'язаний детально ознайомитися з правочином, зокрема щодо реальної вартості автомобіля, розміру винагороди відповідача та інших істотних умов, перед його підписанням. Крім цього, відповідно до 1008 ЦК України, договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. Розділом 4 укладної угоди передбачено порядок та наслідки дострокового припинення договору, як за ініціативою повіреного так і за ініціативою довірителя. Зокрема в п. 4.2 визначено право довірителя відмовитися від договору в односторонньому порядку шляхом направлення рекомендованою поштою на адресу повіреного відповідного листа. У випадку відмови довірителя протягом трьох днів з моменту укладення, повірений повертає 50% від сплаченої винагороди та всі сплачені на виконання п. 1.3 даного договору кошти. Отже, [PERSON], навіть у випадку неналежного ознайомлення з умовами договору безпосередньо перед підписанням, мав змогу протягом трьох днів відмовитися від договору, що зобов'язувало б ПП «Софістікейт» повернути йому 1/2 частину сплаченої винагороди. Однак своїм правом не скористався, про що свідчить відсутність в матеріалах справи доказів направлення відповідного листа відповідачу. Що стосується несправедливо високого, на думку позивача, розміру винагороди, то тут суд бере до уваги положення ст.. 627, 628 ЦК України, за якими, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а отже підписавши договір, [PERSON] погодився на запропонований позивачем розмір винагороди його послуг. При цьому, позивачу варто відрізняти винагороду, як чистий дохід відповідача від витрат понесених на виконання умов договору, які підлягають компенсації за рахунок [PERSON] згідно наданих йому Актів. Таким чином, проаналізувавши умови спірного договору, суд не вбачає підстав вважати викладені у ньому умови несправедливими чи двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено права та обов'язки сторін у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з цього, суд не погоджується з позицією позивача щодо віднесення спірного правочину до змішаних, який включає в себе умови договору лізингу, а тому вважає безпідставним посилання на недотримання вимог закону при його укладенні про нотаріальне посвідчення та відсутність ліцензії у ПП «Софістікейт», що свідчило б про його нікчемність та оспорюваність з підстав ст. 220, 227 ЦК України. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed