Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] є власником 31/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровано п'ятеро осіб, в тому числі і відповідач [PERSON], який не є її родичем. Позивач зазначає, що [PERSON] був зареєстрований 25 листопада 2003 року, строком на три місяці. В 2003 році відповідач виїхав з будинку, забравши свої речі. Оскільки останній порушує права позивача, так як вона змушена нести додаткові витрати на утримання житла та позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, тому [PERSON] змушена була звернулася до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у його відсутність, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31 грудня 2004 року за [PERSON] визнано право власності на 31/100 частину домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], позначений літерою "А", гараж з льохом, позначений літерою "Е", що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши сплатити грошовий еквівалент частки вказаного майна, тобто 19 521 грн. [PERSON]. Дане рішення суду набуло законної сили 01.02.2005 року (а.с. 4). Як вбачається з акту від 16.12.2015 року, складеного мешканцями будинковолодінь №23, 25, 29 в м. Вінниці вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак не проживає з 25 листопада 2003 року і по даний час (а.с. 39). З довідки комітету мікрорайону "Центральний" № 329 від 19.05.2016 року судом встановлено, що [PERSON] був тимчасово зареєстрований в 2003 році в [ADDRESS], але ніколи не проживив (а.с. 40). Факт реєстрації відповідача в спірному житлі на тримісяці також підтверджується записами, зробленими в домовій книзі (а.с. 32-38). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у будинку № [ADDRESS] понад один рік, а саме з 25 листопада 2003 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved