Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

03 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він регулярно надає послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 117 (співвласник - відповідач). Відповідач не оплачує ці послуги, у результаті чого за період від червня 2004 року по вересень 2012 року утворилася заборгованість в сумі 34 979,82 грн. (з урахуванням 3 % річних та інфляційних). У добровільному порядку відповідач борг погасити не бажає, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом (у редакції уточнень) про стягнення з нього вказаної заборгованості (а.с.а.с. 2 - 4, 133, 136 - 138, 149 - 151, 172 - 174). 10 квітня 2014 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] (співвласник приміщення). У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, а відповідач - заперечував проти його задоволення, звернувшись до суду із заявою про застосування правил позовної давності. Третя особа до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 22 Закону України від 10.01.2002 р. № 2918-ІІІ "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води, зокрема, зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно з частиною 1 статті 901, частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором про надання послуг (яким, зокрема, є договір з надання послуг з водопостачання та водовідведення) одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач є співвласником приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, 117. Другим співвласником приміщення був [PERSON], який помер 06.08.2010 р. (а.с.а.с. 160 - 162). За вказаною адресою позивач від липня 2002 року за заявою власників приміщення надає послуги з водопостачання та водовідведення, проте останні плату за користування вказаними послугами вносять неналежно, у зв'язку з чим за період від червня 2004 року по вересень 2012 року утворилася заборгованість в сумі 34 979,82 грн., розрахована у відповідності із встановленими тарифами (а.с.а.с. 10, 16 - 131). У відповідності зі статтею 526 ЦК зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються. За правилами частини 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Відтак, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, у межах трирічного строку, що передував дню звернення до суду з позовом. При цьому суд виходить з наступного. Статтями 256, 257, частиною 1 статті 260 ЦК передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Відповідно до частини 3, 4 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що за правовідносинами, що існували між сторонами до лютого 2011 року, позовна давність закінчилася наприкінці січня 2014 року. Відтак, оскільки відповідач звернувся до суду із заявою про застосування правил позовної давності, а позивач подав позов з порушенням вказаного строку (03.02.2014 р.) і не просив суд поновити його, суд,

Outcome: partial