Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним Договір № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного в м. Києві 06.03.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині прав вимоги за Договором кредиту № 57/АК-2007, укладеним 24.09.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» та [PERSON] , а також стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2010 року у цивільній справі № 2-11278/10 було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитом. Втім, позивачем за даним позовом є саме [PERSON] , а позов в Шевченківський районний суд м. Києва було пред`явлено саме до [PERSON] . 06.03.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Проте, за спірним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було відступлено право вимоги до [PERSON] , тобто до особи, що не є позивачем у даній справі. Таким чином, на обґрунтовану впевненість позивача, рішенням суду у цивільній справі за цим позовом, спірний договір має бути визнано недійсним в частині набуття відповідачем прав вимоги стосовно позивача - [PERSON] (як фізичної особи, з якою банком 24.09.2007 року було укладено як договір кредиту так і договір застави). Також позивачем було подано відповідь на відзив. Відповідачем у справі було подано письмовій відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позивних вимог позивача, оскільки у позовній заяві банку було допущено описку. А саме невірно вказано ім`я відповідача - [PERSON] , замість правильного - [PERSON] . У позовній заяві банку крім ПІБ, року народження, було вказано ідентифікаційний податковий номер відповідача, номер та серію паспорта, тобто ідентифікувати особу можливо саме за цими даними, крім того, ідентифікаційний податковий номер містить також інформацію про дату народження особи, що дає можливість встановити, що це є саме та особа, більш того, позивач у даній справі вказує саме цей ідентифікаційний номер. Також зазначив, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175-177 ЦПК України, а саме копії завірені неналежним чином. Згідно договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 51 від 06.03.2018 року, право вимоги за кредитним договором № 57/АК-2007, укладеним 24.09.2007 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та [PERSON] , номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , первісний кредитор відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього. Проте, як стверджує позивач за спірним договором, відповідачеві було відступлено право вимоги до [PERSON] , тобто до особи, що є відмінною від позивача, та є відмінною від позичальника за договором кредиту. Відповідно до додатку №1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 51від 06.03.2018 року відповідачеві було відступлено право вимоги до [PERSON] . Згідно додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 51 від 06.03.2018 року було допущено описку, а саме невірно вказано ім`я відповідача - замість правильного [PERSON] помилково вказано [PERSON] . Таким чином, оскільки як вказує позивач, він не є тією особою, яка вказана у позовній заяві банку та у додатку до договору № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року, то незрозуміло з яких підстав позивач визнає даний договір частково недійсним, оскільки його прав порушено не було. Також, позивачем не наведено підстав, за яких оспорюваний договір може бути визнано недійсним. Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав клопотання, в якому просив розгляд справи провести без участі позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дніпрофінансгруп» Скребець О.С. просив розгляд справи провести без участі представника відповідача. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. 24 вересня 2007 року між ТОВ КБ «Експобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 57/АК-2007 про надання кредиту в розмірі 28500,00 доларів США на строк до 23.09.2014 року зі сплатою 12 % рік. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб, було проведено зміну найменування юридичної особи з ТОВ КБ «Експобанк» на ПАТ КБ «Експобанк» (з повним текстом судового рішенням можливо ознайомитись за посиланням: Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 06 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (а.с. 39-44). Відповідно до даного договору Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Дніпрофінансгруп» було відступлено право вимоги за кредитним договором № 57/АК-2007 від 24.09.2007 року, укладеним з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) (а.с. 45). Позивач вважає, що спірний договір має бути визнано недійсним в частині набуття відповідачем прав вимоги стосовно позивача, оскільки відповідачеві було відступлено право вимоги до [PERSON] , а не до [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, з повним текстом якої можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87581466. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що в додатку до договору № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року має місце описка, а саме: невірно вказано ім`я [PERSON] , замість правильного - [PERSON] . Таким чином, невірне зазначення імені позивача в додатку до договору № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року не є підставою для визнання договору частково недійсним, оскільки в додатку до договору № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року є інші дані, за якими можливо встановити, що позивач у даній справі та [PERSON] є однією та тією особою (зокрема, реєстраційний номер облікової картки платника податків), а невірне зазначення імені позивача можливо розцінювати як описку, про що вказав і представник відповідача. Більш того, якщо позивач вважав би, що в договорі № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року зазначена інша особа (не [PERSON] ), то взагалі не було б сенсу звертатися до суду з даною позовною заявою, а відтак подання даного позову є лише способом уникнення відповідальності за договором кредиту №57/АК-2007 від 24.09.2007 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed