Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

20 грудня 2016 року позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ «Євраз [PERSON]» про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що пропрацював у відповідача на шахті ім. Фрунзе ВАТ «Суха Балка» (правонаступник - [PERSON] «Євраз [PERSON]») в період з 18.08.1975р. по 30.11.1983р., та з 02.10.1984р. по 14.08.1997р. за посадами: підземний гірник 2 розряду, підземний прохідник 4 - 5 розрядів, підземний прохідник з виконання підривних робіт 6 розряду, учень електрослюсаря 1 розряду, електрослюсар 4 розряду. 14.08.1997р. був звільнений із підприємства відповідача за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини в 1995р. йому були встановлені два професійні захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба 1 2 ст. з периферичним ангіодистонічним синдромом і вегетативно сенсорною полінейропатією з дистрофією на кістках; двобічна сенсорноневральна тугуватість 1 ступеню (з легким ступенем зниження слуху). Висновком МСЕК йому первинно 28.03.1996р. було встановлено 40% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи. При наступних переоглядах відсоток втрати працездатності не змінювався. А починаючи з 26.03.2004р., 14.03.2006р. позивачу вже встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких 50% - по вібраційній хворобі, 10% - по тугуватості, та визнано інвалідом 3 групи. 27.03.2007р. при черговому переогляді встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких 50% - по вібраційній хворобі, 10% - по туговатості та 3 групу інвалідності на безстроковий термін. Згідно висновків лікарів позивачу протипоказано: важка фізична праця, переохолодження, робота в умовах вібрації. Позивач обмежений у виборі роботи, оскільки йому заборонено працювати в зазначених умовах праці. Лікарями йому рекомендовано: спостереження у лікарів за місцем проживання, постійний прийом лікарських засобів, 1 2 разове лікування на рік, оздоровлення в санаторії профілакторії, санаторно курортне лікування, щорічні курси реабілітації. Окрім того, позивач постійно переносить і фізичні страждання, а саме: постійний ниючий, тупий біль та обмеження об`єму рухів в поперековому відділі хребта; періодично гострий біль в поперековому відділі при русі; постійна терпкість пальців рук при незначному фізичному навантажені; майже постійний біль в шийному відділі хребта. В звязку з цим, він звернувся до суду з відповідним позовом та просить у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача - [PERSON] «Євраз [PERSON]» на його користь 275600 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. У судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, при цьому посилався на обставини, вказані в позовній заяві та просив їх задовольнити. Зазначив, що в звязку з отриманими професійними захворюваннями, втратою працездатності в розмірі 60% на безстроковий термін, довіритель зазнає фізичного болю та моральних страждань. Просить стягнути з [PERSON] «Євраз [PERSON]» моральну шкоду на користь [PERSON] в розмірі 275600 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. Представник відповідача [PERSON] «Євраз [PERSON]» позов не визнала з підстав, що вказані в письмовому запереченні, яке долучено до матеріалів справи. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Відповідно до трудової книжки [PERSON], встановлено, що останній працював у відповідача в період з 18.08.1975р. по 30.11.1983р., та з 02.10.1984р. по 14.08.1997р. за посадами: підземний гірник 2 розряду, підземний прохідник 4 - 5 розрядів, підземний прохідник з виконання підривних робіт 6 розряду, учень електрослюсаря 1 розряду, електрослюсар 4 розряду. 14.08.1997р. був звільнений із підприємства відповідача за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.10.1995р., обставини, при яких [PERSON] отримав професійні захворювання, це існуючі антивібраційні засоби на рукоятках управління ручними і телескопними перфораторами у прохідника, не дозволяють довести рівень місцевої вібрації до ГДК. Рівень перевищення вібрації на ручних перфораторах в 1,4 рази, а на телескопних в 1,8 рази. Відсутність засобів шумопоглинання не дозволяють досягнути зниження шуму до ГДК. Генеруючий шум досягає до 120 122 дБА при ГДК 80 дБА. Застосування СІЗ не відповідає вимогам ГОСТ 13.4.051 78 і не доводить загальний рівень шуму до вимог ГОСТу. Винною особою, яка допустила порушення законодавства про охорону праці, встановлено начальника шахти ім. Фрунзе [PERSON] Відповідно до висновку МСЕК позивачу [PERSON] первинно 28.03.1996р. було встановлено 40% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи. При наступних переоглядах відсоток втрати працездатності не змінювався. А починаючи з 26.03.2004р., 14.03.2006р. позивачу вже встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких 50% - по вібраційній хворобі, 10% - по тугуватості, та визнано інвалідом 3 групи. Відповідно до Виписки з акту огляду МСЕК серія ДНА-02 №017174 від 27.03.2007р. при черговому переогляді позивачу [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких 50% - по вібраційній хворобі, 10% - по туговатості та 3 групу інвалідності на безстроковий термін. Відповідно до наказів по підприємству №143/96 від 10.04.1996р., №223 від 12.05.2003р., на підставі висновку МСЕК від 28.03.1996., відповідач призначив позивачу щомісячні суми відшкодування шкоди, з 2001р. він отримує страхові виплати, які виплачуються Фонд соціального страхування від нещасних випадків м. Кривого Рогу. Згідно виписних епікризів позивачу протипоказана: важка фізична праця, переохолодження, робота в умовах вібрації. Відповідно до медичних довідок, [PERSON], в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському науковом дослідному інституті промислової медицини. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини в 1995р. встановлено два професійні захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба 1 2 ст. з периферичним ангіодистонічним синдромом і вегетативно сенсорною полінейропатією з дистрофією на кістках; двобічна сенсорноневральна тугуватість 1 ступеню (з легким ступенем зниження слуху). Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: спостереження у лікарів за місцем проживання, постійний прийом лікарських засобів, 1 2 разове лікування на рік, оздоровлення в санаторії профілакторії, санаторно курортне лікування, щорічні курси реабілітації. Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності, в зв'язку з отриманими професійними захворюваннями, які виникли через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до [PERSON] «Євраз [PERSON]» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку шуму, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, як одного із шкідливих факторів, що став причиною отримання професійних захворювань позивача, а причиною цього було саме недосконалість робочих місць, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Крім того, [PERSON] розслідування хронічного професійного захворювання від 18.10.1995р. не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Євраз [PERSON]» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону праці», який набрав чинності 14.10.1992р. було передбачено відшкодовувати моральну шкоду власником підприємства в разі заподіяння шкідливими та небезпечними умовами праці. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного [PERSON] України, наведених в п. 9 постанови №5 від 12 червня 2009року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» її розміру у сумі 3200грн. Також Пленум Верховного [PERSON] України в п. 6 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах. При визначенні розміру моральної шкоди обмежень граничного розміру компенсації моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та Правил, який не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд не погоджується з ними з огляду на наступне. Як вже зазначалося вище, Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 1995 року визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до п.1 якої в останньому абзаці п. 11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян», тобто вже після виникнення спірних правовідносин і в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. З 1999р. Кодекс законів про працю України був доповнений ст. 237-1, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм Рішення від 8.10.2008р. №20рп-08, підтвердив обовязок по відшкодуванню моральної шкоди підприємством заподіявши таку шкоду. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Що стосується доводів представників [PERSON] «Євраз [PERSON] балка» про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної /немайнової/ шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується [PERSON] форми П-4 від 18.10.1995р., що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 60 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки, має постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для нього роботу, в результаті прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження в судовому засіданні, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем [PERSON] «Євраз [PERSON]» позивачу шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно - наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням адміністрацією [PERSON] «Євраз [PERSON]» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено [PERSON] розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 60 відсотків, перенесення постійного ниючого, тупого болю та обмеження об`єму рухів в поперековому відділі хребта; періодично гострий біль в поперековому відділі при русі; постійна терпкість пальців рук при незначному фізичному навантажені; майже постійний біль в шийному відділі хребта. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність позивач пропрацював в шкідливих умовах з перевищенням гранично допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь [PERSON]І, 36000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial