Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], з вимогами встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01.01.2009 року по 01.07.2017 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м., виділити [PERSON] ? (одну другу) частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS] загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м. в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення [PERSON] до квартири, що знаходиться в [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що в період з 01.01.2009 року по 01.07.2017 року сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, під час передання у фактичних шлюбних відносинах у них народився син - [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання, подружжя за рахунок спільних коштів придбало нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] у мсті Києві, разом робили ремонт в квартирі, придбавали меблі та інші побутові речі. Однак з часом відносини між сторонами погіршились, у зв'язку з чим позивач добровільно залишила квартиру,забравши свої речі, на даний час проживає окремо. 01 липня 2017 року позивач намагалась потрапити до квартири, однак відповідач змінив замки, на звернення позивача до відповідача щодо з'ясування причин чинення перешкод та обмеження доступу до квартири, отримала відповідь, що відповідач вважає квартиру своєю приватною власністю, незважаючи на те, що квартира придбана за їх спільні кошти. За таких обставин, позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду для встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та доведення обставин набуття спірного майна за час їх спільного сумісного проживання, визнання за собою права владності на частину спірної квартири, що надасть можливість в подальшому уникнути конфліктів з відповідачем щодо права користування квартирою та безперешкодного доступу до квартири. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що дійсно в період з 01.01.2009 року по травень 2017 року сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мають спільну дитину, під час спільного проживання, за рахунок спільних коштів придбали нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] у мсті Києві, в якій разом проживали до травня 2017 року. Оскільки відносини між сторонами поступово погіршувались, між почали виникати конфлікти, що призвело до припинення фактичних шлюбних відносин, в травні 2017 року позивач добровільно звільнила квартиру, забравши свої речі, тому для збереження свого майна та власної безпеки відповідач змінив замки вхідних дверей квартири. На даний час відповідач не заперечує право власності позивача на частку цієї квартири та не має наміру перешкоджати позивачу проживати в цій квартирі, тому в цій частині визнає позов, однак наполягає на своїй позиції, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено саме в травні 2017 року, коли позивач залишила квартиру, з того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, наведених відповідачем в судовому засіданні. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України . Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] просила встановити факт проживання однією сім'єю з [PERSON] з 01.01.2009 року по 01.07.2017, мотивуючи тим, що встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки доведення факту проживання позивача та відповідача, як чоловік та жінка без шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права на майно, яке придбане під час спільного сумісного проживання, а саме, право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] Виходячи з положень статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як з'ясовано судом, визнано сторонами в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] у період часу з 01.01.2009 року по травень.2017 року проживали однією сім'єю, під час передання у шлюбі народилась дитина - [PERSON], [INFO], відповідач визнав своє батьківство в добровільному порядку, при цьому суд враховує позицію відповідача, який в межах розгляду даної справи визнав позов, не заперечує факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При вирішення даного спору, виходячи з позиції сторін, суд вважає доведеним період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах саме з 01.01.2009 року по травень 2017 року, оскільки тривалість шлюбних відносин саме до 01 липня 2017 року, на чому наполягала позивач, не найшло свого підтвердження під час розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» та [PERSON] укладено Попередній Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г.(а.с. 30-37) Предмету Попереднього договору є зобов'язання сторін, укласти і належним чином оформити Основний Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] житловий комплекс «Комфорт Таун» до 01.11.2015 року. За домовленістю сторін вартість квартири складає 77591,74 долара США. Вказану суму грошей Продавець повністю особисто готівкою отримав від Покупця до укладання цього договору. Договором про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» та [PERSON] визначено продовження терміну укладання основного договору до 01 листопада 2017 року. 30 червня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, за умовами цього договору Продавець за цим Договором зобов'язується передати у власність Покупця квартири [ADDRESS] житловий комплекс «Комфорт Таун». 30 червня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. (а.с.43) З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що на час придбання спірної квартири, що підтверджується Попереднім Договором купівлі-продажу 29 серпня 2013 року, сторони проживали як одна сім'я без реєстрації шлюбу, тому придбане під час спільного сумісного проживання майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, що відповідає положенням ст.70 Сімейного кодексу України, тому позивач має законні підстави для визнання за собою права власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом усунення перешкод шляхом вселення. Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України). Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Виходячи з характеру спірних відносин та доведення судом правомірності набуття позивачем права важності на частину спірного об'єкту нерухомого майна, є підстави для задоволення позову [PERSON] в частині вимог щодо усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення до квартири [ADDRESS], оскільки на час звернення з цим позовом до суду фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, відповідач залишився проживати в спірній квартирі, в свою чергу позивач не має іншого житла, на даний час проживає окремо, має намір вселитись та проживати в цій квартирі разом з дитиною, виникнення між сторонами суперечок щодо користування спірною квартирою та неможливість спільного сумісного проживання внаслідок фактичного припинення шлюбних відносин визнано сторонами спору, тому визначений позивачем спосіб захисту є правомірним та має за мету відновити порушенні права позивача, як співвласника квартири, на реалізацію в повній мірі права владності на об'єкт нерухомого майна та припинення порушень з боку відповідача в майбутньому. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди. В силу глави 3 ЦК України та статей 11, ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зокрема, якщо власник, має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, в тому числі, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6080 (шість тисяч вісімдесят) грн.00 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: partial