Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог та зміну предмету позову, пояснень позивачки в судовому засіданні, 10.12.2014 року у магазині «[INFO]», що належить відповідачу, вона замовила спальний гарнітур, який складається з шафи, ліжка з матрацом та комоду загальною вартістю 10360 гривень та шафу-купе «Омега 3» вартістю 4850 гривень. Після обговорення умов (якість, строки виконання, вартість, доставка товару та інше) вони уклали усний договір купівлі - продажу, що підтверджується товарними чеками, згідно яких позивачка внесла 3000 гривень передплати за спальний гарнітур та 2000 гривень - за шафу - купе. Відповідач обіцяв привезти меблі до кінця 2014 року, однак доставив товар лише 28.02.2015 року, чим порушив попередні домовленості. В загальному вона заплатила за меблі 13150 гривень. Розпакувавши частину меблів, позивачка виявила, що вони неналежної якості: шпонована шафа була пошкоджена, не вистачала фасадів ні до ліжка, ні до верей шаф, тому вона звернулася до [PERSON] за поясненнями, однак той повідомив, що меблі належної якості. Тоді вона попросила його забрати меблі, що він зробив лише через два тижні 21.03.2015 року. Коли відповідач забирав меблі, то повернув 600 гривень, а решту, за спільною домовленістю, зобов'язався повернути 23.03.2015 року, про що власноруч написав розписку. Однак після цього, став уникати телефонних дзвінків, ніяк не реагував на її звернення, свої зобов'язання виконав лише частково - повернув 21.03.2015 року - 600 гривень (коли забирав меблі), 26.03.2015 року - 2400 гривень, 02.04.2015 року - 500 гривень, 05.08.2015 року - 2000 гривень, а всього: 5500 гривень. Позивачка вважає, що відповідач визнав порушення зобов'язання зі своє сторони, оскільки прийняв від неї товар неналежної якості. Враховуючи порушення відповідачем строку повернення грошових коштів, позивачка вважає, що він повинен сплатити їй інфляційні втрати, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 3% річних. Крім того, вона вважає, що незаконними діями відповідача їй заподіяну моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 2000 гривень. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що зазнала душевних страждань та переживань через невиконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу, неможливість облаштувати своє житло меблями, створення додаткових життєвих труднощів через неповернення коштів та їх знецінення, необхідність звертатися до правоохоронних органів, податкової інспекції, відділу захисту прав споживачів. Крім того, після кожного спілкування з відповідачем вона перебувала в нервовому стані та моральному напруженні. На підставі наведеного, позивачка просить розірвати усний договір купівлі - продажу, укладений 10.12.2014 року між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON], стягнути з відповідача борг в сумі 7650 гривень, індекс інфляції в розмірі 1524 гривні 70 копійок, пеню в розмірі 2754 гривні 90 копійок, 3% річних в розмірі 137 гривень 75 копійок, моральну шкоду в розмірі 2000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 600 гривень. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини закладенні в позовній заяві та уточненнях до неї. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що зареєстрований фізичної особою - підприємцем. 10.12.2014 року він та позивачка уклали усну домовленість на виготовлення та купівлю меблів під замовлення за наданими нею ескізами та розмірами, а саме: двох шаф-купе, ліжка та комоду, що підтверджується товарними чеками. Під час оформлення замовлення позивачка сплатила йому завдаток. 28.02.2015 року він доставив меблі позивачці, вона їх прийняла та заплатила залишок коштів. Всього за меблі [PERSON] сплатила йому 13150 гривень. Через деякий час вона звернулася до нього з проханням забрати меблі, бо вони неякісні. Тоді він вирішив піти їй на уступки та забрати меблі, хоча вони були належної якості. 21.03.2015 року приїхав та забрав меблі. При цьому чоловік позивачки під тиском та погрозами змусив його повернути 600 гривень та написати розписку про те, що 23.03.2015 року він поверне решту грошей. Відповідач пояснив, що у зв'язку з важким матеріальним становищем та відсутністю коштів не повернув позивачці всю суму грошей. Підтвердив, що повернув частину коштів у вказані позивачкою дати та в зазначених нею сумах. Також відповідач пояснив, що згідний повернути [PERSON] залишок боргу в розмірі 7650 гривень, однак не вбачає підстав для стягнення з нього пені, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних міркувань. Згідно ст.655, ч.1 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ч.ч.1-3 ст.698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] 10.12.2014 року було укладено договір купівлі - продажу спального гарнітура та шафи - купе "Омега-3", що підтверджується товарними чеками від 10.12.2014 року. За вказані меблі позивачка сплатила відповідачу 13150 гривень. Вказані обставини сторонами не заперечуються. 21 березня 2015 року відповідач забрав в [PERSON] меблі, від яких вона відмовилася на суму 13150 гривень і в той же день повернув їй 600 гривень, а решту грошей зобов'язався повернути 23 березня 2015 року, що підтверджується розпискою від 21.03.2015 року, власноруч написаною [PERSON] та поясненнями сторін в судовому засіданні. Згідно ч.2 ст.604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Як вбачається з ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Враховуючи наведене, суд вважає, що зобов'язання за договором купівлі - продажу припинилися у зв'язку з тим, що за домовленістю сторін первісне зобов'язання було замінено позиковим зобов'язанням, що підтверджується розпискою відповідача від 21.03.2015 року. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що вказана розписка була написана ним під тиском, оскільки це спростовується його подальшими діями, а саме частковим повернення коштів, отриманих від позивачки. Так, [PERSON] повернув [PERSON] 21.03.2015 року - 600 гривень, 26.03.2015 року - 2400 гривень, 02.04.2015 року - 500 гривень, 05.08.2015 року - 2000 гривень, а всього: 5500 гривень. Вказані обставини сторони підтвердили в судовому засіданні. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами після складання розписки 21.03.2015 року, регулюються нормами, що стосуються договору позики. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про розірвання усного договору купівлі - продажу, укладеного 10.12.2014 року між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON] задоволенню не підлягають. Як вбачається з статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526, ч.1 ст.610 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так як відповідач свої зобов'язання щодо повернення позивачці грошових коштів виконав лише частково в розмірі 5500 гривень , що є порушенням зобов'язання. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути борг в розмірі 7650 гривень (13150 грн. - 5500 грн.) Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку проведеного позивачкою, за період з 02.04.2015 року по 05.08.2015 року розмір інфляційних втрат становить 1524 гривні 70 копійок (9650 грн. (сума боргу за вказаний період) х 1,158 (середній індекс інфляції) - 9650 грн.). Розрахунок проведений з дотриманням вимог чинного законодавства. Згідно розрахунку проведеного позивачкою, розмір 3% річних становить: за період з 21.03.2015 року по 26.03.2015 року - 6,19 грн.; з 26.03.2015 року по 02.04.2015 року - 5,84 грн., з 02.04.2015 року по 05.08.2015 року - 99,94 грн., з 05.08.2015 року по 14.09.2015 року - 25,78 грн., а всього: 137 гривень 75 копійок. Однак позивачкою допущено помилку при проведенні вказаного розрахунку, а саме при визначенні кількості днів прострочення. Згідно проведеного судом перерахунку, 3% річних становить: - з 24.03.2015 року по 26.03.2015 року - 12550 грн. х 3%/100%/365 днів х 3 дні = 3,09 грн., - з 27.03.2015 року по 02.04.2015 року - 10150 грн. х 3%/100%/365 днів х 7 днів = 5,84 грн., - з 03.04.2015 року по 05.08.2015 року - 9650 грн. х 3%/100%/365 днів х 125 днів = 99, 14 грн., - з 06.08.2015 року по 14.09.2015 року - 7650 грн. х 3%/100%/365 днів х 40 днів = 25,15 грн. Отже, загальний розмір 3% річних становить 133 гривні 22 копійки. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідача на користь позивачки слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 1524 гривні 70 копійок, три проценти річних в розмірі 133 гривні 22 копійки. Водночас, згідно ч.ч.1, 3 ст.549, ч.2 ст.551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Оскільки, позиковим зобов'язанням від 21.03.2015 року сторони не встановили розмір пені, а чинним законодавством не передбачено стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у разі несвоєчасного повернення суми позики, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 2754 гривні 90 копійок слід відмовити. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень викладених в п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами і доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона зазнала душевні переживання, стреси, втрати немайнового характеру, зазначені нею в позові та в судовому засіданні, а також не надано доказів того, що вказані моральні страждання перебувають в причинному зв'язку з протиправними діями відповідача. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. Згідно ст.79, ч.3 ст.88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка звільнена від сплати судового збору, згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на день подання позову). Таким чином, враховуючи те, що позов задоволено частково в загальному розмірі 9307, 92 грн., а позивачка звільненена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок, відповідно до вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Крім того, як вбачається акту передачі - приймання юридичних послуг № 1 від 14.09.2015 року, позивачка [PERSON] понесла витрати на отримання правової допомоги від фізичної особи - підприємця [PERSON] в сумі 600 гривень. Згідно пояснень [PERSON] в судовому засіданні вказані кошти сплачено за складання заяви про уточнення позовних вимог та зміну предмету позову, на що він витратив 5 годин. Як вбачається з роз'яснень викладених в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальний розмір заробітної плати складає 1218 гривень, а 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину на день розгляду справи, винесення рішення складає 487 гривень 20 копійок. Враховуючи те, що позивачка пред'явила до відповідача шість позовних вимог майнового та немайнового характеру, три з яких задоволено, суд вважає, що з фізичної особи - підприємця [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 300 гривень (600 грн.: 6) х 3).

Outcome: approved