Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-11 00:00:00

09.11.2015 позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить суд ухвалити рішення та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача, як на непрацездатного батька, в розмірі 500 грн. щомісячно, до 01.05.2016. Свій позов позивач мотивує тим, що він є батьком відповідача, на утримання якої він виплачував аліменти до повноліття, а потім і на період її навчання. 20.04.2015 позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, в зв'язку з чим виплачується державна допомога в розмірі 949 грн., якої недостатньо для його лікування та проживання, при відсутності житла, підсобного господарства, земельної ділянки, інших доходів, а тому і пред'явлено до суду даний позов. В судовому засіданні позивач підтримав даний позов та надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач позов не визнала. Пояснення надали суду представники відповідача. Представник [PERSON] позов не визнала та з посиланням на норми ст.ст. 202, 204 СК України, судову практику, та на роз'яснення, дані у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що дана вимога не є абсолютною, а тому, представники відповідача вважають, що суд повинен перевірити доводи про ухилення батька від виконання своїх обов'язків та тяжкий матеріальний стан відповідача, стан здоров"я, згідно наданих суду документів, та у зв'язку з цими доказами просить суд відмовити у задоволенні позову. Такі ж пояснення дав і представник [PERSON] Суд, заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, показання лікаря [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою виникнення аліментного зобов'язання між повнолітніми дітьми та їхніми батьками щодо утримання останніх є обов'язковий склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв'язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач, який є [INFO]., є батьком відповідача, яка є [INFO]. (а.с. 42). Згідно наданої суду довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 949655, позивач є інвалідом ІІ групи загального захворювання і інвалідність встановлена до 01.05.2016, з висновком про умови праці: працепристосування (а.с. 8). Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які визнані інвалідами. Тобто, позивач є непрацездатним, а тому і пред'явив даний позов з посиланням на недостатність у нього коштів навіть для проживання та лікування. Проте, з урахуванням вимог законодавства, судової практики, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу, оскільки без неї батьки не зможуть прожити. Так однією із підстав потреби в матеріальній допомозі є забезпеченість особи коштами в розмірі нижче прожиткового мінімуму. Визначення потреби матеріальної допомоги здійснюється за допомогою зіставлення доходів батька та рівня прожиткового мінімуму. Тобто, суд може визнати батьків такими, що потребують матеріальної допомоги як за відсутності в них засобів для нормального існування, так і за недостатністю цих засобів. Саме за таких обставин законодавець зобов'язує дітей утримувати своїх батьків, тобто надавати їм необхідну матеріальну допомогу. Обидва ці фактори підлягають доведенню в судовому процесі. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач надав докази про те, що є непрацездатним, а тому не може працювати у зв'язку із станом здоров'я, бо є інвалідом 2 групи; має незадовільний стан здоров'я, у зв'язку з чим потребує постійного лікування, що тягне за собою значні матеріальні витрати, а допомоги, яку йому виплачує держава у розмірі 949,00 грн., не вистачає для їх покриття, у зв'язку із чим він потребує матеріальної допомоги, на підтвердження чого суду надано документи, що він проживає на квартирі по найму, не має житла, земельних ділянок, транспорту, не займається підприємницькою діяльністю, а також про розмір його витрат на ліки, які він купує за свої кошти (а.с. 10-20,77,139). А тому позивач вважає, що на його утримання може бути стягнуто аліменти з його повнолітньої, працездатної дочки, відповідача у справі і вважає, що відповідач може таку надавати, а він, як батько, виконував свої батьківські обов"язки відносно своїх дітей. Судом встановлено, що з 20.04.2015 позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення, що підтверджується довідкою № 927, виданою 09.09.2015, згідно якої розмір допомоги позивача складає 949,00 грн.( а.с. 9). Згідно довідки Корсунь-Шевченківської ЦРЛ позивач з грудня 2014 по жовтень 2015 р.р. переніс чотири інсульти, а тому чотири рази проходив курс стаціонарного лікування і ліки для такого лікування купував за власні кошти та потттребує систематичного ам булаторного лікування. Крім того, у зв'язку з такою хворобою позивач потребує щорічно, двічі на рік, проходження стаціонарного курсу лікування і для такого потрібні ліки, вартість яких на один курс лікування становить до 2 тисяч грн. ( а.с. 77, 139). Про необхідність та тривалість зазначеного у довідці райлікарні лікування позивача підтвердив викликаний в судове засідання лікар-невропатолог [PERSON], який пояснив, що такий випадок, який був у позивача, який переніс за рік чотири інсульти і вижив є виключним, та що крім систематичного стаціонарного лікування двічі на рік, позивач повинен проходити таке постійно і амбулаторно для підтримання організму, після перенесених ним за рік чотирьох інсультів, потреби такого лікування, що підтверджується і Наказом МОЗ України № 602 від 03.08.2012 «Про надання невідкладної медичної допомоги…», та що ліки хворі купують тільки за свої кошти. Лікар також суду пояснив, що вказані у довідці ліки, які приймав позивач, є найдешевшими. Крім того, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на 2016 рік затверджено на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1378 грн., а отже дохід позивача нижче навіть прожиткового мінімуму. Відповідно до положень ст. 202 СК України, підставами, визначеними законом, у зв'язку із якими у повнолітніх дочки, сина виникає обов'язок утримувати батьків, є наявність одночасно двох обставин: непрацездатного стану батька, матері та потреби в отриманні останніми матеріальної допомоги, а дитина таку добровільно не надає. Враховуючі наведені докази, судом наявність обох вказаних обставин встановлено. У п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст.204 СК України). У п.16 вказаної постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, суд повинен розцінити як ухилення від виховання дитини, оскільки сплата аліментів на дитину не є належною участю у її вихованні, бо факт розірвання шлюбу між матір'ю відповідача і позивачем та проживання останнього з іншою сім'єю не є звільненням позивача від виконання батьківського обов'язку, оскільки наведена обставина не перешкоджала позивачу, при бажанні, приїжджати до дочки і зустрічатись з нею, створюючи здорову атмосферу для зустрічей, і це, при встановлених у суді обставинах, вважається поважною причиною невиконання батьком цього, оскільки суть обов'язку батька щодо виховання дитини не зводиться до матеріального утримання дитини, а полягає також і у її духовному вихованні, формуванні у ній особистості, підготовці дитини до самостійного життя у дорослому віці. Та і згідно положень СК України обов'язок по вихованню дитини вимагає від батька, який проживає окремо від неї, влаштовувати своє особисте життя так, щоб забезпечувати виконання зазначеного обов'язку. Суду не надано належних і допустимих доказів щодо умисного ухилення позивача від виконання ним батьківських обов'язків відносно відповідача. Згідно наданих суду документів з позивача на утримання відповідача та її брата було стягнуто аліменти по рішенню суду від 17.03.1997 до повноліття, в розмірі 1/3 частини заробітку позивача (а.с. 42), а потім по рішенню Соснівського райсуду м. Черкаси від 29.01.2014 аліменти були стягнуті на відповідача на період її навчання, по 400 грн. до закінчення навчання (а.с. 40). Згідно наданих представником відповідача документів встановлено, що позивач аліменти сплачував майже щомісячно, але малася заборгованість, боржник оголошувався у розшук, попереджався про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України (а.с. 56-66). Згідно наданого розрахунку ВДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ з період з 2007 по 2013 роки позивач лише кілька раз вчасно не сплачував аліменти, а у інші місяці такі суми сплачувалися у більшому, меншому розмірі, але різниця між щомісячною нарахованою сумою до сплати і сплаченою становила в межах 50 грн.(а.с. 66-67). Станом на 23.11.2013 позивач заборгував сплату аліментів в сумі 7 519 грн. 03 коп. (а.с. 111 - 113). Як пояснив позивач у суді, то такі виплати були не здійснені тому, що він не мав постійного місця роботи, а тому перераховував такі суми аліментів, які міг. Були випадки, коли при доходах у приблизно 930 грн. він сплачував 640 грн. аліментів. Наведені обставини у справі вказують на те, що позивач не в повній мірі турбувався про належне виховання дитини та піклування про неї, хоча мав таку можливість, з урахуванням задекларованих доходів (а.с.66-67). Разом з тим, судом не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують злісне ухилення позивача від утримання неповнолітньої відповідачки, зокрема таким доказом може бути притягнення батька до кримінальної відповідальності за ст.164 КК України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст.205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання таких від інших дітей, дружини, в т.ч. і шляхом пред'явлення позову про стягнення аліментів. Позивач просить суд призначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на місяць, з часу пред'явлення позову до дати чергового переогляду, тобто по 01.05.2016, бо відповідач працездатна, але на даний час не працює. Відповідно до ч.1 ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. У судовому засіданні такої встановлено, що позивач має працездатну дружину, але вона не працює; має на утриманні ще неповнолітнього сина, на утримання якого сплачує аліменти; батьки померли, має ще повнолітнього сина, до якого також пред'явлено позов на стягнення аліментів. Відповідач, хоч і має ряд хвороб, згідно наданих суду документів, але групи не має і є працездатною, утриманців не має, проживає за вказаною у позові адресою з матір'ю у належній матері квартирі, є шукаюча роботу. Мати є інвалідом ІІІ групи, тривалий час перебуває на обліку в Державному центрі зайнятості (а.с. 126- 130). На запитання суду про причини відсутності роботи відповідач пояснила, що по спеціальності роботи немає, а працювати на мінімальну зарплату вона не бажає. Що стосується наданих відповідачем суду документів про негативний стан здоров'я повнолітнього, працездатного сина позивача, то такі судом не беруться до уваги, оскільки до даного спору відношення не мають. Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, які встановлені у суді та знайшли своє підтвердження; обставин того, що позивач не у повній мірі брав участь у вихованні відповідача до повноліття; з урахуванням того, що позивач має ще повнолітнього, працездатного сина, працездатну дружину, які також зобов'язані надавати йому допомогу; а також з урахуванням того, що позивач не позбавлявся батьківських прав і є непрацездатним, будь-якого житла, а також будь-яких інших, крім державної допомоги, доходів для проживання і постійного лікування не має; за станом свого здоров'я потребує матеріальної допомоги, оскільки одержувана ним допомога є нижчою прожиткового мінімуму, встановленого на 2016 рік і таких недостатньо для тяжко хворого позивача, а закон вимагає обов'язку дітей надавати допомогу непрацездатним батькам, якщо такі її потребують, відповідно до ч.1 ст.202 СК України; що відповідач,якій батько надавав відповідну допомогу до повноліття, а потім на період навчання, що відповідач є фізично здоровою та працездатною, а тому є спроможною надавати матеріальну допомогу своєму батькові - позивачу, тому суд вважає, що з урахуванням всіх цих обставин позов підлягає до часткового задоволення та визначає до стягнення суму у 250 грн. щомісячно, тобто у твердій грошовій сумі , оскільки встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштована, а тому має мінливі доходи, і така сума підлягає стягненню починаючи з 09.11.2015, тобто з часу звернення позивача з даним позовом до суду і до 01.05.2016, тобто до дня дії довідки про інвалідність позивача. При цьому, враховуючи правову позицію ВСУ, висловлену в постанові від 06.11.2013 у справі № 6-113цс13, яка в силу ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, індексації підлягає розмір аліментів в твердій грошовій сумі, що визначається судом на утримання лише неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно зі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 487 грн. 20 коп. судового збору, який визначається на час пред'явлення позову ( ст. 5 ЦК), та від сплати якого позивач був звільнений, як інвалід 2 групи.

Outcome: partial