Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

26.07.2017 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з даним позовом та просили визнати недійсним заповіт від 03 жовтня 2006 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] ; визнати недійсним заповіт від 02.03.2007 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] ; визнати фіктивним шлюб, укладений 01 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини домоволодіння у будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини домоволодіння у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 03.08.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. 06 листопада 2017 року, до початку розгляду справи по суті представник позивач [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати: від Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (м. Одеса, вул. Канатна,27) інформаційну довідку щодо наявності або відсутності у даному закладі медичної справи померлого [PERSON] , [INFO] (що мав ІПН [NUMBER] ) та надати до суду усі наявні документи, що знаходяться у медичній справі [PERSON] ; від Клініки медичного університету (за адресою м. Одеса, вул. Тініста ,8) інформаційну довідку щодо наявності або відсутності у даному закладі медичної справи померлого [PERSON] , [INFO] ( що мав ІПН [NUMBER] ) та надати до суду усі наявні документи ,що знаходяться у медичній справі [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення даного клопотання, вказуючи на те, що воно є передчасним. Окрім того, звернувся до суду з клопотанням про витребування від Третьої одеської державної нотаріальної контори копій спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 06.11.2017 року клопотання представника позивача [PERSON] та клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів були задоволені. У судовому засіданні 24.01.2018 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій наполягав на залишенні позову без розгляду в частині вимог позивача [PERSON] у зв`язку з його повторною неявкою у судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2018 року позовні вимоги [PERSON] у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом - залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом - в загальному порядку. В ході судового засідання, яке відбулось 07 червня 2018 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив призначити по справі посмертну психолого-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: Чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними [PERSON] під час вчинення наступних правочинів: заповіту від 03 жовтня 2006 року, складеного [PERSON] , яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати та на що він матиме право на користь [PERSON] , [INFO] , який було посвідчено [PERSON] . державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за номером № 7-2792; заповіту від 02 березня 2007 року, складеного [PERSON] , яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати та на що він матиме право на користь [PERSON] , [INFO] народження, який було посвідчено Садовою Т.В . державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за номером № 1-109; укладання шлюбу від 01 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року клопотання представника позивача було задоволено в повному обсязі, призначено у справі судову психолого-психіатричну експертизу виконання якої було доручено експертам Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я». На час виконання даної експертизи провадження у справі було зупинено. 29 січня 2019 року до канцелярії суду надійшов Висновок судово-психіатричної експертизи № 438 складений 01.11.2018 року, у зв`язку з чим матеріали справи були повернуті до суду та ухвалою від 30.01.2019 року провадження у справі поновлено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, наполягав на розгляді справи у відсутності відповідача, вказуючи на тривалий час перебування справи в провадженні суду і безпідставне затягування судового розгляду відповідачем. Відповідач [PERSON] у судове засідання 19.04.2019 року не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, на електронну адресу суд надіслала заяву про відкладення розгляду справи для надання можливості ретельно підготувати клопотання про призначення експертизи. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи міститься лист державного нотаріуса Баранової О.В. про розгляд справи у їх відсутність. Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, стадію розгляду, та тривалий час перебування справи в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій відповідача, яка не з`явилась та належним чином не довела поважності причини неявки. Так, суд бере до уваги, що під час розгляду справи в судових засіданнях був присутній представник відповідача [PERSON] , а судове засідання 21.03.2019 року було відкладено за особистим клопотанням [PERSON] , яка повідомила про необхідність ознайомитись з матеріалами справи та підготувати клопотання у справі. Зазначене клопотання було судом задоволено та відповідачеві надано строк для підготовки для участі в засіданні. Однак, не зважаючи на те, що про повернення справи з експертної установи та призначення справи до розгляду по суті відповідачеві було відомо ще з 04 лютого 2019 року (а.с.183), а 21 березня 2019 року вона ознайомилась з матеріалами справи (а.с.195), [PERSON] у судове засідання 19 квітня 2019 року не з`явилась, жодних письмових клопотань про витребування доказів, призначення додаткової (повторної) судової експертизи тощо не подала, натомість ще двічи зверталась до суду з клопотаннями про ознайомлення з матеріалами справи та, не маючи для цього перешкод, своє право не реалізувала, що на думку суду, свідчить про безпідставне затягування відповідачем судового розгляду, що з урахуванням строку перебування справи в провадженні суду, дало право розглянути справу у відсутності відповідача. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис № 3081, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 3-поверхового житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 388,1 кв.м., житловою площею 172 кв.м, який належав останньому на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок [NUMBER] видане 26 березня 2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради. За період життя [PERSON] склав два заповіти, а саме: 03 жовтня 2016 року яким усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] , 1973 року народження . Даний правочин було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 7-2792. Також 02 березня 2007 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. було посвідчено заповіт, згідно умов якого [PERSON] усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів онучці [PERSON] , 1973 року народження . Згодом, 01 лютого 2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що було складно актовий запис № 24. Як вбачається з матеріалів справи, у встановлений законом строк 08 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась в Третю одеську державну нотаріальну контору з відповідною заявою про прийняття спадщини, в результаті чого державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 963/2013 року, копія якої наявна в матеріалах справи. З вказаної спадкової справи вбачається, що Свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом [PERSON] не видавалось. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання(ст. 30 ЦК України). Згідно статті 1247 заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. П.8 Пленуму визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Звертаючись до суду з даним позовом, Позивач на підставі ст..225 ЦК України просить визнати вищевказані заповіти та шлюб недійсними, оскільки вважає, що під час їх укладання [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті -за позовом інших осіб, чиї права та інтереси порушені. Також згідно ч. 1 ст. 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Під час розгляду справи судом за клопотанням представника позивача була призначена судова психолого-психіатрична експертиза щодо визначення психічного стану заповідача під час підписання оспорюваних заповітів. На виконання вимог ухвали суду від 07.06.2018 року, експертами Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» було виготовлено Висновок судово-психіатричних експертів № 438, в якому вказано, що: [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , під час вчинення правочинів, а саме: заповіту від 03.10.2006р., складеного [PERSON] , яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було та з чого не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати та на що він матиме право на користь [PERSON] , 1973 року народження, який було посвідчено [PERSON] ., державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №7-2792; заповіту від 02.03.2007р., складеного [PERSON] ., яким на випадок своєї смерті заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати та на що він матиме право на користь [PERSON] , 1973 року народження, який було посвідчено Садовою\~Т.В ., державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-109; та під час укладання шлюбу від 01.02.2008р. між [PERSON] та [PERSON] - страждав хронічним стійким психічним розладом у вигляді: «Органічного розладу особистості та поведінки судинного генезу (атеросклеротичного, гіпертензивного) з виразним психопатоподібним варіантом психоорганічного синдрому», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F 07.9» та «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), та за своїм психічним станом абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Оцінюючи висновок експертів у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність, матеріали справи не містять. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. Отже, висновок судово-психіатричних експертів № 438 на переконання суду є належним доказом у даній справі, який у своїй сукупності з іншими матеріалами справи, визнаються судом такими, які доводять, що при укладанні оспорюваних заповітів та шлюбу [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 42 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Представник позивача пояснив суду, що [PERSON] з 1994 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , зареєструвавши шлюб у 1997 році. Після реєстрації шлюбу подружжя проживало в будинку [ADDRESS] , належному чоловікові. Вказане домоволодіння потребувало капітального ремонту у зв`язку з чим подружжя прийняло рішення про проведення його повної реконструкції та добудови. У зв`язку з тим, що [PERSON] власних грошових коштів для реконструкції не мав, [PERSON] та її донька - позивач [PERSON] разом з онуком [PERSON] продали належне їм на праві власності нерухоме майно та внесли кошти в реконструкцію спірного будинку. Вказані обставини підтверджуються судовими рішеннями, винесеними у спорах між сторонами за період з 2001 року. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] ще за життя зверталась до суду з позовом до [PERSON] про поділ будинку та визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного будинку, а [PERSON] в свою чергу, подавав позов до неї, за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про розділ другого та третього поверху будинку. На теперішній час спір остат очно не вирішений. Таким чином, суд не погоджується з твердженнями представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо відсутності порушення прав позивачів оспорюваними заповітами та фактом укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині визнання недійсними заповітів та шлюбу обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження те, що позивач в момент укладання даного правочину абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст. 44 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених ст. 39-41 Сімейного кодексу України, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Статтею 45 Сімейного кодексу України визначено, що недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 2/3 частину домоволодіння, суд зазначає наступне. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Статтями 1261-1265 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Четверта черга спадкоємців за законом. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї . Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають, оскільки визнання права власності в порядку спадкування в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: partial