Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

31 травня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в подальшому 20 січня 2014 року змінила позовні вимоги, які ухвалою суду від 03 березня 2014 року були прийняті до провадження за виключенням вимог щодо розірвання шлюбу, за якими позивач просила позбавити батьківських прав відповідача, стягнути з нього аліменти на утримання її під час вагітності та до досягнення дитиною трирічного віку, й досягнення дитиною повноліття. Позовна заява [PERSON] про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини, ухвалою суду від 26 серпня 2014 року, за заявою відповідача залишена без розгляду (а.с. 192). В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини, заперечував проти позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дружини під час вагітності, до досягнення дитини трьох річного віку та пояснив, що інших дітей не має, допомогу дружині під час вагітності не надавав, на теперішній час допомогу дружині до досягнення дитиною трьох років не здійснює, так як у нього були сумніви в біологічному походженні дитини. Має роботу, місце постійного проживання, не перебуває на обліку в нарколога чи психіатра, позбавлений можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, так як позивач приховувала місце свого фактичного проживання з якою в нього склались неприязні стосунки. Не мав можливості виконувати свої батьківські обов'язки з незалежних від нього причин, через поведінку позивача, від дитини не відмовлявся. Представник служби у справах дітей Іванівської районної державної адміністрації в Одеській області в судовому засіданні вважала недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача мотивуючи свою позицією доводами зазначеними в висновку, а позовні вимоги в частині стягнення аліментів просила вирішити за розсудом суду. Сторонам в ухвалі від 12 червня 2013 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 12-13). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Відповідно до свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 01 березня 2013 року позивач уклала шлюб із відповідачем, який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 10. Від спільного проживання у шлюбі позивач в квітні 2013 року завагітніла, що підтверджується довідкою Іванівської центральної районної лікарні (а.с.7). З травня 2013 року сторони проживають окремо, у зв'язку з чим шлюбні відносини між ними фактично припинені. [INFO] позивач народила дитину - доньку [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.118). З висновку експерта Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи вбачається, що на підставі молекулярно-генетичного аналізу ДНК встановлено, що відповідач являється батьком [PERSON], яка була народжена позивачем з ймовірністю 99,99999%. На підставі чого експерт прийшов до висновку, що батьківство практично доведено (а.с.141-147). З довідок вбачається, що відповідач має постійний дохід у вигляді отриманої заробітної плати (а.с. 55, 208). Акт про те, що відповідач не забрав дитину з пологового будинку (далі - акт) складений зацікавленими особами без участі працівників пологового будинку (а.с. 115). За рішенням Іванівської районної державної адміністрації в Одеській області від 22 серпня 2014 року №18-VIIІ вирішено недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 190). 22 серпня 2014 року органом опіки та піклування Іванівської районної державної адміністрації в Одеській області було надано висновок з про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 189). З довідки Благоєвської сільської ради Іванівського району Одеської області від 15 серпня 2014 року №1069-02-23 вбачається, що відповідач проживає разом зі своїм бабусею та дідусем (а.с. 185). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.84 СК України, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За ч.1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно ч.1 ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги пояснення осіб, які брали участь у справі, письмові докази, суд виходить з таких мотивів. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини до її повноліття суд виходив з такого. Відповідач визнав позовні вимоги в частині сплати аліментів на користь позивача на утримання дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи від дня пред'явлення даної позовної вимоги до суду, тобто з 20 січня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] про що заявив в судовому засіданні 26 серпня 2014 року. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, виходячи з наведених матеріальних та процесуальних норм, встановлених обставин слід констатувати про відсутність фактичних даних, що визнання відповідачем позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та суперечить закону, тому позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини під час вагітності в період з 31 травня 2013 року по [INFO] та до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO], в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, суд виходив з такого. В абзаці 3 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» пленум роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Відповідачем не було надано достатніх доказів, що за його станом здоров'я та матеріальним становищем, наявністю інших дітей, інших обставин він не має можливості сплачувати аліменти в розмірі заявлених позивачем. При цьому суд зауважує, що відповідачу слід було надати до суду належні докази, або викликати свідків для підтвердження матеріального, сімейного стану, погіршення стану здоров'я або інших випадків. Проте відповідач не скористався роз'ясненнями суду з зазначеного приводу та надання до суду доказів не забезпечив. Обставини зазначені відповідачем про неможливість сплачувати аліментів в частині утримання дружини під час вагітності та до досягнення дитиною трьох річного віку, через його хворобу та догляду за дідом й бабою не підтверджені достатніми доказами. Фактичні обставини хвороби діда й баби відповідача не підтверджують факт його участі у витратах на їх лікування, а також відсутності інших осіб, що здійснюють їх догляд. Таким чином, суд констатує, що вимоги позивача в частини стягнення аліментів на її утримання під час вагітності та до досягнення дитиною трьох річного віку, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимогах позивача в частині позбавлення батьківських прав суд виходив з такого. Оцінюючи поведінку відповідача, слід зауважити, що судом виходячи з підстав позбавлення батьківських прав, передбачених статтею 164 СК України не встановлено наявності беззаперечних доказів його винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками, які б свідчили про умисне ухиляння ним від виховання дитини. Застосування до відповідача такого крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав не є доцільним, так як достатніх підстав передбачених статтею 164 СК України судом встановлено не було. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16, 17, 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав " де пленум роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо негідної поведінки відповідача є необґрунтованими, оскільки відповідач стверджує про його бажання приймати участь у вихованні доньки, а підстави зазначені в ч.1 ст.164 СК України, які могли б вказувати на негативну поведінку відповідача відсутні. Акт не можна вважати належним доказом не виконання обов'язків відповідачем, так як складений зацікавленими особами. Аналогічні правові висновки з питання позбавлення батьківських прав зробив Верховний суд України в ухвалах від 05 жовтня 2011 року по справі № 6-47846св10, від 06 жовтня 2010 року по справі № 6-2280св10, від 28 вересня 2011 року по справі № 6-33481св10. Вирішуючи справу

Outcome: partial