Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 20 березня за допомогою телефону, він звернувся до автосалону відповідача, з метою придбати автомобіль «Toyota RAV-4». Працівники автосалону повідомили позивачу, що такий автомобіль є в наявності. 21 березня 2015 року позивач прибув до офісу відповідача в м. Одеса, де мав намір купити авто відразу. Йому повідомили, що автомобіль через неспокійну ситуацію у м. Одеса перевезений до м. Суми. Водночас підтвердили його можливість купити автомобіль та надали рахунок на суму 80 000 грн. із зазначенням номеру договору (без його назви) з вказівкою на те, що це передоплата за вказаний автомобіль, який позивачу необхідно терміново сплатити через банківське відділення, а цим часом працівники відповідача підготують договір на придання авто та всі інші документи. Після сплати зазначеної суми коштів, позивач приїхав до офісу компанії для оформлення всіх документів, однак йому дали підготовлений до підписання договір фінансового лізингу на автомобіль, із зазначеним у рахунку номером. Вислухавши заперечення позивача щодо лізингу (він мав намір купити авто) працівник відповідача запевнила його, що це формально договір лізингу, а через 5 днів, він, у м. Кременчуці, на офіційній станції «Тойота» отримає автомобіль, доплатить решту суми, оформить право власності на нього, а зазначений договір припинить свою дію. Таким чином позивач, повіривши працівнику відповідача, під його впливом уклав договір фінансового лізингу № 001343 з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», предметом якого є транспортний засіб «Toyota RAV-4», комплектації «Lounge». Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати позивачу у користування на строк та умовах договору. У подальшому компанія відмовилась надавати автомобіль позивачу, поясняючи це тим, що сплачені ним 80 000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачеві необхідно було сплатити ще 50% вартості автомобіля. Удома, після вивчення умов договору, позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть, що це був обман. Позивач вважає, що його було введено в оману та не має можливості самостійно розірвати договір. Позивач вважає, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» з ним було укладено договір з несправедливими умовами та оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надала йому автомобіль та не повернула сплачені кошти, чим порушила його права та вимоги чинного законодавства, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Просить суд визнати договір фінансового лізингу від 21.03.2015 № 001343, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним грошові кошти у сумі 80 500 грн. (80 000 грн. сплачені за договором та 500 грн. - комісія банку за переказ коштів). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві та уточненні. Вказували, що договір фінансового лізингу був складений з порушеннями, а саме: не конкретизовано предмет лізингу (основні характеристики автомобіля), а вказані у договорі характеристики (зазначений вид КПП) не поставляються на дану комплектацію авто, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Вважали умови договору такими, що є несправедливими по відношенню до позивача. Вважали, що позивача було введено в оману при укладенні оспорюваного правочину. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Надав до суду письмове заперечення, в якому просив суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. У запереченнях вказав, що не вбачає підстав для визнання договору недійсним. Зазначив, що позивач ознайомився з договором, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору та є підтвердженням досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір укладений у письмовій формі, тобто усі вимоги щодо чинності правочину сторонами було дотримано, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства. Вважає, те що позивач не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення його в оману, і це є лише способом ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань. Умовами договору передбачено сплату штрафу лізингоодержувачем за дострокове розірвання договору. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши позивача та його представника, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи, інтересів держави, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.03.2015 позивач через відділення банку сплатив на рахунок відповідача 80 000 грн., згідно з наданим позивачем рахунком, що підтверджується копіями рахунку та квитанції, які містяться в матеріалах справи. Цього ж дня між відповідачем та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 011030 з додатками, згідно з яким предметом лізингу є транспортний засіб «Toyota RAV-4» у комплектації «Lounge», об'єм двигуна 2.0, тип КПП - автомат, привід - повний. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати позивачу у користування на строк та умовах, визначених у договорі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він разом із позивачем, 21.03.2015 приїхав до салону відповідача в м. Одесу для купівлі автомобіля, при цьому вони взяли всю суму коштів на його придбання. У офісі сказали, що автомобіль зараз знаходиться в м. Суми, і якщо позивач хоче його купити необхідно сплатити аванс, а автомобіль привезуть в м. Кременчук на офіційний центр «Тойота». Свідок зазначив, що позивачу надали рахунок з реквізитами, сказали їхати терміново в банк оплачувати аванс, бо це була субота і банки працюють до обіду, а вони (працівники відповідача) тим часом підготують договір та всі необхідні документи. Взяли копії документів і сказали, що через 3-4 дні доставлять автомобіль в салон у м. Кременчук, де необхідно буде доплатити решту його вартості. Позивач сплатив вказані кошти, які він вважав передоплатою, жодних слів щодо необхідності сплати адміністративного платежу йому повідомлено не було. Того ж дня, після сплати коштів, позивачем було укладено із відповідачем оскаржуваний договір, який, як виявилось, був договором фінансового лізингу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона разом із позивачем 21.03.2015 прибула до м. Одеса з метою купівлі позивачем автомобіля. Свідку достовірно було відомо, що позивач розраховував того ж дня придбати автомобіль за повну суму, яка була у нього в наявності 21.03.2015, але коли вона з позивачем прибула до салону, співробітниками відповідача було повідомлено, що автомобіль, який розраховував придбати позивач перевезений до іншого міста, і для придбання цього авто необхідно сплатити передоплату у розмірі 20 % від вартості авто і вже після цього автомобіль буде доставлений до м. Кременчука, де він доплатить кошти до повної вартості авто. Після цього працівники відповідача надали позивачу рахунок на суму 80 000 грн. із зазначенням номеру договору (без його назви) з вказівкою на те, що це передоплата за вказаний автомобіль, який позивачу необхідно терміново поїхати сплатити в банк, привезти їм квитанцію, а цим часом працівники відповідача підготують договір на придання авто та всі інші документи. Свідок показала, що про ніякий адміністративний платіж позивачу не повідомили. Позивач сплатив 80 000 грн., як передоплату за авто, взяв квитанцію, вони приїхали до офісу відповідача, однак йому після сплати коштів дали на підпис договір фінансового лізингу. На заперечення позивача щодо лізингу (він мав намір купити авто) працівник відповідача запевнила його, що це формально договір лізингу, а через 5 днів, він, у м. Кременчуці, на офіційній станції «Тойота» отримає автомобіль, доплатить решту суми, оформить право власності на нього, а зазначений договір припинить свою дію. Позивач підписав договір, однак на цей час автомобіль позивачу не доставлено, сплачені кошти не повернуто. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. З пункту 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Таким чином відповідач надає фінансові послуги, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 4, 10, 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право: на необхідну, достовірну, та своєчасну інформацію про продукцію, а також про його виробника (п. 4 ст. 4); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана (п. 2 ст. 10); на отримання необхідної інформації достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання (ст. 15) тощо. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, однак він не є вичерпним. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону на нечесну підприємницьку діяльність, яка включає : 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною (ст.19 Закону ). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст.19 Закону). Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3 ст.19 Закону). Позивачем надано докази того, що з боку відповідача на нього чинився примус та неналежний вплив, що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу його вибору або його поведінку як споживача, позивач довів, що діяльність відповідача ввела його в оману. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» встановив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Так як позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, а відповідач до укладання договору надав рахунок на сплату коштів, які потім виявлялись адміністративним платежем за договором фінансового лізингу і надавав та схиляв позивача підписати договір лізингу обманним шляхом, суд прийшов до висновку, що діяльність відповідача була такою, що ввела споживача в оману, а укладений між сторонами договір порушує права позивача, а тому є недійсним в розумінні Закону України «Про захист прав споживача». Суд приходить до висновку, що в частині визнання недійним договору, укладеного між сторонами, позовні вимоги повинні бути задоволені, а сторони повернуті в попередній стан, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачені відповідачу кошти у сумі 80 000, 00 грн. Щодо стягнення сплаченої позивачем комісії банку у сумі 500,00 грн. за перерахування коштів на рахунок відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позову і цій частині, оскільки зазначені кошти сплачені за послуги банку, який обрано самим позивачем, а відповідач зазначених коштів не отримував. Відповідно до п. 7 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачівта зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. Також, суд враховує правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України від 23.05.2012 у справі № 6-35цс12, а саме, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею ст. 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме повернути сторони у становище, яке існувало до моменту укладення правочину. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Ураховуючи викладене,

Outcome: partial