Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2011 року, укладеного між нею та [PERSON] , та посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Татарінцевою І.А. Бажаючи продати вказану квартиру, позивач 03.02.2020 року звернулася до нотаріуса, який повідомив про наявність арешту квартири відповідно до постанови державного виконавця Автозаводського ВДВС від 26.04.2012 року в рамках виконавчого провадження про стягнення зі [PERSON] грошових коштів на користь ПАТ «Кременчукгаз». Посилаючись на те, що державним виконавцем накладено арешт на квартиру, яка на день винесення постанови не належала боржнику, чим порушено права позивача як власника майна, позивач не є боржником у вищезазначеному виконавчому провадженні, [PERSON] просить суд звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Автозаводського ВДВС від 26.04.2012 року, квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.07.2020 року в справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідач відзив на позов не подав. Позивач [PERSON] надала до суду клопотання про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, зазначила про погашення заборгованості перед ПАТ «Кременчукгаз», просила справу розглянути у відсутність. Представник Автозаводського ВДВС м. Кременчука Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) надав заяву про розгляд справи у відсутність представника, просив вирішити питання на розсуд суду. Представник ПАТ «Кременчукгаз» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на положення ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2011 року, укладеного між нею та [PERSON] , який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Татарінцевою І.А, зареєстровано в реєстрі №2531 (а.с. 8-10). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.09.2008 року по справі 2-1954/2008 стягнуто зі [PERSON] та інших на користь ВАТ «Кременчукгаз» заборгованість по оплаті за спожитий газ у сумі 506,47 грн. та судові витрати по справі (а.с. 11). З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2020 року вбачається, що 26.04.2012 року за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 26.04.2012 (виконавчий лист 2-1954) накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). 04.02.202 року [PERSON] зверталася з заявою до Автозаводського ВДВС м. Кременчука з заявою про зняття арешту з вищезазначеної квартири, разом з тим, отримала відповідь, в якій їй повідомлено, що станом на 07.02.2020 року відсутні відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] , рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом (а.с.13). За статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 41 Конституції України гарантує,що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. В силу частини першої статті 59 цього закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Разом з тим орган ДВС не є належним відповідачем за таким позовом, а може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідно до частини 2 статті 59 Закону України № 1404-VІІІ у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири з 26.10.2011 року, накладення на підставі постанови Автозаводського ВДВС від 26.04.2012 року арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , порушує законні права власника на розпорядження майном, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення спірного майна з-під арешту. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір та інші витрати у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved