Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

у червні 2020 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, втрат від інфляційних процесів та 3% річних. Свої вимоги мотивувало тим, що [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] та користується наданими їй житлово-комунальними послугами. Зазначило, що відповідач не здійснює оплату за надані послуги, у зв`язку з чим за період з 01 березня 2016 року по 01 травня 2020 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги на суму 50932 грн.71 коп., яка станом на день подачі позовної заяви не сплачена. Ця загальна сума заборгованості складається: з суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 43742,30 грн., інфляційних втрат у розмірі 4946,29 грн., трьох відсотків річних в розмірі 2244,12 грн. Належна відповідачу на праві власності квартира за адресою [ADDRESS] , є частиною житлового будинку, а тому відповідач спільно з власниками квартир та нежитлових приміщень у житловому будинку зобов`язаний брати участь у витратах на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій пропорційно загальною площі нежитлового приміщення. Відповідачу пропонувалось укласти Типовий договір про надання послуг з утримання будинків, споруд, прибудинкових територій, однак відповідач договір з ТОВ «Ліко-житлосервіс» не підписував. Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладання відповідного договору. Споживач, відповідно до вищевказаного закону, повинен здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, та три проценти річних від простроченої суми. Позивач посилається на те, що не мав грошових коштів на сплату судового збору при зверненні до суду, тому просить вважати це поважною причиною пропуску строку позовної давності. Ухвалою від 11.06.2020 року суддею Хоменко В.С. справа була прийнята у провадження з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 03.11.2020 року (а.с. 38). З метою належного повідомлення учасників справи розгляд справи відкладався ухвалами суду, та був призначений на 08.06.2021 року (а.с.64, 67). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву ( а.с.44-50) у якому вказує що з пропозицією укласти договір у примірнику що надавав їй для підписання позивач вона не погодилась, вона не знала реквізити для оплати послуг і суми грошових коштів які треба сплачувати. Просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію багатоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі Акту прийому-передачі житлового будинку від 12.03.2015 року (а.с. 7). Відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] . (а.с.8-9). Позивач, звернувшись до суду з позовом, зазначає, що споживачу надавалися житлово-комунальні послуги, від даних послуг споживач не відмовлявся та продовжував їх фактично споживати, тобто між сторонами наявні договірні відносини. Виходячи з постанови Верховного суду України від 20.04.2016 року, справа № 6-2991цс15, споживачі зобов`язанні оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі. Відповідач [PERSON] тривалий час не виконує належним чином норми законодавства щодо оплати за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, у зв`язку з чим за період з 01 березня 2016 року по 01 травня 2020 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги на суму 50932 грн. 71 коп. Ця загальна сума заборгованості складається: з суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 43742,30 грн., інфляційних втрат у розмірі 4946,29 грн., трьох відсотків річних в розмірі 2244,12 грн.(а.с.14-15). У відповідності до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку. У відповідності до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від обов`язку по оплаті за ці послуги. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі 6-2954цс15, постанова від 20.04.2016 року. ТОВ «Ліко-Житлосервіс» надавало споживачу послуги належної якості. Претензій з боку споживача щодо неякісного надання послуг не надходило. Докази на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновків про те, що між позивачем і відповідачем, що є власником квартири [PERSON] , склалися фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг. Статтею 162 ЖК України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом безспірно встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачу як власнику квартири. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідач має заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. Цей розрахунок(а.с.14-15) зроблений за період з 01.03.2016 року по 01.05.2020 року. Відповідач просить застосувати до наявних правовідносии з позивачем строк позовної давності. У відповідності до ст. 256 ЦК Україн и позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність у відповідності до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог у відповідності до ст.258 ЦК України законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності відповідно до ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням викладеного вбачається що частина заявлених позовних заявлена позивачем після збігу загального строку позовної давності 3 роки. Оскільки позивач звернувся до суду у червні 2020 року, то задоволенню підлягають позовні вимоги заявлені позивачем за період з червня 2017 року, а також похідні вимоги по втратах від інфляційних процесів та 3 % річних за цей період. До стягненню з відповідача, з урахуванням загального строку позовної давності у три роки, підлягає стягненню за період з 01.06.2017 року по 01 травня 2020 року заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 33778, 15 грн., інфляційні втрати у розмірі 4131,63 грн., три відсотки річних в розмірі 2071,61 грн. Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заявлені позивачем як підстави поважності пропуску строку позовної давності по зобов`язанням за 2016 рік - відсутність коштів для оплати судового збору суд відхиляє, бо не вважає це поважною причиною пропуску строку позовної давності. Позивач не був позбавлений права своєчасного звернення до суду та подачі відповідного клопотання про відстрочення сплати судового збору. Оскільки відповідач не виконує зобов`язання по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 33778, 15 грн., інфляційних втрат у розмірі 4131,63 грн., трьох відсотків річних в розмірі 2071,61 грн., загалом 39981,39 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.(а.с.6). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial