Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

29 травня 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 29331 грн. 48 коп. та сплачені судові витрати в розмірі 1762 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач згідно кредитного договору без номеру, укладеного між сторонами 16 вересня 2010 року, отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобовязання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, заборгованість за договором станом на 30 квітня 2018 року складає 29331 грн. 48 коп., з яких 4033 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитом, 20724 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2701 грн. 04 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1372 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою суду від 04 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Правом подачі до суду відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року призначено справу до судового розгляду. До початку розгляду справи по суті, за клопотанням представника відповідача, ухвалами суду витребувано від позивача необхідні докази. 04 жовтня 2018 року, до початку розгляду справи по суті, представником відповідача на адресу суду направлена заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Від представника позивача до судового засідання надійшла заява про слухання справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача та суду зазначив, що дійсно 16 вересня 2010 року укладав із банком кредитний договір, отримував кредит та частинами його погашав. Останній платіж ним було здійснено 07 червня 2012 року в сумі 1000 грн. Також зазначив, що отримував більше, ніж одну кредитну картку. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності звернення до суду, оскільки останній платіж [PERSON] здійснено 07 червня 2012 року в сумі 1000 грн., а з позовом банк звернувся до суду 29 травня 2018 року. Крім того, з наданого банком розрахунку неможливо встановити суму боргу, за такого він є неналежним доказом у справі. Вислухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 16 вересня 2010 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» надав заявнику платіжну картку «Кредитка «Універсальна». Одночасно з підписанням заяви, відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, отримавши, таким чином, повну інформацію про умови кредитування. Також, підписавши заяву, [PERSON] виразив свою згоду на те, що його заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 7). Факт підписання вказаної анкети-заяви 16 вересня 2010 року, а також використання кредитних коштів і їх часткове повернення, в тому числі і повернення останнього платежу у сумі 1000 грн., сплаченого 07 червня 2012 року, відповідач визнав (а.с. 5-6, 81-83). Крім того, з виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 01 січня 1999 року по 12 вересня 2018 року вбачається, що позичальник використовував кредитні кошти за допомогою кредитних карток № 5577212915461787 та № 5577212714884221. Відповідно до довідки (а.с. 80) зазначено, що між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був підписаний кредитний договір без номера, за яким надано кредитні картки: № 5577212915461787 термін дії якої до травня 2014 року та № 5577212714884221 терміном дії до червня 2015 року. Як зазначив банк у позовній заяві, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки, тобто по 30 червня 2015 року. Не погоджуючись із заявленими банком позовними вимогами, [PERSON] 04 жовтня 2018 року просив застосувати наслідки пропуску банком строку позовної давності, тобто, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з цих підстав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 16 вересня 2010 року станом на 30 квітня 2018 року складає 29331 грн. 48 коп., з яких 4033 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитом, 20724 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2701 грн. 04 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1372 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-6). Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обовязку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Як зазначалось вище, факт використання кредитних коштів відповідач [PERSON] визнав. Зокрема, останній платіж на повернення боргу позичальник сплатив 07 червня 2012 року у сумі 1000 грн. Крім того, використання коштів та часткове повернення боргу підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору за період з 16 вересня 2010 року по 30 квітня 2018 року та випискою по особовому рахунку позичальника за період з 01 січня 1999 року по 12 вересня 2018 року за картками № 5577212915461787 та № 5577212714884221 (а.с. 5-6, 81-83). Дані кредитні картки № 5577212915461787 та № 5577212714884221 є Універсальними 55 днів, що підтверджується письмовими поясненнями банку ( а.с.107) Факт отримання відповідачем вказаних кредитних карток підтверджується фотознімками (а.с. 111, 113), що в судовому засіданні відповідачем не заперечувалось. Також, підписуючи 16 вересня 2010 року анкету-заяву, відповідач вказав, що він погоджується і приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг. З наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання [PERSON] анкети-заяви, тобто, станом на 16 вересня 2010 року (а.с. 7-33). Крім того, відповідач погодився і з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні, що не перевищує 30% річних, оскільки, використавши кредитні кошти, які банк запропонував надати позичальнику на умовах сплати ним вказаної процентної ставки, [PERSON] їх періодично повертав, тобто, вчинив дії, що свідчать про згоду на запропоновані банком умови кредитування. Як зазначалось вище, використання кредитних коштів позичальником здійснювалось за допомогою платіжного засобу - кредитної картки, на якій 16 вересня 2010 року був встановлений кредитний ліміт у сумі 10000 грн. та яка мала строк дії по 31 травня 2014 року, остання терміном дії до 30 червня 2015 року. Тобто, банк встановив умову, за якою строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, на які погодився позичальник, не містять строку дії укладеного між сторонами кредитного договору. За таких обставин, за відсутності умов про строк дії кредитного договору, суд виходить з обовязку позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами до дня закінчення строку кредитування, тобто по 30 червня 2015 року. Як видно, позичальник частково повертав кредит, здійснивши останній платіж 07 червня 2012 року у сумі 1000 грн., чим визнав як наявність кредитної заборгованості, оскільки сплатив кошти на її часткове погашення, так і строк кредитування по 30 червня 2015 року, оскільки здійснив часткове повернення боргу за допомогою кредитної картки. Крім того, позичальник згідно умов кредитного договору мав обовязок щомісячно повертати банку кредит та до закінчення строку дії кредитної картки сплачувати 30 % річних за використання кредитних коштів. Проте, після останнього платежу у червні 2012 року обовязок щодо наступного чергового платежу по 25 липня 2012 року позичальник не виконав і в послідуючому борг також не повертав. Операція з перерахування банком 20 вересня 2015 року 690,94 грн. на погашення кредитної заборгованості була здійснена в автоматичному режимі, тобто, без відома та згоди позичальника, а тому цей платіж не може вважатись частковим виконанням зобовязання відповідачем стосовно щомісячного платежу за липень 2012 року і судом до уваги не береться. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про усну чи письмову домовленість між позивачем і відповідачем з приводу автоматичного погашення кредитної заборгованості за рахунок позичальника з використання інших рахунків в установі банку. Крім того, таке перерахування було здійснено поза межами дії терміну кредитної картки, строк останньої станови до 30 червня 2015 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобовязання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобовязання є його порушенням. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки сторонами кредитного договору обумовлено повернення кредиту частинами, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обовязку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Водночас, як зазначалось вище, відповідач мав повернути банку заборгованість у повному обсязі в останній день дії кредитної картки, тобто 30 червня 2015 року, а відтак, позивач має право захистити порушене право відносно кожного простроченого позичальником щомісячного платежу у межах трирічного строку позовної давності по день звернення до суду (29 травня 2018 року). Цей період включає вимоги про стягнення кредитного боргу і процентів за користування кредитом стосовно кожного простроченого платежу, строк давності якого не минув, а саме: за період з 29 травня 2015 року по 30 червня 2015 року. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так як борг по тілу кредиту становить 4033,22 грн., тому ураховуючи обовязок позичальника сплачувати банку щомісячно 30% річних за користування цими коштами, заборгованість по процентам за період з 29 травня 2015 року по 30 червня 2015 року становить 109,39 грн. (4033,22 х 30% х 33 дні прострочки: 365 днів у році), яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Оскільки після 30 червня 2015 року банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, а також неустойку за порушення виконання зобовязань, тому вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2018 року задоволенню не підлягають. Стосовно вимог банку про стягнення неустойки (пені, штрафу фіксованої частини та процентної складової) суд зазначає наступне. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 та ч. 3 цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобовязання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобовязання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобовязання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобовязання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього кодексу. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Отже, оскільки після спливу строку кредитування 30 червня 2015 року у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а у межах річного строку позовної давності, тобто, по 30 червня 2016 року банк вимог про стягнення пені і штрафу не заявив, тому позов в частині стягнення неустойки задоволенню не підлягає у зв'язку із спливом річного строку звернення до суду з цими вимогами. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00 грн. та процентної складової в розмірі 1372,93 грн.), то суд відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 4033,22 грн., заборгованості за процентами в розмірі 109,39 грн., а всього заборгованості в розмірі 4142,61 грн. Оскільки позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 14,12 %, тому на підставі ст. 141 ЦПК України сплачені позивачем судові витрати у сумі 248,79 грн. судового збору (14,12% від 1762,00 грн.) виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок [PERSON]

Outcome: partial