Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

16.08.2018 року [PERSON] (звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області із позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обгрунтування свої позовних вимог позивач зазначила, що 08.07.2016 року на підставі наказу від 07.07.2016 року №1/ОС вона була прийнята на посаду оператора електрозв'язку 1 класу у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укразалізниця» (далі - відповідач). 30.05.2017 року позивач на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України та відповідно до наказу від 26.05.2017 року №936/ДН-ос структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» була звільнена за угодою сторін. Однак, в порушення ст. 116 КЗпП України на момент звільнення з підприємства з нею не було проведено остаточного розрахунку належних їй до сплати грошових сум, внаслідок чого утворилась заборгованість із заробітної плати в розмірі 10791,46 грн. Крім того, у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 312,17 грн за кожен день затримки, починаючи із 31.05.2017 року по час винесення судом рішення. 21.08.2018 року було відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. 31.10.2018 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог представник відповідача зазначив, що місце роботи позивача знаходиться на території проведення антитерористичної операції і відповідно до цього відповідач не може виконати вимоги ст. 116 КЗпП України в частині нарахування заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати, сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства, установи, організації у день звільнення та провести остаточний розрахунок із нею, оскільки це не виявилось можливим. Відповідач не має змоги підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення розрахунку, оскільки на територіях окремих районів Донецької та Луганської областей відсутній доступ до підприємства галузі. Одночасно, представник відповідача наголошує на відсутності необхідної первинної документації для проведення розрахунку на підконтрольній державній владі України території, у тому числі наказів про надання відпусток позивачу, на підставі яких можливо було б установити кількість днів відпустки, які не були використані позивачем та які б підлягали компенсації у зв'язку із звільненням. Що стосується стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у зв'язку із порушенням терміну їх виплати, то представник відповідача вважає, що це порушення сталось не з вини відповідача, а внаслідок дії непереборної сили. Зазначена обставина, на думку представника відповідача, також підтверджується науково-правовим висновком Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. 13.11.2018 позивач надала до суду відповідь на відзив, у якій заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, обгрунтовуючи це тим, що посилання відповідачем на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. є безпідставним, оскільки останній є неналежним доказом існування та підтвердження форс-мажорних обставин. Щодо зазначеної у відзиві відповідачем відсутності первинної документації на підконтрольній державній владі України території позивач зазначає, що втрата контролю державною владою України над частиною території Донецької та Луганської областей відбулось у 2014 році. Однак, протягом 2016-2017 років відповідач сплачував їй заробітну плату належним чином, фактично здійснюючи господарську діяльність на непідконтрольній території. Одночасно позивач вказує, що з 20.03.2017 року у у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укразалізниця» на підставі наказу начальника дирекції від 17.03.2017 року №236/ДНД було встановлено простій, а час простою не з вини працівника оплачується із розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити суд у задоволені позову, а також просить суд розглядати справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, встановив такі фактичні обставини. Згідно із копією трудової книжки серії БТ-1 №4127232 позивач 01.08.2012 року на підставі наказу №48/ОС від 01.08.2012 року переведена на посаду оператора електрозв'язку 1 класу цеху обробки інформації (запис №9). 24.09.2012 року позивач на підставі наказу №84/ОС від 24.09.2012 року переведена на посаду оператора електрозв'язку 1 класу бригади по обробці інформації дільниці по обробці інформації (запис №10). 08.07.2016 року на підставі Закону України №4442-IV від 23.02.2012 року та постанови Кабінету міністрів України №200 від 25.06.2014 року Державне підтприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (запис №11). 30.05.2017 року позивач на підставі наказу №936/ДН-ос від 26.05.2017 року на відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України звільнена із займаної посади (запис №12). Згідно із копією наказу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» №936/ДН-ОС від 26.05.2017 року позивач була звільнена з посади 30.05.2017 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до копії наказу регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» №645-НЗ-1 від 28.04.2017 року начальників дирекцій залізничних перевезень зобов'язано процедуру вивільнення працівників провести відповідно до вимог чинного законодавства, забезпечивши своєчасне персональне попередження працівників структурних/виробничих підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» про їх звільнення у зв'язку із скороченням штату. Згідно із копією попередження 09.05.2017 позивача повідомлено, що посада, яку вона обіймає, скорочується з 17.07.2017 року і вона буде звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до копії наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» №236/ДНД від 17.03.2017 року встановлено простій з 20.03.2017 року. Відповідно до копії розрахунку за березень 2017 року позивачеві підлягало до сплати 3 085,53 грн заробітної плати. Позивачем було частково отримано заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 1400,00 грн. Однак, відповідачем надано копію видаткового касового ордеру №2532 від 21.09.2017 року, відповідно до якої депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року, отримана позивачем, становить 1495,45 грн. Згідно із копією розрахунку за квітень 2017 року позивачеві підлягало до сплати 3450,81 грн заробітної плати. Одночасно, відповідно до копії розрахунку за травень 2017 року позивачеві підлягало до сплати 5655,12 грн заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Вказані обставини відповідачем не заперечувались, відтак, суд вважає їх встановленими. Згідно із п.1 розділу VI «Узагальнені висновки» науково-правового висновку Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, у тому числі території м. Донецька Донецької області та м. Луганська Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлюють виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Пунктом 3 вказаного розділу науково-правового висновку Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. передбачено, що скорочення штату в структурних підрозділах відповідача - «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», запроваджено обгрунтовано та правомірно, та спричинено обставинами, які є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними, тобто форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної дії). Відповідно до п. 7 вказаного розділу науково-правового висновку Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. втрата контролю і доступу відповідача до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та за адресою: Луганська область, м. Луганськ, вул. Кірова, 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій , табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20.03.2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12.04.2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості відповідача виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно із ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, зокрема кожному звільненому працівнику цих структурних підрозділів видати належно оформлену трудову книжку та провести розрахунок. Крім того, відповідно до науково-правового висновку Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності відповідача за невиконання обов'язків, передбаченим законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких мотивів. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною першою ст. 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а судом встановлено, що позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 30.05.2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Одночасно, суд звертає увагу на той факт, що Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а другою частиною цієї статті встановлено обов'язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Враховуючи наведене, суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на позовну заяву щодо відсутності первинної документації, як підстави для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Суд приймає до уваги, що працевлаштування позивача за переведенням відбувалось у 2016 році, тобто, вже під час проведення антитерористичної операції, однак, відповідачем не були вчинені жодні дії направлені на забезпечення збереження первинної документації, оскільки, відповідач фактично залишив отримані при реогранізаці ДП «Донецька залізниця» первинні документи щодо співробітників на тимчасово неконтрольованій території. Відповідачем вищезазначені обставини не спростовувались жодним чином, тому заперечення представника відповідача, викладені у відзиві, щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Одночасно, суд зауважує, що відповідно до норм ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. А також суд звертає увагу на те, що надані позивачем документи на підтвердження заборгованості по заробітній платі підписані уповноваженими особами, підписи яких скріплені печаткою підприємства. Крім того, як вказано у Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що позивачем підтверджена наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати із урахуванням утримання обов'язкових платежів: - за березень 2017 року - з урахуванням фактичного відпрацьованого часу та із урахуванням часу простою - 3085,53 грн, що з врахуванням виплаченої суми у розмірі 1400,00 грн становить 1685,53 грн; - за квітень 2017 року - 3450,81 грн; - за травень 2017 року - 5655,12 грн; а всього на суму 10791,46 грн без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів. Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі під час звільнення, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суду України у постанові № 6-365цс16 від 23.03.2016 року зробив правовий висновок, відповідно до якого до трудових правовідносин, врегульованих ст. 116, 117 КЗпП України, застосовується положення ст. 617 ЦК України. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 617 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. На підставі аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач може бути повністю звільнений від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні за умови, що це сталось внаслідок дії непереборної сили, яку відповідач не міг передбачити або передбачив, але не міг її відвернути. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Згідно із розпорядженнями КМУ від 30.10.2014 року №1053-р та від 02.12.2015 року №1275 м. Донецьк Донецької області було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені сертифікатом про форс-мажорні обставини, свідчить про відсутність вини роботодавця у затримці виплат робітнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Відповідачем разом із відзивом подано науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Так, згідно п. 7 розділу IV вказаного висновку втрата контролю і доступу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул.. Артема, 68, та Луганська область, місто Луганськ, вул.. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що надавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст..ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Це свідчить про відсутність вини публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов'язків. Частиною 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Відповідно до ч.2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Проаналізувавши зміст Науково-правового висновку від від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 у сукупності з нормами ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», з нормами Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року №44(5), суд приходить до висновку, що відповідач не підтвердив належними та достатніми доказами настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які об'єктивно унеможливили виконання ним обов'язків щодо проведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні відповідно до норм чинного трудового законодавства України, зокрема ст.ст. 113, 116, 117 КЗпП України. Суд вважає, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, (обставини непереборної сили) є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). На думку суду, у науково-правовому висновку від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 науковцями лише досліджуються та аналізуються фактичні обставини, що склались в господарській діяльності відповідача, а не засвідчується настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливлюють виконання обов'язків відповідача, передбачених законодавством України про працю. Суд вважає, що зазначений висновок містить точку зору та особисту думку науковців, які його склали з урахуванням того обсягу документів, які надав відповідач для дослідження. Окрім цього, суд зауважує, що п. 7 науково-правового висновку Торгово-промислової палати Українимістить твердження, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до первинної кадрової документації, зокрема, з 20.03.2017 року «Донецької дирекції залізничних перевезень», позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця», виконати зобов'язання перед вивільню вальними працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме: видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Однак, даний висновок не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне. Позивач має у своєму розпорядженні відповідну трудову книжку з відповідними записами, що свідчить про виконання відповідачем свого обов'язку із повернення трудової книжки навість за умови втрати контролю і доступу до виробничих потужностей та іншого майна. Окрім цього, предметом спору в даній справі є заборгованість із заробітної плати після 20.03.2017 року, а відповідно до копії наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» №236/ДНД від 17.03.2017 року встановлено простій з 20.03.2017 року.Таким чином, позивач в зазначений час фактично не виконував своїх службових обов'язків у зв'язку із простоєм підприємства. Суд зазначає, що ключовим елементом форс-мажорної обставини як підстави для звільнення від відповідальності є непередбачуваність такої обставини для сторони, яка звільняється від відповідальності. В той же час, відповідач, на думку суду, міг передбачити втрату контролю і доступу до виробничих потужностей та іншого майна у м. Донецьку у 2017 році, оскільки антитерористична операція на території міста Донецька була розпочата у 2014 році, а Постановою КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р місто Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Не дивлячись на такі обставини, в 2016 році відповідач в ході реорганізації ДП «Донецька залізниця» утворив регіональну філію «Донецька залізниця» та не вчинив будь-яких дій для забезпечення розумної схоронності первинної документації, залишивши таку документацію на території, що фактично не контролюється державної владою України та захоплено незаконними зброєними формуваннями так званої «ДНР». Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні. На думку суду, в судовому засіданні було встановлено, що існували певні обставини, які перешкоджали веденню стабільної фінансово-господарської діяльності відповідача. Проте нестабільна фінансово-господарська діяльність підприємства або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що позивач була звільнена 30.05.2017 року, в цей день вона знаходилась на роботі і оплата за цей робочий день була нарахована. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і до дня, коли позивачу було сплачено нараховану, але не виплачену заробітну плату в повному обсязі, тобто за період з 31.05.2017 року по 26.02.2019 року, тобто по день постановлення рішення включно, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно із абзацом четвертим Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. Суд дійшов висновку, що для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати попередні два календарні місяці березень та квітень 2017 року. Середньоденна заробітна плата позивача розрахована судом шляхом ділення суми заробітної плати за два попередні місяці (за березень та квітень 2017 року) на кількість відпрацьованих у цих місяцях днів: (2714,55 + 0,00) : (7+0) = 387,79 грн за 1 день. Враховуючи відрахування обов'язкових обов'язкових платежів (податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%), середньоденна заробітна плата позивача становить 312,17 грн. Відповідно до додатка до листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 року за №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у травні 2017 року становить 20 днів, у червні 2017 року становить 18, у липня 2017 року - 21, у серпні 2017 року - 22, у вересні 2017 року - 21, у жовтні 2017 року - 21, у листопаді 2017 року - 22, у грудні 2017 року - 20, а всього з урахуванням дати звільнення позивача 146 днів. У свою чергу, відповідно до листа Мінсоцполітики від 19.10.2017 року №224/0/103-17/214 «Щодо норми тривалості робочого часу на 2017 рік» з урахуванням кількості робочих днів за 2018 рік (зі змінами, внесеними до ст.73 КЗпП України Законом України від 16.11.2017 року №2211-VIII, де 02.05.2018 року - робочий день, 25.12.2018 року - святковий день): у січні 2018 року - 21, у лютому 2018 року - 20, у березні 2018 року - 21, у квітні 2018 року - 20, у травні 2018 року - 20, у червні 2018 року - 20, у липні 2018 року - 22, у серпні 2018 року - 22, у вересні 2018 року - 20 днів, у жовтні 2018 року - 22, у листопаді 2018 року - 22, у грудні 2018 року - 20, а всього 250 дні. Одночасно, відповідно до листа Мінсоцполітики від 08.08.2018 року №78/0/206-18 «Щодо розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у січні 2019 року становить 21 день, з 01.02.2019 року до 26.02.2019 року - 18 днів, а всього - 39 днів. Загальна кількість робочих днів за період з 30.05.2017 року до 26.02.2019 року включно становить 146+250+39 = 435 днів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 135793,95 грн (визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки, тобто 312,17 грн. х 435 днів. = 135 793,95 грн). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. Згідно із п.15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial