Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий № 6321786201:01:003:0036, що знаходиться за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул. Миру, 25; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку №\~25, загальною площею 154,70 кв.м, житловою площею 69,70 кв.м, який розташований за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул. Миру; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири №\~85, загальною площею 62 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний, №\~13[ADDRESS]; судові витрати розподілити відповідно до вимог ЦПК України. На обґрунтування позовних вимог вказав, що з 10.04.2008 він перебував у зареєстрованому шлюбі [PERSON], мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, несумісність характерів та розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, шлюбні стосунки між сторонами були фактично припинені. За час спільного перебуванні у шлюбі подружжям на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2010, реєстровий № 3660, було придбано земельну ділянку за кадастровим № 6321786201:01:003:0036, яка розташована по вул. Миру, № 25 в с. Тимченки Зміївського району Харківської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, яку було зареєстровано за відповідачем. На зазначеній земельній ділянці подружжям був побудований житловий будинок № 25 загальною площею 154,7 кв.м, житловою площею 69,7 кв.м. На підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації № 182133260096 22.11.2013 будівництво житлового будинку було закінчено та прийнято до експлуатації. Право власності на зазначений житловий будинок було зареєстровано також за відповідачем. Крім зазначеного майна, подружжям була придбана трикімнатна квартира загальною площею 62 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, що розташована в Дніпропетровській області, м.\~Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний[ADDRESS], яка зареєстрована також за відповідачем. Оскільки зазначене нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності, він (позивач) має право на його поділ та встановлення часток права власності. В позасудовому порядку сторони не змогли досягти згоди щодо порядку його поділу. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 29.03.2018 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 25.05.2018. 25.05.2018 в зв'язку з першою неявкою відповідача, підготовче засідання було відкладено. 06.07.2018 підготовче засідання відкладено за клопотанням представника позивача [PERSON] 28.08.2018 позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.09.2018. 21.09.2018 в зв'язку з неявкою відповідача судовий розгляд було відкладено. 08.10.2018 судовий розгляд відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] 23.10.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного нерухомого майна. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 23.10.2018 заяву позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено, заборонено вчиняти будь-які дії по відчуженню спірного нерухомого майна. 05.11.2018 розгляд справи відкладено через відпустку судді. 06.12.2018 представник відповідача [PERSON] подала клопотання в порядку ст. 158 ЦПК України про скасування заходу забезпечення позову - заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню кв. №\~85 в буд. №\~13 в мікрорайоні Сонячний м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. 06.12.2018 представник відповідача [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначила, що відповідач не погоджується з включенням до переліку спільного майна подружжя і подальшим розподілом кв. №\~85 в буд. № 13 в мікрорайоні Сонячний у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з тих підстав, що квартиру було придбано після фактичного припинення шлюбних відносини між сторонами. На підтвердження факту припинення шлюбних відносин та існування режиму окремого проживання з січня 2017 року послалася на на обставини, встановлені у рішенні Київського районного суду від 02.05.2018 по справі № 640/1342/18, а також обставини, викладені у позовній заяві [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Вважала, що на правовідносини щодо спірної квартири поширюється дія ч. 2 ст. 120 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям після фактичного розірвання шлюбних відносин, не вважається набутим у шлюбі і не підлягає розподілу. Крім того, стверджувала, що спірна квартира придбана за кошти, які в день укладання договору були подаровані відповідачці її матір'ю [PERSON], тому є її особистою приватною власністю і не підлягає розподілу. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовної вимоги стосовно визнання за ним права власності на 1/2 квартири № 85 в буд. № 13 в мікрорайоні Сонячний у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, решту позовних вимог визнала (а. с. 95-96). 06.12.2018 в судовому засіданні представнику відповідача [PERSON] повернуто копію відзиву для відправлення позивачу та оголошено перерву. 28.01.2019 представник відповідача [PERSON] подала повторно відзив на позовну заяву. 31.01.2019 розпочато розгляд справи по суті. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вважав, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позову щодо розподілу квартири в м. Кривий Ріг. Представник відповідача\~[PERSON]\~позовні вимоги\~визнала частково,\~просила ухвалити рішення з урахуванням вказаних у відзиві обставин. Також, за клопотанням представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні було оголошено перерву. 28.02.2019 вирішено клопотання представника відповідача у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 241 ЦПК України та після надання додаткових пояснень представниками сторін закінчено з'ясування обставин справи та перевірку їх доказами. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача [PERSON] у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] на наступне майно: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий №\~6321786201:01:003:0036, що знаходиться за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул. Миру, № 25, на 1/2 частину житлового будинку № 25, загальною площею 154,70 кв.м, житловою площею 69,70 кв.м, який розташований за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул. Миру, на 1/2 частину квартири №85, загальною площею 62 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.\~Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний, буд. № 13. Земельна ділянка, площею 0,2500 га, кадастровий №6321786201:01:003:0036, за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул.\~Миру, №\~25, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 13-16, 74-76). Житловий будинок, загальною площею 154,70 кв.м, житловою площею 69,70 кв.м, за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Тимченки, вул. Миру, буд. №\~25, належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 38950749, виданого 12.06.2015 Реєстраційною службою Зміївського районного управління юстиції Харківської області (а. с. 13-14, 17-22, 74-75). Квартира № 85, загальною площею 62 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний, 13, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 09.02.2017 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 89-92, 109-112, 145-148). Згідно свідоцтву про шлюб [PERSON] 1-ВЛ № 085997 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 2008 року, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 шлюб між сторонами розірвано (а. с. 10, 103-104, 137-138). Даними свідоцтв про народження [PERSON] 1-БК № 155168 та [PERSON] 1-ВЛ №290798 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а. с. 11, 12). Стверджувалися позивачем, не заперечувалися відповідачем, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню ті обставини, що спірні земельна ділянка та житловий будинок придбані подружжям під час шлюбу на спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю, що підлягає розподілу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Визнання позову в частині вимог щодо права позивача на 1/2 частину спірних земельної ділянки та житлового будинку не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи наявність законних підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки та житлового будинку, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання відповідачем позову в цій частині є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Під час вирішення спору щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири суд виходив з наступного. Доводи представника відповідача щодо існування між сторонами режиму окремого проживання, з посиланням на судове рішення №640/1342/18 від 02.05.2018 про розірвання шлюбу та доводи, викладені позивачем в інших позовних заявах (а. с. 103-107, 137-143, 150-154) є безпідставними, оскільки відсутні докази того, що відповідно до ст. 119 Сімейного кодексу України такий режим за заявою подружжя або позовом одного з них був встановлений судовим рішенням. Тому і застосування до спірних правовідносин наслідків встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливим. Водночас, відповідно до п. п. 2, 3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Представником відповідача надано копії договору дарування грошових коштів від 09.02.2017 та довідки приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] №459/02-17 від 10.10.2018, якими підтверджується, що 09.02.2017 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №367 був посвідчений договір дарування грошових коштів, згідно якого [PERSON], [INFO], подарувала [PERSON], [INFO], грошові кошти на суму 49\~000 грн 00 к., які передавалися для купівлі квартири, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний[ADDRESS] (а. с. 88, 108, 144, 161-162). Отже, відповідачем надано належні та допустимі докази того, що спірна квартира була нею придбана за грошові кошти, що належали їй особисто, оскільки були отримані в дар. Тому вказана квартира є особистою приватною власністю дружини і не підлягає розподілу. За таких обставин, в частині вимог щодо визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири позов задоволенню не підлягає. Оскільки під час подання позову [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі, що є максимальним відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", доводи представника відповідача щодо заниження позивачем вартості спільного майна подружжя, що підлягає розподілу, не впливають на вирішення спору та до уваги не беруться. Виходячи з характеру спірних правовідносин, часткового визнання позову, відмови у задоволенні позову в тій частині, що заперечувалася відповідачем, враховуючи, що під час судового розгляду представники сторін не вимагали прийняття рішення щодо розподілу судових витрат, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання про розподіл судових витрат відповідно до статей 141, 142 ЦПК України суд не вирішував.

Outcome: partial