Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому за уточненими вимогами просить визнати за нею право власності на ? частки квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON], [INFO]. 09 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О. було посвідчено заповіт, яким [PERSON] на її ім'я заповів усе належне йому майно. Відповідно до інформаційної довідки Київського міського БТІ від 15.01.2015 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.05.2008 року (розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 69 - 156) належала ? частина квартири [ADDRESS] за реєстровим номером 3084 в реєстровій книзі д. 1452-107 та внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки ЖРЕО - 407 від 27.06.2014 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Після смерті [PERSON] вона звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину вищевказаної квартири. Проте державним нотаріусом [PERSON] їй відмовлено у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документу на частину квартири. У ході зібрання доказів для подання позову стало відомо, що ? частка квартири [ADDRESS] належала дочці [PERSON] - [PERSON], яка у [INFO] померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.10.2010 року виданого Шістнадцятью Київською державною нотаріальною конторою ? частина вказаної квартири належить [PERSON] - онуку [PERSON] Тому можна прийти до висновку, що виходячи з норм ст. ст. 1217, 1220, 1261 ЦК України, ? частина спірної квартири, яка належала [PERSON] після її смерті перейшла у рівних частках її сину [PERSON] (1/4 частка) та до її батька [PERSON] (1/4 частка). Таким чином [PERSON] набув ? частки права власності на квартиру [ADDRESS] У зв'язку з цим вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. У ході розгляду справи [PERSON] повідомив суд про те, що його син [PERSON] помер [INFO], на підтвердження чого надав свідоцтво про смерть (т. 1, а.с. 33). У зв'язку з цим відповідно до вимог ст. 37 ЦПК України протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року було залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] [PERSON] [PERSON] (т. 1, а.с. 40). Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним заповіт від 09.03.2011 року, складений [PERSON] на користь [PERSON], та визнати його спадкоємцем за законом квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 54-56). Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що син [PERSON] протягом тривалого часу здійснював догляд за своїм хворим дідусем [PERSON]. Після смерті [PERSON] стало відомо, що останній у віці 72 роки залишив заповіт особі, яка фактично йому не була знайома і ніякої участі в його житті не приймала. [PERSON] постійно поживав у квартирі свого діда [PERSON], який дуже любив свого онука і завжди йому надавав можливість разом знаходитись в одному помешканні, між ними ніколи не було сварок. [PERSON] при житті в присутності родичів і знайомих завжди повторював, що його квартира та все інше майно після його смерті буде належати лише його внуку. Починаючи з 2008 року стан здоров'я [PERSON] різко погіршилось, його оглядали різні лікарі і не змоги точно поставити діагноз, він дуже схуд і на ґрунті хвороби у нього почав розвиватись атеросклероз, інколи його поведінка сприймалась знайомими та родичами, як неадекватна. Після смерті у [INFO] його доньки, матері [PERSON], [PERSON] тривалий час не виходив з помешкання, у нього виникла жорстка депресія з якої він не зміг самостійно вийти і тільки за допомогою свого внука [PERSON], який постійно за ним здійснював догляд, він зміг ще деякий час підтримувати життєдіяльність. Саме під час депресивного стану [PERSON], коли він не розумів що з ним діється і не мав уявлення про наслідки вказаних дій, був укладений заповіт на користь [PERSON] Відповідач скористалася хворобливим станом [PERSON], отримавши заповіт. У зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом вважає даний заповіт недійсним та таким, що не породжує реальних правових наслідків. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2015 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом на квартиру було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно (т.1, а.с. 67). Також ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2016 року до участі у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання спадкоємцем за законом було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестову Ірину Олександрівну (т. 1, а.с. 202). В судовому засіданні позивач [PERSON], яка є відповідачем за зуcтрічним позовом, та її представник [PERSON] підтримали первісний позов та викладені у ньому обставини, у задоволенні зуcтрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що [PERSON] не бажав, щоб спадщина залишилась [PERSON] та не хотів повідомляти про складений ним заповіт, оскільки були випадки, що у нього просили передати документи на квартиру. Спадкодавець є рідним братом її бабусі [PERSON], з яким вона познайомилась у 2011 роках, з того часу вона постійно спілкувалась з дідусем, дід їй багато разів телефонував, він перебував у нормальному адекватному стані. [PERSON] останні 4-5 років з дідом не жив, приходив коли [PERSON] отримував пенсію, яку забирав. [PERSON] жив з квартиранткою. Останній раз захворів коли впав та зламав ребра. У 2014 році дід лежав у лікарні, звідки його додому привіз [PERSON], після чого дід вже не ходив. Доглядала за ним квартирантка, її бабуся приходила 3-4 рази на місяць, залишалась ночувати у свого брата. Представник [PERSON] пояснив, що не відповідають дійсності звинувачення позивача у тому, що причиною смерті [PERSON] стала звістка про те, що майно його дідуся отримала [PERSON], оскільки [PERSON] перебував на обліку осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби. В дійсності догляд в останні роки життя за [PERSON], а саме з 2010 року здійснювала його квартирантка [PERSON]. В судовому засіданні відповідач [PERSON], який є позивачем за зуcтрічним позовом, та його представник [PERSON] підтримали зустрічний позов та викладені у ньому обставини, у задоволенні первісного позову просили відмовити. [PERSON] додатково пояснив, що він батько [PERSON] та зять спадкодавця. Після смерті дружини та сина [PERSON] з 2009-2010 років став погано себе почувати, був у депресії. Для складання першого заповіту 05.12.2009 року [PERSON] автомобілем возив на прохання діда [PERSON] до нотаріуса. Про новий заповіт вони дізналися лише через місяць після смерті [PERSON] Позивача [PERSON] він вперше побачив на похоронах діда. Він до [PERSON] заходив рідко, з останнім десь з 2011 року жив постійно [PERSON]. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова І.О. в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та письмові пояснення у яких зазначила, що спірний заповіт 09 березня 2011 року нею посвідчений згідно вимог чинного законодавства, тому позов [PERSON] не підлягає задоволенню, при посвідченні заповіту вона роз'яснювала зміст ст.ст. 1235, 1241, 1254, 1307 ЦК України, дієздатність заповідача визначала у бесіді з ним, слідкуючи за поведінкою, оцінювала відповіді на поставлені питання, на момент підписання заповіту [PERSON] власноручно написав на ньому, що «заповіт надрукований з моїх слів вірно, мною прочитаний вголос та підписаний особисто о 15 год. 50 хв.» (т.1, а.с. 206, 206 зв.). Вислухавши сторін по справі та їхніх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 Цивільного кодексу України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підстверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 76). Спадкова справа № 744/2014 до майна померлого 12.06.2014 р. [PERSON] була відкрита 08 липня 2014 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 08.07.2014 року, як спадкоємця за заповітом (т. 1, а.с. 73-98). 01.08.2014 р. до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори також звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщинги за заповітом, посвідченим Шістнадцятою Київською державною ноторіальною конторою 05.12.2009року за реєстровим № 1-3240 (т. 1, а.с. 88). Відповідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З матеріалів справи та витребуваної копії спадкової справи судом встановлено, що 05.12.2009 р. [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє майно заповів [PERSON] (т. 1, а.с. 90). У подальшому 09.03.2011 р. [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О., зареєстрований у реєстрі за № 542, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє майно заповів [PERSON] (т. 1, а.с 77). Відповідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно інформаціної довідки Київського міського бюро технічної інвентарізації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна від 15.01.2015 р., за [PERSON] на праві власності зареєстрована ? частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданного Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією адміністрацією 21.05.2008р., розпорядження № 69-1564, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 11.06.2008р. за реєстровим № 3084 в реєстровій книзі д. 1452-107 та внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 94). Реєстрація права власності на ? частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] також підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів від 14.07.2015 року (т. 1, а.с. 141, 142). 14.10.2014р. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 104). Як убачається з матеріалів спадкової справи № 1336/2014 р. щодо майна померлого 14.10.2014 р. [PERSON], спадкоємцем померлого є [PERSON] (т. 1, а.с. 99-157). Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 13.03.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], який помер [INFO]., у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину квартири (т. 1, а.с. 95). Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За вимогами зустрічного позову [PERSON] просить визнати недійсним заповіт від 09.03.2011 року, складений [PERSON] на користь [PERSON], посилаючись на те, що за станом здоров'я [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій. Допитана в судовому засіданні свідок з боку позивача за зуcтрічним позовом [PERSON] [PERSON] засвідчила, що вона є матір'ю [PERSON] [PERSON] її онуку [PERSON], якого дуже любив, заповів все своє майно. [INFO] у її свата [PERSON] [PERSON] у один день померли дружина та син [PERSON]. Через 4 місяці захворіла його дочка [PERSON], яка попросила свого батька залишити квартиру її сину [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла, після чого [PERSON] залишився сам, доглядали за ним вони. [PERSON] впав, пробивши ребром легені, йому робили операцію. У 2014 році діду стало погано, по швидкій його забрали в лікарню, виявили рак прямої кишки, через день він помер. За життя дід [PERSON] говорив [PERSON], що заповіт він більше нікому не складав. Після смерті дочки [PERSON] був у депресії, у 2011 році був у тяжкому стані. [PERSON] доглядав за дідом, майже кожну ніч ночував з ним. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона з часу заселення живе в будинку по [ADDRESS], дружила з [PERSON], знає її сім'ю. [PERSON] дуже любив свого онука [PERSON], якому у 2009 р. залишив заповіт. Після смерті дружини та сина [PERSON] [PERSON] замкнувся в собі, проте на нього позитивно впливав [PERSON], постійно жив з дідом, доглядав коли діду було погано. Про намір змінити заповіт [PERSON] нікому не говорив. До середини літа 2010 року [PERSON] був здоровий та проживав сам у своїй квартирі, сам себе обслуговував, потім став збудженим, нервовим, не хотів багато спілкуватися, був замкнутим та не в собі. Коли зліг з дідом постійно був [PERSON]. Свідок [PERSON] засвідчила, що померлий [PERSON] є її двоюрідним братом. Коли [PERSON] був у лікарні [PERSON] весь час був з дідом. [PERSON] завжди говорив, що [PERSON] напише заповіт, про інший заповіт їй відомо не було, позивача [PERSON] вона не знає. [PERSON] після смерті його дружини та сина ні з ким не спілкувався, нічого не розумів, що з ним відбувається, мав депресивний стан, був наче в іншому світі. У 2011 р. вона з [PERSON] не спілкувалась. У квартирі [ADDRESS] вона була разів зо два, [PERSON] проживав у сусідньому [ADDRESS], коли дід хворів [PERSON] часто жив з дідом. [PERSON] говорив, що у діда хтось знімає кімнату. Свідок [PERSON] засвідчив, що він знайомий [PERSON], був у [PERSON], який любив свого онука [PERSON]. Після смерті родичів поведінка [PERSON] змінилася, він став погано себе почувати, мало виходив на вулицю, переважно сидів вдома, останній час за ділом доглядав [PERSON]. У квартирі [PERSON] ще жила квартирантка. Свідок [PERSON] засвідчив, що він працював разом з [PERSON], разом отримували квартири, знає його сім'ю, він мав двох дітей. Коли померли дружина та син [PERSON] останній говорив йому, що все заповідає своєму єдиному онуку [PERSON]. Позивача він (свідок) ніколи не бачив. В 2011 р. [PERSON] себе почував погано, був хворий, їсти йому приносили бабуся та [PERSON]. З [PERSON] жила квартирантка. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона товаришувала з [PERSON] та його дружиною [PERSON]. [PERSON] хворів, то за ним доглядали мати [PERSON], ночував у діда [PERSON], возили [PERSON] в лікарню, носили йому їжу, доглядали в лікарні та вдома. [PERSON] купив [PERSON] автомобіль, говорив, що все йому залишить, бо інших у нього не має. Особисто вона з [PERSON] стосовно заповіту та спадщини не спілкувалась. Свідок [PERSON] засвідчив, що [PERSON] любив свого онука [PERSON], подарував йому автомобіль, казав, що квартира буде онуку. Після смерті матері [PERSON] [PERSON] стало погано. Він щодня бачив коли [PERSON] ніс поїсти діду приготовлену тіткою [PERSON] їжу, [PERSON] проживав у діда. [PERSON] був адекватний після смерті близьких йому людей. Свідок з боку позивача за первісним позовом [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є її рідний брат, який написав заповіт її онуці - позивачу при ясному розумі та добрій пам'яті, робив він все свідомо. [PERSON] у своїй квартирі [ADDRESS] проживав сам, потім взяв двох квартирантів та з 2010 року з ним мешкала квартирантка [PERSON]. До брата вона їздила 1-2 рази на місяць, у 2014 р. відвідувала часто, ходила до нього в лікарню коли той хворів. Про перший заповіт їй відомо не було. [PERSON] їй говорив, що на його могилу, окрім онуки [PERSON], ніхто не приїде, онук [PERSON] теж, який бур'яну на могилі не вирве. Десь у 2011 році [PERSON] захотів скласти заповіт на [PERSON], вона на прохання брата пішки ходили з ним до нотаріуса, брат був у нормальному стані, психічних розладів не мав. Востаннє після лікарні [PERSON] себе не обслуговував, доглядала за ним квартирантка, яка платила лише картплату, навідувались [PERSON] та сваха, вона приходила періодично. Коли вона просила побрити та постригти [PERSON] [PERSON] відмовляв у цьому. Свідок [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є її рідним братом, [PERSON] - онука її рідної сестри [PERSON]. Про перший заповіт їй відомо не було. Після смерті рідних у 2010 р. [PERSON] у своїй квартирі [ADDRESS] жив з двома квартирантами. Вона до брата приходила не часто. [PERSON] говорив, що перепише майно на [PERSON] яка буде йому допомагати в старості, доглядатиме за могилою, онук приходив до нього коли він отримував пенсію та забирав гроші. У 2012 р. [PERSON] сам ходив в магазин, сам себе обслуговував, востаннє вона [PERSON] бачила у 2014 році коли він дуже хворів, ховали брата на його пенсію. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надаючи оцінку показанням вищезазначених свідків у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Як визначено ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як зазначено вище, з копій спадкових справ убачається, що за життя [PERSON] складав два заповіти, а саме: 05.12.2009 р. на ім'я [PERSON] та 09.03.2011 року на ім'я [PERSON] Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2016 року у даній справі була призначена посмертна комплексна судово-психіатрична експертиза (т. 1, а.с. 230-232). За висновком судово-психіатричної експертизи № 584 від 05.08.2016 р., складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, [PERSON] на момент вчинення спірного правочину від 09.03.2011 р. страждав психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом, які за своїм характером і ступенем вираженості не позбавляли тоді підекспертного усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними. Даним висновком експертів встановлено, що [PERSON] на момент підписання заповіту від 09.03.2011 р. за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а.с. 41-45). Суд примає до уваги вказаний висновок судово-психіатричної експертизи, який складався на підставі медичних документів, у тому числі показів свідків. До того ж свідок з боку [PERSON] [PERSON] засвідчив, що [PERSON] після смерті близьких йому людей був адекватним. Також свідки з боку позивача за зуcтрічним позовом пояснили, що після смерті у один день [INFO] диружини та сина, а також доньки (яка померла [INFO] т. 1, а.с. 132) [PERSON] був замкнутий, погано себе почував, ні з ким не спілкувався, нічого не розумів, мав депресивний стан. Проте перший заповіт на ім'я [PERSON] був складений [PERSON] саме 05.12.2009 року, тобто після вказаних подій, при посвідченні якого державним нотаріусом також з'ясовувалась дієздатність заповідача (т. 1, а.с. 90). Також позивачем за зуcтрічним позовом не доведено суду обставин вчинення спірного правочину [PERSON] шляхом обману з боку [PERSON], про що зазначено у зуcтрічному позові. Вказаний період у часі між складанням заповіту 05.12.2009 року на користь [PERSON] та заповіту від 09.03.2011 року свідчить про фактичне вільне волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті на користь [PERSON] Враховуючи вищевказані докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв'язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає. За вимогами первісного позову [PERSON] просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на ? частики квартири [ADDRESS]. Проте суду не доведено обставин прийняття спадщини ? частини спірної квартири [PERSON] після смерті його доньки [PERSON], яка померла [INFO] та таких доказів матеріали справи не місять. У зв'язку з цим первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно спадкодавця [PERSON], яким є ? частина квартири [ADDRESS]. Відповідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з ціни позову, у розмірі 3 333 грн. 33 коп.

Outcome: partial