Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

12.12.2014 р. позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розписками, втрати від інфляції, моральну шкоду та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 25.06.2013 р. та 14.07.2013 р. передав відповідачу грошові кошти в розмірі 20 000 грн. та 4 000 грн. відповідно з умовою їх повернення, про що останній власноручно написав розписки. У визначений термін відповідач суму боргу не повернув, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. З матеріалів справи вбачається, що 25.06.2013 р. позивач надав відповідачу в борг 20000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 25.06.2014 р., про що склав розписку (а.с.7). У встановлений строк відповідач суму боргу не повернув. Так само 14.07.2013 р. позивач надав відповідачу в борг 4000,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 01.09.2013 р., про що склав розписку (а.с.8). У встановлений строк відповідач суму боргу не повернув. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі , що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Аналізуючи зміст письмової угоди сторін, суд дійшов висновку про те, що письмові розписки, складені відповідачем, є належними доказами, виходячи з того, що у даних розписках вказано: сторони зобов'язання, грошова сума, яка отримана у борг, строк повернення вказаної суми та особистий підпис позичальника, тобто, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, тому суд вважає можливим визнати розписки, складені відповідачем від 25.06.2013 р. та 14.07.2013 р.., договором позики грошових коштів, за якими відповідач не виконав зобов'язання з повернення боргу. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. ст. 526, 525 України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у частині майнових вимог щодо заборгованості, оскільки вони обґрунтовані та доведені в судовому засіданні. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює у сумі 25 000 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Ч.3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що позивачем не було доведено факту спричинення йому моральної шкоди (характер та обсяг страждань, яких він зазнав внаслідок дій відповідача, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, тощо) та наявність передбачених підстав для її стягнення із відповідача із урахуванням встановлених судом обставин справи, тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial