Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач [PERSON] ) у червні 2018 року звернулась з позовом до [PERSON] (далі - відповідач [PERSON] ) про встановлення факту батьківства та стягнення аліментів за минулий час на утримання доньки. На обгрунтування позову вказала, що вона перебувала в близьких стосунках з відповідачем. [INFO] позивач народила доньку [PERSON] . ЇЇ батьком, відповідно до ст. 135 СК України, записаний [PERSON] . Відповідач з моменту народження доньки не визнав себе її батьком, надав матеріальну допомогу лише періодично, у зв`язку з чим вона 28.11.2013 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства та стягнення аліментів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.02.2014 за клопотанням відповідача [PERSON] було призначено судову медично-генетичну експертизу. За результатами проведення експертизи, згідно висновку експерта № 110 вірогідність батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає 99,99%. Після проведення експертизи відповідач запропонував вирішити спір в позасудовому порядку на що позивачка погодилась та заявила клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Однак, після завершення судового розгляду відповідач почав уникати спілкування з донькою та перестав надавати матеріальну допомогу, всі витрати вона несе самостійно. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати відповідача, батьком [PERSON] , а також стягнути з нього аліменти за минулий час на утримання доньки у розмірі 22416,70 грн., тобто за три роки, що передували зверненню до суду та призначити аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 1109 грн., що становить 50 % прожиткового розміру для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до повноліття дитини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.07.2018 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Відповідно до протоколу повторного авторозподілу судової справи від 14.05.2019 вказану справу передано для розгляду судді Мицик Ю.С. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 по вказаній справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 18.11.2019 ухвалою суду підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до розгляду по суті. 27.05.2020 через канцелярію суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, яка не прийнята судом та повернута позивачу без розгляду. Крім того, 27.05.2020 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку Медико-генетичного центру результату дослідження № 26310, який прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, з підстав, що викладені в його мотивувальній частині. Позивач пояснила, що утримує дитину самостійно, відповідач донькою не цікавиться, матеріальну допомогу не надає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги про визнання батьківства визнав повністю, та не заперечував, щоб з нього стягувались аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового розміру для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до повноліття дитини. Заперечував лише щодо стягнення аліментів за минулий період у розмірі 22 416,70 грн., пославшись на недоведеність та необґрунтованість вимог в цій частині. Представник відповідача додатково пояснила, що відповідач знав, що у позивача є дитина, однак був впевнений, що вона зачата від іншого чоловіка. Вважала вимогу про стягнення з відповідача аліментів за минулий період безпідставною. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи № 753/12060, матеріали справи № 753/20434, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. За вимогами ст.ст.12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у близьких стосунках, під час яких позивач завагітніла. [INFO] позивач народила дочку - [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві від 01.11.2005, актовий запис № 2727. Батьками дитини записано [PERSON] та [PERSON] /а.с. 13/. Як вказує позивач державна реєстрація народження [PERSON] , здійснена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно висновку Медико-генетичного центру результату дослідження № 26310 , ймовірність батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] складає 99,9999%. Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладене, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, а саме: пояснення позивача, щодо того, що вона мала з стосунки з відповідачем в період зачаття дитини; висновок Медико-генетичного центру результату дослідження № 26310 , визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку про те, що батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , а тому позов в частині визнання батьківства підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками свого обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зі змісту та аналізу зазначених статей слідує, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому ст. 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема - матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дочки [PERSON] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. При цьому судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, відповідач має нормальний стан здоров`я, працює, має стабільний дохід та може забезпечувати на рівні з позивачем найкращі інтереси дитини. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Що стосується вимоги по стягнення аліментів за останній три роки, що передували зверненню до суду, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч. 2 ст. 191 ЦПК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вказані вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтверджується жодними фактичними даними. Доводи позивача про те, що її звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів у 2013 році, є підставою для стягнення аліментів за минулий час, підлягають відхиленню. Так, з матеріалів справи № 753/20434 вбачається, що позивач з власної ініціативи залишила вказаний позов без розгляду /а.с. 52/. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, з наданням їм прав вчиняти певні процесуальні дії. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати (зокрема, звернення в орган опіки та піклування для проведення профілактичної бесіди з відповідачем, за місцем роботи про встановлення дійсного розміру його заробітку, про оголошення його розшуку тощо). З пояснень позивача вбачається, що після залишення її позову без розгляду вона до 2018 року з аналогічним позовом до суду не зверталася, як із листами до відповідача про надання аліментів, хоча вона мала інформацію про його місце проживання та роботу. Також в судовому засіданні не було встановлено об`єктивних підстав, які б перешкоджали позивачу звернутися з даним позовом до суду раніше. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів з відповідача за минулий період, з огляду на встановлені судом обставини, не знайшла свого підтвердження та задоволенню не підлягає. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вирішує питання про стягнення з відповідача судових витрат по справі. Так, суд вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704 грн. 80 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 грн.

Outcome: partial