Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У червня 2017 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаним позовом, якому просить стягнути з відповідача на його користь 2\~077,00 грн. заборгованість по заробітній платі за грудень 2011 року і за січень 2012 року, індексацію вказаної заборгованості у сумі 1\~784,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.01.2014 по день ухвалення рішення по 32,58 грн. за кожний робочий день, індексацію невиплаченої заробітної плати з січня 2011 року по квітень 2017 року у розмірі 10\~230,52 грн., 12\~015,09 грн. компенсацію втрати частини заробітної плати, у звязку із порушенням строків її виплати та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що він працював електриком Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» з 3 жовтня 2006 року по 1 січня 2015 року. З червня 2010 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 11\~304,46 грн. 8 червня 2010 року Корольовським районним судом було ухвалене рішення щодо стягнення з відповідача на його користь вказаної заборгованості і компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 901,88 грн., що до теперішнього часу відповідач так і не виплатив йому. Крім того, позивач у позовній заяві вказує на те, що за грудень 2011 року і за січень 2012 року йому також не було виплачена заробітна плата у розмірі 2\~077,00 грн., У звязку з викладеним, позивач змушений звернутися до суду із позовом щодо стягнення з Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» на його користь належних до сплати йому грошових коштів. У судове засідання позивач не зявився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги він підтримує повністю. Представник відповідача у судове засідання не з'явився і не надав заяви про розгляд справи за його відсутності. За таких підстав судом, відповідно до положень\~ст.280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 15 грудня 2017 року набрав чинності\~Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 3 жовтня 2017 року, яким зокрема\~Цивільний процесуальний кодекс\~викладений в новій редакції. Відповідно до п.9 розділу\~ХІІ\~Перехідних положень ЦПК України\~справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] працював електриком Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» з 3 жовтня 2006 року по 1 січня 2015 року. З червня 2010 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 11\~304,46 грн. 8 червня 2010 року Корольовським районним судом було ухвалене рішення щодо стягнення з відповідача на його користь вказаної заборгованості і компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 901,88 грн., що до теперішнього часу відповідач так і не виплатив йому. Крім того, згідно довідки ПФУ за грудень 2011 року і за січень 2012 року позивачу також не було відповідачем виплачена заробітна плата у розмірі 2\~077,00 грн. (а.с 19). Відповідно до ст.116 КЗпП України у день звільнення відповідач повинен був виплатити позивачу остаточний розрахунок по заробітній платі, який включає в себе нараховану за весь період часу заробітну плату, яка не виплачена, а також компенсацію та індексацію на заробітну плату, яка повинна була нараховуватися відповідачем щомісяця незалежно від судового рішення. У січні 2015 року відповідач нарахував та виплатив [PERSON] 420,00 гр. (а. с. 19), тобто без нарахування компенсації та індексації, а також без врахування заборгованості по заробітній платі за 2010-2012 роки. Таким чином, до теперішнього часу остаточний розрахунок по заробітній платі у повному обсязі йому не виплачений. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України\~(далі\~КЗпП України)\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16. Встановивши вину відповідача в невиплаті належних позивачеві при звільненні грошових сум, а також те, що виплата належних до виплат коштів не була здійснена під час примусового виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на його користь з відповідача заборогованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у звязку із порушенням строків її виплати. Відповідно до ст.34 Закону «Про працю», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги. Визначаючи розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, індексації невиплачених грошових коштів та компенсації втрати частини заробітної плати, у звязку із порушенням строків її виплати, суд приймає наданий позивачем їх розрахунок. Крім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 20 000,00 грн. та просить стягнути на його користь. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги\~ст.237-1 Кодексу законів про працю України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з обґрунтувань позивачем характеру, обсягу заподіяних йому моральних збитків, глибини його душевних страждань. При визначенні доцільності та розміру моральної шкоди, суд відповідно до роз'яснень, викладених у п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, тривалість вимушених змін у його житті, невиплата заробітної плати, що призвело до матеріальних проблем та порушення нормальної життєдіяльності [PERSON], суд вважає за доцільне стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Згідно\~статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню\~в дохід державного бюджету судовий збір.

Outcome: partial