Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позову зазначивши, що йому на підставі ордену №478 від 20 квітня 1984 року виданого на підставі списку Житлово-будівельного кооперативу №342, затвердженого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22 червня 1983 року №400 належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі позивач зареєстрований з 23 квітня 1990 року та з цього часу та по теперішній час в ній постійно проживає. Він є особою похилого віку, стан його здоров`я погіршився і про нього стали турбуватися його родичі, племінниця та її донька, відповідач по справі [PERSON] . Вони запропонували укласти позивачу договір довічного утримання. 02.02.2017 він підписав договір, вважаючи, що укладається договір довічного утримання. Після цього відповідач [PERSON] перестала приїжджати до нього, допомагати, що змусило його звернутися за юридичною допомогою, де він дізнався, що ним було підписано у нотаріуса договір купівлі-продажу квартири, а не договір довічного утримання. Проте, він не мав намір продавати квартиру, грошових коштів він не отримував, залишається проживати в цій квартирі, це його єдине житло. За таких обставин, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 02 лютого 2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном Володимиром Андрійовичем, зареєстрований в реєстрі під №153, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1158839112101 - недійсним (а.с.1-8). Ухвалою від 22 червня 2020 року [PERSON] відстрочено до розгляду справи про суті сплата судового збору (а.с.102). Ухвалою від 22 червня 2020 року забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії направленні на відчуження, реєстрацію та перереєстрацію квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , до розгляду справи по суті (а.с.104). Ухвалою від 17 липня 2020 року відкрито провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.112). Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду (а.с.121). 21 грудня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мисечко К.О. позовні вимоги підтримала. Додатково зазначивши, що в силу віку та стану здоров`я позивач помилявся щодо природи договору, вважаючи, що ним укладається договір довічного утримання. Крім того, фактично не відбулася передача нерухомого майна за цим договором, оскільки ключі від квартири не передавалися, комунальні послуги досі сплачує позивач, грошові кошти за цим договором позивачу не передавалися. Також просила суд звернути увагу, що позивач є людиною похилого віку, страждає на хвороби зору та слуху, це є його єдиним житлом. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщеним належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень), про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен В.А. в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснивши, що ним було посвідчено між сторонами договір дарування квартири, а тому грошові кошти за договором і не передавалися. При укладанні оспорюваного договору, позивач, не зважаючи на вік, розумів що відбувається. Також пояснив, що можливо ним посвідчувався не договір дарування, а договір купівлі-продажу. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою позивача, головою ЖБК. [PERSON] добрий, безобразливий чоловік похилого віку, який проживає один і ніхто його не доглядає. Йому іноді допомагають сусіди, в тому числі і вона. Родичів позивача вона ніколи не бачила. [PERSON] самотужки сплачує комунальні послуги, іншого житла він не має. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача з 2007 року. [PERSON] проживає один. Крім сусідів йому ніхто не допомагає, родичів [PERSON] ніколи не бачила. Свідок знає, що це єдине житло [PERSON] і всі комунальні платежі він сплачує самотужки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що до неї, як до юриста, звернувся [PERSON] щодо консультації з приводу невиконання його племінницею договору довічного утримання. Під час надання юридичної допомоги, з інформації з Єдиного реєстру нерухомого майна, з`ясувалося, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу. Вислухавши представника позивача [PERSON] , третю особу Несена В.А. , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 лютого 2017 року між сторонами по справі - [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В.А. (а.с.17,18,19). За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що після укладання зазначеного договору купівлі-продажу позивач [PERSON] продовжував проживати у спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі, крім спірної квартири, він іншого житла немає, а згідно, поданих ним медичних довідок позивач має вади зору та слуху. Доказів того, що відповідач [PERSON] , як власник спірної квартири, виконує обов`язки власника - сплачує комунальні послуги, отримала ключі від квартири, передала [PERSON] за договором обумовлену договором купівлі-продажу грошову суму, суду не надано. З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] погодився на продаж квартири, яка є його єдиним житлом та у якій він продовжує проживати після укладення договору купівлі-продажу, у власність [PERSON] лише за умови піклування про нього, забезпечення його допомогою, й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України та у зв`язку із відстроченням позивачу сплати судового збору, з [PERSON] на користь держави слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved