Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 10.09.2019 між [PERSON] та ним було укладено договір позики, який був зареєстрований приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області в реєстрі за номером 3165. Відповідно до договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 50 000 грн. зі строком повернення 31.10.2019. 13.09.2019 відповідач повернув частину грошових коштів, а саме 4 505,00 грн., проте решту боргу, а саме 45 495 грн., на дату звернення до суду не повернув. На прохання про добровільну сплату боргу не реагує. Просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 45 495,00 грн., 3% річних від суми боргу за період з 30.10.2019 по день ухвалення рішення, судовий збір у розмірі 840 грн. та інші судові витрати. 26.03.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено судове засідання. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. 28.05.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погодився із сумою боргу, зазначив, що грошових коштів у сумі 50 000 грн. він не отримував. Після звільнення з магазину, у якому він працював, було проведено інвентаризацію матеріальних цінностей, в результаті якої було виявлено 10 000 грн. боргу. Також до цього боргу додали усі борги клієнтів магазину у сумі 40 000 грн. Він погоджується сплатити борг за результатами інвентаризації, однак борги клієнтів магазину сплачувати не згоден. Договір позики, завірений нотаріусом, підписав, будучи у стресовому стані, під тиском [PERSON] та начальника служби охорони магазину. Частину боргу сплатив, однак через втрату роботи не міг більше платити. У відповіді на відзив від 16.06.2020 позивач зазначив, що відзив не відповідає вимогам п.п.1,2,5,6,7,8 ч.3 ст.178 ЦПК України. Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що не отримував грошових коштів, однак доказів на підтвердження цього факту не надає. Натомість до матеріалів справи долучено розписку відповідача та договір позики від 10.09.2019. заперечення відповідача , що ним було підписано договір у стресовій ситуації та під впливом позивача є безпідставними. Як вбачається з договору відповідач, підписуючи договір діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на свій власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного. Позивач не заперечує щодо сплати частини боргу в сумі 4 505 грн. Інші обставини, викладені у відзиві, жодного відношення до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, до даної справи не мають і не спростовують зазначені позивачем у позові обставини. З огляду на викладене вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, відхиленню. 04.08.2020 ухвалою суду розгляд цивільної справи вирішено проводити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, від нього мається заява про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника адвоката Максимчука С.П. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник позивача адвокат Максимчук С.П. у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що при звільненні з магазину, у якому він працював директором була виявлена недостача у розмірі 10 000 грн., а також була наявна заборгованість клієнтів магазину. Директором компанії «Гаряча точка» [PERSON] на [PERSON] було здійснено тиск, тому він підписав документи, розраховуючи, що клієнти магазину сплатять свої борги. [PERSON] визнає частину боргу, а саме 10 000 грн., з яких 4 500 грн. повернув, однак більше не зміг через відсутність роботи. Зазначив, що йому телефонували, пропонували знайти гроші. З позовом про визнання угоди недійсною не звертався. До поліції або прокуратури із заявою про вчинення злочину також не звертався. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 10.09.2019, завіреного приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекідою О.А. та зареєстрованого [PERSON] у реєстрі за №3165, [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали цей договір про те, що позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти у сумі 50 000 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму грошових коштів у розмірі 50 000 грн. до 31.10.2019. /а.с.9/. Відповідно до розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 50 000 грн. Зобов`язався повернути у строк до 31.10.2019. /а.с.10/. Згідно з розпискою [PERSON] 13.09.2019 отримав від [PERSON] суму в розмірі 4505 грн. /а.с.11/. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином вбачається, що відповідач борг позивачу в повному обсязі не повернув, про що свідчить наявність оригіналу розписки у позивача та відсутність розписки про одержання позивачем виконання відповідачем зобов`язання в повному обсязі. Мається лише розписка позивача про отримання від відповідача частини боргу у сумі 4505 грн. Посилання відповідача на те, що договір позики він підписав під тиском [PERSON] та начальника служби охорони магазину не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Суду не було надано жодного доказу щодо звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій або вимагання, щодо звернення відповідача до суду із позовом про визнання договору позики недійсним тощо. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 10.09.2019 є законними та обґрунтованими, тому позов в частині стягнення боргу в сумі 45 495 грн. підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 3 % річних від суми боргу за період з 30.10.2019 по день ухвалення рішення суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 30.10.2019 до дня винесення рішення, проте останнім днем повернення боргу, відповідно до договору позики, є 31.10.2020, тобто 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання мають розраховуватися з наступного дня, а саме з 01.11.2020. Разом з тим, позивачем надано у позові розрахунок 3% річних за період з 01.11.2019 по 11.02.2020, який становить 384,72 грн., іншого розрахунку суду не надано. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не може самостійно здійснити розрахунок або перевірити розрахунок позивача до дня ухвалення рішення, оскільки такого не надано. Тому до стягнення з відповідача підлягають 3 % річних саме за наданим позивачем розрахунком за період з 01.11.2019 по 11.02.2020, який становить 384,72 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 840 грн. 00 коп. сплачених судових витрат з оплати судового збору. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial