Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

16.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що є клієнтом зазначеного банку, має картку № [NUMBER] . На 13.02.2019 року йому був встановлений кредитний ліміт в розмірі 15000 грн., та на 24:00 год. на його рахунку знаходились грошові кошти в розмірі 11401,17 грн. В період з 13 на 14 лютого 2019 року з його кредитної картки, без будь-яких повідомлень, попереджень, запитів, були зняті грошові кошти. Про проведені операції йому стало відомо вранці 14.02.2019 року, коли він виявив, що його мобільний телефон заблокований. Після чого він в той же день звернувся за тел. 3700 АТ КБ «Приватбанк», з вимогою заблокувати карту та до Лиманського відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з приводу розібратися в даній ситуації. При перевірці рахунку співробітниками банку було виявлено, що дійсно, в ніч з 13 на 14 лютого 2019 року по кредитній картці № [NUMBER] проведено ряд банківських операцій: - о 03:11 год. були зараховані грошові кошти у вигляді кредиту-розстрочки на суму 11550,00 грн.; - о 03:56 год. були списані з карткового рахунку разом з комісією банку грошові кошти в розмірі 14244,56 грн.; - о 04:31 год. були списані з карткового рахунку разом з комісією банку грошові кошти в розмірі 853,84 грн., які були перераховані [PERSON] ; - о 05:16 год. були списані з карткового рахунку разом з комісією банку грошові кошти в розмірі 3248,52 грн.; - о 07:25 год. були списані з карткового рахунку разом з комісією банку грошові кошти в розмірі 3623,03 грн. Таким чином без згоди позивача з картки № [NUMBER] були списані грошові кошти на загальну суму 21969,95 грн. На його звернення листом від 28.02.2019 року банк безпідставно звинуватив позивача в тому, що грошові кошти були списані з використанням його фінансового телефону та іншої особистої інформації. 14.03.2019 року банком з його картки списані грошові кошти в розмірі 1549,55 грн. в рахунок погашення кредиту-розстрочки, про який до цього часу працівники банку його не повідомляли. Після звернення до банку було встановлено, що 14.02.2019 року , під час вчинення шахрайських дій, від імені позивача нібито було оформлено кредит-розстрочку на суму 11550,00 грн., які банком йому виставлені в заборгованість. Враховуючи, що грошові кошти були зняті з картки № [NUMBER] без його відома, без будь-якої участі, картку він не втрачав, будь-кому не передавав, будь-якої інформації стосовно картки нікому не повідомляв, вважає, що дії відповідача суперечать вимогам ст. 1073 ЦК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенню про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах. На підставі викладеного, просив скасувати договір/миттєва розстрочка №19021426529381 від 14.02.2019 року на суму 11550 грн., оформлений 14.02.2019 року; зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» привести стан рахунку по кредитній картці № [NUMBER] , станом на 24:00 год. 13.02.2019 року, з кредитним лімітом 11401,17 грн. (із наявною заборгованістю в сумі 3598,83 грн.) (а.с.2-5). Дана позовна заява ухвалою судді від 21.10.2019 року залишена без руху, позивачу наданий строк для уточнення позовних вимог згідно з п. 4, 5 ч. 3 ст.175 ЦПК України та ч. 2 ст. 16 ЦК України та виконання вимог ч. 5 ст. 177 ЦПК України. (а.с.38-39). 31.10.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява в якій позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір/миттєва розстрочка № [NUMBER] від 14.02.2019 року на суму 11550,00 грн., оформлений 14.02.20019 року в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 21969,95 грн. (а.с.42-46). Ухвалою суду від 05.11.2019 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження; за клопотанням позивача у відповідача витребувані докази (а.с. 58-61). Ухвалою суду від 05.11.2019 року заяву представника позивача адвоката Овчаренка О.О. про забезпечення позову залишено без руху (а.с.55-57). Ухвалою суду від 15.11.2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с.68-70). 03.12.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача по довіреності [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у позові відмовити. Позицію банку обґрунтував наступним. Згідно анкети-заяви, підписаної [PERSON] 02.04.2012 року позивач погодився на укладення договору з відповідачем договору та з Умовами і правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому позивач отримав повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав електронні платіжні засоби (карти) № [NUMBER] ( [NUMBER] ). У разі закінчення строку дії карта продовжується банком на новий строк, перевипуск карти підтверджується банківською випискою по картковому рахунку. Згідно виписок по карткових вбачається, що позивач користувався грошовими коштами: отримував грошові кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, здійснював безготівкові операції мережі Інтернет. Згідно проведеної перевірки за заявами позивача встановлено, що операції по картам здійснені з введенням секретних даних карти і смс-паролів. Переказ коштів можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового номеру телефону та іншої особистої інформації (даних по карті, ПІН коду, паролів входу у Приват 24). Відповідно до п. 1.1.2.1.12 Умов клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню), стікера, ПІНа, або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконному використанню. Відповідно до п.1.1.1.39 Умов ідентифікацію клієнта в Приват24 є введення імені користувача і пароля. Пунктом 1.1.5.5. Умов передбачено, що банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта , карту, контрольну інформацію клієнта, відправлену в СМС- повідомленні, ПІН коді, паролях системи Приват24 або проведених клієнтом операціях стане відомо іншім особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів. Норми ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» щодо відшкодування банком клієнту коштів підлягають застосуванню лише в тому разі, якщо користувач не вчиняв дій або не допустив бездіяльності, які сприяли незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції(неналежні перекази). Якщо у здійсненні неналежного переказу винен не тільки ініціатор переказу, а й платник, то вищевказані норми права не можуть бути застосовані. Виходячи з викладеного, підстави для повернення коштів і списання нарахованих згідно умов договору відсотків за користування кредитним лімітом відсутні. Крім того, згідно з виписки по картрахунку станом на 14.02.2019 року вбачається відсутність списаних з рахунку власних коштів клієнта. Кошти були списані за рахунок кредитного ліміту, що позивачем не заперечується, тому вимога про стягнення цих коштів є безпідставною. Договір №19021426529381 (11550,00 грн.) від 14.02.2019року «Миттєва розстрочка», укладений через віддалені канали обслуговування шляхом введення отп-пароля, який надходить на фінансовий телефон клієнта у відповідне поле інтерфейсу відповідного каналу обслуговування. Сторони узгодили, що введенням ОТР-паролю в якості електронного підпису, клієнт здійснює підписання чеку, який налається йому шляхом друку у віддаленому каналі обслуговування (ТСО, банкомат), а у випадку технічної можливості друку - надсилається на електронну пошту клієнта та завжди є доступним у системі Приват-24 незалежно від каналу оформлення кредиту. Виходячи з чого порушення банком умов кредитного договору не вбачається (а.с.78-83). Також відповідач заявив клопотання про заміну відповідача належним відповідачем - приватним акціонерним товариством «Водафон Україна» або залучення його в якості співвідповідача, з урахуванням того, що списання коштів з рахунку позивача відбулося після заміни сім карти з фінансовим номером позивача 14.02.2019 року і мобільним оператором після звернення невідомих осіб. Тобто саме за сприяння ПрАТ «ВФ Україна» невстановлені особи отримали доступ до картрахунків [PERSON] (а.с.104-105). Ухвалою суду від 06.02.2020 року відмовлено у задоволенні даного клопотання, повторно витребувані у відповідача докази по справі; закрито підготовче провадження , справу призначено до судового розгляду (а.с.116-118). Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, учасники справи у судове засідання 04.06.2020 року не прибули (а.с. 113, 123,149). Так, позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити (а.с. 123). Пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві позивач надав суду у попередніх судових засіданнях. Представник позивача адвокат Овчаренко О.О. у судове засідання не прибув, у попередніх засіданнях підтримав позицію позивача, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у позові відмовити з підстав викладених у відзиві (а.с. 106-107, 113 ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Як встановлено в судовому засіданні 02.04.2012 року між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), укладений договір про надання банківських послуг у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, яку позивач підписав (а.с.25-29, 84-85). В межах вищезазначеного Договору позивач отримав в користування кредитну картку № [NUMBER] , а після закінчення строку її дії - картку № [NUMBER] (а.с.50). Позивач користувався грошовими коштами: отримував грошові кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, здійснював безготівкові операції мережі Інтернет. Зазначені обставини визнаються учасниками справи. О 07:30 год. 14.02.2019 року позивач виявив, що мобільним оператором ПрАТ «ВФ Україна» заблокований його номер телефону. Після його розблокування, позивач по Інтернет - банкінгу «Приват24» з`ясував, що з його картки № [NUMBER] були списані грошові кошти. Позивач негайно звернувся до відповідача вказавши про свою незгоду з проведеними транзакціями, та просив повернути йому кошти. Згідно виписки по рахунку, 14.02.2019 року по кредитній картці № [NUMBER] проведено ряд банківських операцій: - службова операція: зарахування грошових коштів за договором № [NUMBER] , поповнення карткового рахунку на суму 11550,00 грн.; - платіж на адресу комунальних або інших підприємства, комерційний платіж, поповнення карт/рахунків інших банків разом з комісією банку в розмірі 14244,56 грн.; - списання платежу за телефоном 3700 на карту [NUMBER] отримувач [PERSON] з комісією банку сума 853,84 грн.; - списання платежу за телефоном 3700 на карту [NUMBER] отримувач [PERSON] сума з комісією банку 3248,52 грн.; - переказ зі своєї картки з комісією банку в розмірі 3623,03 грн., отже взагалі витрат по картці на суму 21969,95 грн. (а.с.129-130, 98-99). 15.02.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявами, в яких повідомляв банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку та з проханням проведення відповідної перевірки та повернення грошових коштів (а.с.10-11, 15-16). 16.02.2019 року позивач звернувся до Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком, за його заявою розпочато досудове розслідування (ЄРДР №120190504200000115) (а.с. 47,49). Листом від 28.02.2019 року відповідач повідомив позивача, що переказ грошових коштів можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону позивача та іншої особистої інформації. При цьому банк посилався, що клієнт банку зобов`язаний вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток запобігання втраті (викраденню), стікера, ПІНа, або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконному використанню. Відповідно до п.1.1.1.39 Умов ідентифікацію клієнта в Приват24 є введення імені користувача і пароля. Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправлену в СМС- повідомленні, ПІН коді, паролях системи Приват24 або проведених клієнтом операціях стане відомо іншім особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів. У випадку впевненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів позивачу рекомендовано звернутися до правоохоронних органів (а.с.12-13). 14.03.2019 року з кредитної карти позивача № [NUMBER] , виданої взамін картки № [NUMBER] , банком списано 1549,55 грн. в рахунок регулярного списання платежів по договору № [NUMBER] (а.с.31). При зверненні до відповідача позивачем з`ясовано, що 14.02.2019 року від його імені через віддалені канали обслуговування був оформлений кредит «Миттєва розстрочка» № [NUMBER] на суму 11550 грн., які зараховані банком на картку № [NUMBER] . Згідно чеку [PERSON] підтвердив зобов`язання щодо договору №19021426529381 від 14.02.2019 року та доручив банку регулярний платіж з картки № [NUMBER] на погашення заборгованості 1489,95 грн., кількість платежів 11 місяців (а.с.33). Позивач 25.03.2019 року письмово звернувся до відповідача та до відділення поліції з приводу оформлення невідомою особою кредиту/розстрочки на його ім`я (а.с.20-22, 48). При цьому позивач просив банк зупинити подальше списання коштів та нарахування процентів та штрафних санкцій по його картці, проте, як свідчить Виписка з банку таке нарахування банком продовжувалося (а.с.129). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на ті обставини, що будь-яких повідомлень, попереджень, запитів, щодо зняття грошових коштів від банку не отримував, картку він не втрачав, будь-кому не передавав, будь-якої інформації стосовно картки нікому не повідомляв, договір/миттєва розстрочка № [NUMBER] від 14.02.2019 року на суму 11550,00 грн. не оформляв, отже просив зазначений договір визнати недійсним, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 21969,95 грн. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, кредитний договір обов`язково має бути укладений у письмові формі і під час укладення такого договору сторони мають погодити всі його істотні умови. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статті 12 та 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ч. ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір/миттєва розстрочка №19021426529381 від 14.02.2019 року на суму 11550 грн., оформлений 14.02.2019 року. Як було встановлено судом 14.02.2019 року від імені [PERSON] через віддалені канали обслуговування був оформлений кредит «Миттєва розстрочка» № [NUMBER] на суму 11550 грн. Відповідач посилався на ті обставини, що зазначений договір укладений через віддалені канали обслуговування шляхом введення отп-пароля, який надходить на фінансовий телефон клієнта у відповідне поле інтерфейсу відповідного каналу обслуговування, що сторони узгодили, що введенням ОТР-паролю в якості електронного підпису, клієнт здійснює підписання чеку, який налається йому шляхом друку у віддаленому каналі обслуговування (ТСО, банкомат), а у випадку технічної можливості друку - надсилається на електронну пошту клієнта та завжди є доступним у системі Приват-24 незалежно від каналу оформлення кредиту. На підтвердження укладення договору наданий чек від імені [PERSON] , згідно якого останній підтвердив зобов`язання щодо договору №19021426529381 від 14.02.2019 року та доручив банку регулярний платіж з картки № [NUMBER] на погашення заборгованості 1489,95 грн., кількість платежів 11 місяців (а.с.33). Проте, суд зауважує, що станом на 14.02.2019 року, тобто на час укладання зазначеного договору позивач був держателем іншого платіжного засобу - картки № [NUMBER] . Картку, зазначену в чеці № [NUMBER] позивач отримав вже після зарахування грошових коштів по договору № [NUMBER] . Інших належних та допустимих доказів того, що [PERSON] 14.02.2019 року у письмовій формі уклав з банком кредит «Миттєва розстрочка» № [NUMBER] на суму 11550 грн. та того, що позивач погоджував з банком умови про предмет договору, розмір відсотків за користування кредитом, умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, комісії, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, та строк дії такого договору, суду не надано. Враховуючи те, що відповідачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо виду договору та істотних умов такого договору, а також врахувавши наявність кримінального провадження (ЄРДР №120190504200000115), у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору №19021426529381 від 14.02.2019 року на суму 11550 грн. Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» держатель спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з пунктом 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу 6 Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу 6 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу 6 Положення). Тлумачення наведених норм дозволяє зробити висновок, що підставою відповідальності особи-користувача платіжної картки за здійснення несанкціонованих платіжних операцій з її рахунку є її дії чи бездіяльність, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні спірних грошових коштів. Аналогічні висновки щодо застосування норм викладені у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15. Вказану правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі N 127/23496/15-ц (касаційне провадження N 61-3239св18). Судом встановлено, що з 2012 року позивач є клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк оформив та видав позивачу платіжну картку, здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивача із використанням платіжної картки. 14.02.2019 року по картці № [NUMBER] проведено ряд банківських операцій, відбулося як зарахування грошових котів, так і списання платежів, взагалі витрат по картці було зроблено на суму 21969,95 грн. З приводу вчинення шахрайських дій з його картковим рахунком позивач звернувся як до відповідача, так і до Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій (ЄРДР №120190504200000115). Отже, судом з поданих сторонами доказів встановлено, що [PERSON] платіжну карту не втрачав, ПІН та іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не розголошував і про несанкціоновані операції невідкладно проінформував банк. Натомість АТ КБ «Приватбанк» провів списання коштів з рахунку [PERSON] і після його повідомлення про неправомірність цих операцій не відновив залишок коштів на рахунку. Доводи відповідача про те, що банк не несе відповідальності за транзакції, які здійснені із правильним введенням особою, яка їх ініціює, динамічного паролю в електронну систему, суд відхиляє, оскільки відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що операції із платіжною картою позивача відбулися шляхом введення коду підтвердження, отриманого ним на телефонний номер. Крім того в клопотанні про заміну первісного відповідача належним відповідачем - ПРаТ «Волафон Україна», представник банку [PERSON] зазначив: «…Тобто саме за сприянням ПраТ «ВФ Україна» невстановлені особи отримали доступ до картрахунків [PERSON] » (а.с.104-105), тим самим визнав, що грошові кошти з рахунку [PERSON] списані у зв`язку з шахрайськими діями невідомих осіб. Тому доводи відповідача, що спірні операції здійснені з вини позивача є безпідставними. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що позивач своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов висновку про відсутність вини позивача у здійсненні несанкціонованих платіжних операцій з його рахунку, у зв`язку із чим грошові кошти, які обліковувалися на рахунку позивача підлягають поверненню. Проте, заперечення відповідача про те, що на час проведення оспорюваних операцій у позивача на картковому рахунку не обліковувалися грошові кошти, які є особистою власністю клієнта банку суд вважає такими, що відповідають дійсності. Так, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що станом на 24:00 год. 14.02.2019 року на його картковому рахунку знаходилися грошові кошти в розмірі 11401,17 грн. Проте дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Згідно наданих виписок за картковим рахунком баланс по картці на 14.02.2019 року складав від`ємне значення -3598,83 грн. (а.с.9, 30). Так станом на 01.02.2019 року (дата операції, що передувала операціям, що були здійснені 14.02.2019 року) залишок коштів на картці після списання відсотків за користування кредитного ліміту склав від`ємне значення -3598,83 грн. Це підтверджується і тим, що після зарахування 14.02.2019 року коштів за договором № [NUMBER] в сумі 11550,00 грн., залишок коштів склав 7951,17 грн. (11550,00 грн. - 3598,83 грн. = 7951,17 грн.). Ці обставини підтвердив і сам позивач, який зазначив в позовній заяві про наявність заборгованості перед банком в сумі 3598,83 грн. (а.с.42). Згідно виписки по рахунку зарахування грошових коштів в розмірі 11550,00 грн. на картковий рахунок позивача здійснено за договором №19021426529381, який судом в ході розгляду даної справи визнаний недійсним. А отже правові підстави для стягнення цієї суми з відповідача відсутні. Щодо інших банківських операцій, проведених 14.02.2019 року, то всі вони мають від`ємне значення, баланс по картці після їх проведення склав -14018,78 грн. (а.с.99). Отже позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, які були фактично відсутні на його картковому рахунку, йому не належали, але ж суд прийшов до висновку, що відповідач повинен відновити залишок коштів на рахунку позивача до того стану, у якому він був перед виконанням операції. Враховуючи від`ємне значення балансу по картці позивача перед виконанням операцій, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 21969,95 грн. задоволенню не підлягають. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та із застосуванням принципу пропорційності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 840,80 грн. витрат щодо сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial