Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 26707.91 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07.05.2015 року позивач та відповідач по справі уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт відповідно до якої [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6702.92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач наполягає, що кредитні кошти відповідач отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 13.11.2019 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 26707.91 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість:6702.92 грн. заборгованість за кредитом; 5536.60 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13521.72 грн. - заборгованість за пенею; 946.67 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 02 січня 2020 року. Відповідач по справі надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнав частково та просив стягнути із нього лише тіло кредиту в розмірі 6702 грн. 92 коп. та судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів відповідач вказує, що вказана Генеральна угода була укладена на виконання договору від 28.05.2010 року за яким відповідач отримав кредитну картку «Універсальна» з лімітом 3000 грн., проте працівником банку не було надано йому «Умов та правил надання банківський послуг» та «Правил користування платіжною карткою» та про їх існування він довідався лише після отримання позовної заяви. Відповідач наполягає, що на час розгляду матеріалів даної справи закінчилися строки позовної давності, оскільки кредитна картка, яка видана була ще в 2010 році, повторно не видавалася та не поновлювалася. Окрім того відповідач вказував на відсутність свого підпису в Умовах та правилах надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, а тому вказані Умови не можна вважати частиною договору, що підтверджується правовою позицією ВСУ, яка викладена у постанові по справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Позивач надав до суду відповідь на відзив у якому проти доводів відповідача заперечував та вказував, що відповідач 07.05.2015 року маючи невиконане кредитне зобов`язання, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Банк пішовши на зустріч Відповідачу, погодив підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаним договором погодивши новий строк погашення заборгованості, а саме з 07.05.2015 по 31.05.2017 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, тощо. Підписавши Генеральну угоду відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом, окрім того із змісту самої генеральної угоди вбачається, що сторонами було погоджено тіло кредиту, процентну ставку у розмірі 1,5% (18% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Представник позивача вказував, що відповідач помиляється щодо дійсних обставин справи, оскільки предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості саме за Генеральною угодою від 07.05.2015 року, а не умови договору від 28.05.2010 року. Окрім того позивач вказував, що відповідач помилково вказував на пропуск позивачем позовної давності, адже строк випущеної картки діє до останнього дня 08.2018 року, а тому строки позовної давності позивачем пропущеними не були. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем було надано до суду копію Генеральної угоди від 07.05.2015 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт відповідно до якої позивач та відповідач дійшли згоди про зменшення розміру заборгованості, а саме Банком при підписанні договору реструктуризації було списано процентів на 330,91 грн., комісії на 181,49 грн., пені на 0,0 грн., штраф 434,27 грн., що визначено п. 1.1.1 даної угоди. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме із 07.05.2015 по 31.05.2017 року, що передбачено в п. 1.1.3 угоди. За умовами п. 2.1 вказаної Генеральної угоди від 07.05.2015 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6702.92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.5% в місяць (18.00 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 2.2 даної угоди передбачено, що у випадку порушення строків погашення заборгованості, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 946.67 грн.. Відповідно до вказаної Генеральної угод позивач погодився із з Умовами та правилами і своїм підписом підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування, про що безпосередньо зазначено у вказаній Генеральній угоді. Таким чином\~судом встановлено,\~що у вказаній Генеральній угоді прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору. Ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, відповідач отримав повну інформацію про умови кредитування та власноруч підписав кредитний договір на отримання кредиту. Обставини підписання вказаної вище генеральної угоди та погодження із її умовами самим відповідачем не заперечувалися. Із матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача встановлювалася позивачем саме на підставі вказаної генеральної угоди, а саме тіло кредиту, відсотки за користування кредитом, а також штраф за неналежне виконання умов договору були визначені в умовах генеральної угоди. Крім того сам відповідач у вказаній угоді визнав, що він ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що поставив свій підпис. Відповідач визнав наявність у нього заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6702 грн. 92 коп., а отже визнав і наявність у нього із банком відповідних договірних зобов`язань. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 549 ЦК України передбачено обов`язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із матеріалів справи вбачається, що кредит був наданий відповідачем на строк в 24 місяці, а саме із 07.05.2015 року по 31.05.2017 року, що визначено умовами п. 2.1 вказаної угоди. Із розрахунку заборгованості за договором від 07.05.2015 року вбачається, що позивач проводить нарахування пені починаючи з 20.07.2015 року по 13.11.2019 року, тобто по час пред`явлення позову до суду. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач вказує на пропуск строків позовної давності, однак враховуючи строки, які визначені позивачем та відповідачем по справі щодо надання кредиту, які обумовлені в п. 2.1 вказаної вище генеральної угоди, то позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Отже, оскільки строк дії кредитного договору встановлений по 31.05.2017 року, а позивач звернувся до суду із даним позовом 09.12.2019 року, то останнім загальний строк позовної давності пропущений не був. Разом з тим частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У своєму відзиві на позовну заяву відповідач вказував на пропущені строки позовної давності як загальної, так і позовної давності до додаткових вимог. У постанові від 16 серпня 2017р. у справі № 6-2667цс16 Верховний Суд України вказував, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відповідно до ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. Таким чином, вимоги банку про стягнення штрафу та неустойки не підлягають задоволенню, з урахуванням строку позовної давності. Так із умов згаданого вище п. 2.1 вказаної Генеральної угоди вбачається, що штраф нараховується одноразово в сумі 946 грн. 67 коп. на 32 день з моменту виникнення порушення та заборгованість по кредиту з 32 дня вважається простроченою, а згідно з п. 2.1 вказаної угоди дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніша 31.05.2017 року. Із доданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач своїх зобов`язань не виконав, а сам позивач звернувся до суду із даним позовом лише 09.12.2019 року. За вказаних підстав вимоги банку про стягнення неустойки також підлягають частковому задоволенню та мають вираховуватись з урахуванням строків позовної давності в один рік, тобто з 09.12.2018 року. Отже заборгованість за пенею становить 2949.21 грн. (11*268.11=2949.21 грн.), яка обраховувалась виходячи із розрахунку позивача, який доданий до матеріалів справи. Враховуючи заявлені позовні вимоги та встановлені судом обставини справи, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та необхідність стягнення заборгованості із відповідача на користь позивача за кредитним договором від 07.05.2015 року у сумі 15188.73 грн. Вказана заборгованість складається з наступного: 6702.92 грн. заборгованість за кредитом; 5536.60 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2949.21 грн. заборгованість за пенею. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати\~ у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються платіжним дорученням від 21.11.2019 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: partial