Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

29. 04. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до СГ ТОВ «Вікторія», в якому просить про зміну підстав його звільнення з посади з посади інженера з охорони праці СГ ТОВ «Вікторія», стягнення вихідної допомоги при звільненні, заробітної плати за січень 2014 року та компенсації за затримку розрахунку, а також моральної шкоди у розмірі 10000, 00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з січня 2012 року по лютий 2014 року працював на посаді інженера з охорони праці в СГ ТОВ «Вікторія». 03. 02. 2014 позивача на підставі його заяви було звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При цьому повний розрахунок здійснено вчасно не було. Позивач вважає написану ним заяву про звільнення за угодою сторін недійсною, та просить суд визнати її такою та змінити підстави звільнення на звільнення у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. При цьому зазначає, що йому завдано моральної шкоди у розмірі 10000, 00 грн., яку просить стягнути з відповідача. У зв'язку з чим для захисту своїх порушених прав звернувся з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з січня 2012 року по лютий 2014 року позивач [PERSON] працював в СГ ТОВ «Вікторія» на посаді інженера з охорони праці. 03. 02. 2014 позивача на підставі його особистої заяви від 03. 02. 2014 було звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Вищевказану заяву позивач просить суд визнати недійною та змінити підставу його звільнення на звільнення з підстав недотримання роботодавцем законодавства про працю. Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ви значено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне пра во на захист - це юридично закріплена можливість особи вико ристати заходи правоохоронного характеру для відновлення по рушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкрива ється, але він дістає вияв у відповідних нормах статей, що регу люють ту чи іншу категорію правовідносин. Згідно зі ст. 15 ЦПК загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, неви знаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виника ють із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових від носин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розг ляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юри дичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що юридично закріплені механізми (в тому числі в судовому порядку) визнання написаної позивачем заяви про звільнення за угодою сторін недійсною відсутні, а тому і відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, то статтею 44 КЗпП України та колективним договором підприємства не передбачено виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору за угодою сторін. За такого, вимоги позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги є необґрунтованими та не мають відповідних підстав для задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП працівник зобов'язується виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку. Крім того, ст. 139 КЗпП закріплює як основний обов'язок працівника своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця. Матеріальний аспект трудових правовідносин характеризу ється тим, що винагорода за працю у формі заробітної плати є обов'язковою складовою цих відносин, а роботодавець оплачує її відповідно до трудового внеску працівника. Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частина 1 ст. 1 Закону "Про оплату праці" визначає заробітну плату як винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свобо ди від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід носини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні з позивачем не було вчасно проведено розрахунок, оскільки днем звільнення позивача є 03. 02. 2014, в той час як розрахунок було проведено 05. 02. 2014. Таким чином, відповідачем строки, передбачені КЗпП України для проведення розрахунку з позивачем були порушені. Загальна сума нарахованої заробітної плати позивачу за час затримки розрахунку за період з 03. 02. 2014 по 05. 02.2014 складає 167, 00 грн. З цієї суми підлягає утриманню ЄСВ у розмірі 06, 04 грн. та ПДФО - 24, 16 грн. Таким чином, позивачу до виплати підлягає компенсація за час затримки розрахунку у розмірі 136, 87 грн. Саме в цій частині вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода - це шкода, заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві. Під моральною шкодою розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під моральною шкодою слід розуміти також втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). У вказаній Постанові ПВСУ зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: ст. 237-1 КЗпП та іншими (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участьу справі, виникає спір. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не доведено факту завдання йому відповідачем моральної шкоди, відповідних доказів суду не надано, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що вимоги позову підлягають частковому задоволенню. Також на підставі ст. 88 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», визначений судом судовий збір у розмірі 243, 60 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial