Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

18 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 02 березня 2015 року вона працювала на посаді інженера по охороні праці в товаристві з обмеженою відповідальністю «Амстор Рітейл Трейд» (далі: ТОВ «Амстор Рітейл Трейд») і 19 серпня 2015 року її було звільнено за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Проте, з таким формулюванням свого звільнення вона не згодна, оскільки керівництво відповідача змусило її написати заяву про звільнення за власним бажанням. Так, в липні 2015 року відповідач передав всі свої торгівельні площі та обладнання ТОВ «Сільпо» у зв'язку з чим всіх співробітників було звільнено, при цьому відповідач змінив організацію виробництва та суттєві умови праці, не бажаючи звільняти всіх працівників за скороченням штатів, тим самим не попередив всіх за два місяці про можливе звільнення, а створив такі умови праці, щоб працівники звільнялися за власним бажанням. Оскільки адміністрація ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» шантажувала її несплатою заробітної плати, звільненням за прогули, втратою трудової книжки, то вона була змушена написати заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням. Вважаючи дії відповідача такими, що порушують її право на працю, просила суд визнати її звільнення незаконним, зобов'язати відповідача поновити її на роботі або застосувати ст. 240-1 КЗпП України, стягнути з ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 31 763,76 грн, а також стягнути середній заробіток за відпрацьовані дні в серпні 2015 року в розмірі 2828,20 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 квітня 2016 року в задоволені позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначила, що суд першої інстанції в достатній мірі не перевірив її доводи про те, що адміністрація відповідача примусила її подати заяву про розірвання трудового договору, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому вважає, що суд не дав належної оцінки наданим нею доказам, зокрема, щодо наявності заборгованості по заробітній платі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Представник відповідача у судове засіданні апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що з 02 березня 2015 року [PERSON] працювала на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» ( наказ по підприємству № 4-к від 02 березня 2015 року), що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 3). 19 серпня 2015 року [PERSON] подала заяву про її звільнення з 19 серпня 2015 року ( а.с.36) і на підставі наказу керуючого магазином ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» № 1247-к від 19 серпня 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 19 серпня 2015 року. (а.с.37). В той же день [PERSON] була видана трудова книжка, що вбачається з розписки (а.с.38) Відповідно до частин 1, 2 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Зі змісту цієї норми закону вбачається, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що заяву про звільнення за власним бажанням вона написала під тиском адміністрації відповідача, що підтверджується її зверненнями до прокуратури, інспекції з питань праці, листом керуючого магазином, з якого вбачається, що вона звільнена за чисельні прогули, свідченнями свідків. Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, відповідач зазначав, що [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням з метою уникнути відповідальності за прогули. На підтвердження цих заперечень ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» надало акти від 03 серпня 2015 року, 04 серпня 2015 року, 10 серпня 2015 року, 11 серпня 2015 року, 12 серпня 2015 року 13 серпня 2015 року14 серпня 2015 року, 17 серпня 2015 року, 18 серпня 2015 року про відсутність [PERSON] в зазначені дні на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (а.с.27-35) Згідно письмових пояснень судові, позивач посилалась на те, що побоюючись, що трудова книжка може бути загублена, а запис про звільнення за прогули в ній завадить при подальшому працевлаштуванні, вона була змушена написати заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.49) Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. За таких обставин, судова колегія вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що звільнення позивача на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Доводи [PERSON] про те, що адміністрація відповідача примусила її написати заяву про звільнення не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання її звільнення незаконним, поновлення її на роботі або застосуванні ст. 240-1 КЗпП України, а відтак і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі за відпрацьовані дні в серпні 2015 року з огляду на їх недоведеність, погодитись не можна, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як роз'яснено Верховним Судом України в п.п.10,11 постанови Пленуму від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази. Апеляційний суд приймав заходи щодо сприяння повному з'ясуванню обставин справи та за клопотанням позивача витребував у відповідача ряд документів, необхідних для розгляду справи, зокрема, довідку про нараховану та виплачену [PERSON] заробітну плату за серпень 2015 року. Проте, неодноразово отримуючи ухвали суду про забезпечення доказів, про що свідчать чисельні поштові повідомлення, ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» необхідних розрахунків не надало та не направило у судові засіданні свого представника для реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків, зокрема обов'язку з надання доказів для підтвердження своїх заперечень проти позову [PERSON] Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. З огляду на наведене, вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення заробітку за серпень 2015 року, апеляційний суд виходить з наявних у справі доказів. Так, в матеріалах справи є платіжне доручення № 0000001490 від 03 вересня 2015 року, яке направив до суду відповідач і з якого вбачається, що 04 вересня 2015 року [PERSON] підприємством було перераховано за серпень 2015 року 763,52 грн. При цьому в своїх запереченням відповідач посилався тільки на одну виплату, зроблену [PERSON] в серпні 2015 року (а.с.26, 39). Згідно наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області тарифікації (а.с.99) позивачу ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» була нарахована заробітна плата за серпень 2015 року в розмірі 2406,58 грн.(а.с.99) Отже, апеляційний суд виходить з того, що [PERSON] відповідачем за серпень 2015 року була нарахована заробітна плата в сумі 2406,58 грн, яка була сплачена не в повному обсязі в сумі 763,52 грн., тому є підстави для стягнення недоотриманого заробітку за вказаний період в розмірі 1643, 06 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. При цьому суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, безпідставно не прийняв до уваги зазначену довідку пенсійного фонду, хоча з неї вбачались суми, що були нараховані підприємством працівнику [PERSON] Крім того, розглядаючи справу, місцевий суд порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.. 11 ЦПК України), оскільки в мотивувальній частині рішення послався на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, а також заборгованості по заробітній платі за червень та липень 2015 року, при цьому таких позовних вимог позивач не заявляла. Отже ці посилання суду першої інстанції підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення. За вищевикладених обставин, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за подання позову в сумі 64 гривні 77 копійок та за подання апеляційної скарги в сумі 71 гривні 24 копійки.

Outcome: partial