Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради, вказуючи наступне. 06 жовтня 1995 року на підставі розпорядження органу приватизації [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Позивач, як спадкоємець першої черги майна померлого прийняв у спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого він є власником спірної квартири. За час життя [PERSON] проживав з відповідачами разом. За усною домовленістю між позивачем та відповідачами, останні будуть мешкати в спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі до 15 вересня 2013 року. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з проханням звільнити квартиру, однак останні відмовлялися, чим були порушені права позивача. Крім того, за час проживання в квартирі відповідачі не сплачували комунальні платежі, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Оскільки відповідачі без дозволу позивача досі проживають у спірній квартирі, добровільно не бажають виселятися, позивач просить суд виселити відповідачів та стягнути матеріальну та моральну шкоду та змушений був сплачувати комунальні платежі. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити його у повному обсязі. Представник [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання був сповіщений належним чином, на адресу суду надійшла телефонограма, відповідно до якої він просив суд відкласти судове засідання з причини від'їзду до м. Одеса, але докази поважності неявки до суду представлені не були. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання сповіщався. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні позовну вимогу щодо виселення підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Суд у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін по справі, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 1995 року [PERSON] органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS]. За життя [PERSON] дав згоду на проживання у спірній квартирі відповідачів. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER], яке було у видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області 20.11.2012 року, та зроблено відповідний актовий запис за № 749. Як спадкоємець першої черги [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину та 03.07.2013 року державним нотаріусом Білгород - Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. було видано свідоцтво про право на спадщину, реєстровий № 1631, відповідно до якого [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. В минулих судових засіданнях представник [PERSON] підтвердив, що відповідачі дійсно проживають у спірній квартирі, просив суд надати час на укладання мирової угоди. Будучи власником квартири позивач звернувся з вимогою до відповідачів про виселення, але останні відмовили в проханні, посилаючись на те, що їм ніде жити. Як вбачається з адресної довідки № 23/5385 від 15.11.2013 року Білгород - Дністровського районного відділу ГУДМС України в Одеській області, [PERSON] зареєстрована з 22.09.2000 року за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрований з 14.03.1997 року за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду із захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ч.1. ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1.,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 2. ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1. ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні факт перешкоджання позивачу проживати в будинку, належному йому на праві приватної власності, знайшов своє підтвердження. Позовні вимоги [PERSON] в частині виселення підлягають задоволенню, оскільки його право користування, володіння житловим приміщенням було порушено. Згідно зі ст.ст. 67, 68 Житлового кодексу України та п.п. 5, 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживачі зобов'язані щомісячно проводити оплату комунальних послуг, до яких відноситься також і централізоване теплопостачання. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Факт заборгованості по квартирній платі та за центральне опалювання, що утворилася у відповідачів, підтверджується виписками з особового рахунку [NUMBER] по квартирі [ADDRESS], що утворилася за період з 2010 по 2014 роки. Заборгованість по квартирній платі позивачем була сплачена у 25.11.20123 року у розмірі 229.94 грн. Відповідно до розрахунків на станом на 01.01.2013 року за центральне опалювання складає у розмірі 6839,24 грн. Оскільки відповідачі проживали по вказаній адресі, вимога про стягнення заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вимога позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В рахунок вказаних вище обставин, в абзаці 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № X (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже нормами діючого законодавства визначено, що слід розуміти під моральною шкодою, та підстави для її відшкодування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позивачем не було надано жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial