Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

07.06.2016 до суду поступила дана заява, в якій позивач просить суд ухвалити рішення та визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], та зняти відповідача з реєстрації у вказаній квартирі. Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником вказаної квартири і 17.10.2008 зареєструвала в ній свого чоловіка (відповідача), з яким на сьогоднішній день шлюб розірвано. Відповідач вже понад 4 роки у належній позивачу квартирі не живе. Оскільки відповідач добровільно не виписується з вказаної квартири, чим перешкоджає позивачу у володінні та розпорядженні даною квартирою, тому позивач і пред'явила до суду даний позов. У судове засідання позивач не з'явилася, але направила заяву, в якій позов підтримала і просить суд слухати справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча двічі був вчасно і належно повідомлений за місцем реєстрації, та за вказаною позивачем адресою, судовими повістками про день, час та місце слухання справи, тобто в порядку, передбаченому ч.5 ст. 74 ЦПК України, яка вказує, що повістка направляється за зареєстрованим місцем проживання чи перебування фізичної особи і у разі відсутності особи за такою адресою, вважається що судовий виклик вручений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, за підписом керівника відділу державної реєстрації до суду направлено заяву про слухання справи у відсутність представника даної служби. Враховуючи викладене, та оскільки відповідач не направив заяви про слухання справи у його відсутність, дана справа слухається у відсутність сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч.2 ст.197 ЦПК України). Суд, вивчивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог і прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач є власником квартири [ADDRESS], що у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, згідно договору дарування квартири, посвідченого нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. 24.05.2006 за реєстровим № 1-1422 та реєстрації вказаної власності у БТІ (а.с. 6, 7). Згідно даних будинкової книги на вказану квартиру відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі 17.10.2008, як встановлено у суді, як член сім'ї позивача - чоловік (а.с. 11, 12, 13, 14). Згідно рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.08.2014 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8). Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Черкаській області (а.с.19), відповідач зареєстрований по [ADDRESS], що у м.Корсуні-Шевченківському Черкаської області. Згідно даних довідки, виданої старшим по дому по [ADDRESS] від 23.05.2016 [PERSON] - відповідач, який зареєстрований по [ADDRESS], що у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, у вказаній квартирі не проживає більше 4-х років (а.с.10). Судом встановлено, що відповідач не має права власності на спірну квартиру чи на її частину, а також не має договорів наймання, піднаймання, оренди квартири, бо такі не укладалися, бо протилежного суду не надано. У спірній квартирі відповідач більше 4-х років не проживає. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зобов'язаний протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Стаття 7 зазначеного Закону передбачає, що однією із підстав для зняття реєстрації особи з місця проживання є рішення суду про позбавлення його права користування житловим приміщенням. Відповідач,одержавши вказаний позов з додатками, не надав суду жодних доказів поважності причин його відсутності у спірній квартирі більше року. Згідно з п.2.1 Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні, затвердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077, зареєстрованого у МЮ України 18.12.2012 за № 2109/22421, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до роз'яснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що суди, застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, повинні враховувати вказані вимоги та враховувати, що на дані вимоги не діє строк позовної давності, бо порушення є таким, що триває у часі. Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (п.33 вказаної постанови). Та вказано, що у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У п.39 зазначеної постанови вказано, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України) і таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним і підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК України. Та роз'яснено, що відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У своїй постанові від 05.11.2014 № 6-158цс14, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України висловив свою правову позицію, також роз'яснено, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Відповідно до наданих доказів відповідач був зареєстрований у вказану квартиру як член сім'ї позивача (на той час відповідач був чоловіком позивача), а тому при вирішенні даного спору суд керується ст.405 ЦК України і відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати права користування помешканням. Таким чином, оскільки відповідач, який був зареєстрований у спірній квартирі з 17.10.2008 як член сім'ї позивача - власника квартири, у такій не проживає більше року без поважних причин, тому у суду є правові підстави для визнання відповідача таким,що втратив право користування спірним житлом з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. А оскільки реєстрація місця проживання особи є похідним правом від права користування житлом, тому дане рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. При поданні позову до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн. Позов задовольняється частково. Згідно роз'яснень, даних у п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст.88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Тому, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий змір у розмірі 275,60 грн.

Outcome: partial