Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 (пятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Позивач та відповідач у поданих ними заявах просили справу розглянути без їх участі на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Позивач свої вимоги підтримала, а відповідач заявлені вимоги визнав частково в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що у неї з відповідачем є спільна дитина, яка не досягла повноліття, а тому потребує утримання. Від іншого шлюбу відповідач має двох дітей. Однак оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється від її утримання, а дитина проживає із нею, на її користь слід стягнути аліменти у грошовій формі у вигляді 1/4 частини від всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позиція відповідача, полягала в тому, що крім спільної дитини з позивачем, він від іншого шлюбу, має ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], на утримання яких, згідно судового наказу, виданого Рубіжанським міським судом Луганської області, з нього вже стягуються аліменти на користь [PERSON], у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28 липня 2017 року. І оскільки в разі задоволення позову в розмірі 1/4 частини його заробітку з урахуванням 1/3 частини його заробітку, загальний розмір стягнення аліментів на утримання трьох дітей складатиме більше 50 % його заробітку, це суперечить положенням частини 5 статті 183 Сімейного кодексу України, тому він згоден сплачувати аліменти на утримання [PERSON], в розмірі 1/6 частини його заробітку. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON], [INFO], та відповідач, [PERSON], [INFO], перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД № 209328 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області 09 листопада 2004 року (а.с.8). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] 16 серпня 2002 року, народила дитину, хлопчика: [PERSON], про що відділом реєстрації актів громадянського стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, було зроблено відповідний актовий запис № 27 та видано свідоцтво про народження серії 1-ЕД №200411 (а.с.9). При цьому батьком дитини записаний [PERSON], а матір`ю [PERSON] (а.с.9). На час розгляду справи, дитина [PERSON] проживає з матірю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, а відповідач будь-якої матеріальної допомоги для утримання дитини не надає (а.с.3,7). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли сімейні правовідносини, в межах яких між позивачем та відповідачем, як батьками, виник спір щодо утримання їх дитини, в якому відповідач, як батько, відмовляється від утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття. Тож, враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Положення частини 1 і 2 статті 51 Конституції України гарантують, що кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. А положеннями частини 6 статті 7 та частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, та щодо дитини. Статті 180 та 181 Сімейного кодексу України встановлюють обовязок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, за домовленістю між батьками. При цьому, згідно з частиною 1 статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обовязки є такими, що тісно повязані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Отже, виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання відповідачем, як батьком дитини свого обовязку з її утримання до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право позивача, як матері дитини, на рівність обовязків між жінкою та чоловіком щодо дитини, а також право самої дитини на забезпечення її гармонійного розвитку. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право позивача та дитини дійсно потребує судового захисту. Відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня предявлення позову. Оскільки відповідач має постійний заробіток, суд погоджується із тим, що стягнення з нього аліментів у частці від його доходу є доцільним і правильно обраним позивачем способом отримання аліментів. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а сам їх розмір повинен бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом встановлено, що в частині необхідності і можливості сплати відповідачем аліментів у розмірі не меншому ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку (у даному разі 15 років), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, який складає 930 гривень, між сторонами спір відсутній. Спір полягає у тому, що позивач вважає необхідним стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від його доходу, а відповідач вважає, що розмір не повинен перевишувати 1/6 частину його доходу. Частина 1 статті 182 Сімейного кодексу встановлює, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 182 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що на час розгляду справи [PERSON] досяг повних 15 років, доказів того, що він має самостійний заробіток або інший дохід матеріали справи не містять, як і доказів того, що [PERSON] за своїм станом здоров`я має потребу в самостійному та постійному догляді, що потребує окремого фінансування. Також судом встановлено, що відповідач на час розгляду справи перебуває у зареєстрованому шлюбі вже з іншою жінкою (а.с.38), і на його утриманні знаходиться ще двоє неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 39,40) на яких, щомісячно, згідно судового наказу, що набрав законної сили, з нього стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) починаючи з 28 липня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а.с.41). Відповідач працює у Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та його середній дохід за останні шість місяців дійсно, у середньому на місяць, складає 10311 гривень 67 копійок, як обрахував відповідач (а.с.42,43). Тому за судовим наказом, він вже повинен сплачувати на двох дітей, в середньому, 3437 гривень 22 копійки щомісяця (по 1718 гривень 61 копійки на кожну дитину, тобто по 1/6 частці свого заробітку на кожного з них), після чого в його розпорядженні залишиться 6874 гривні 45 копійок, в середньому. Суд враховує, що в силу положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає 1762 гривні, що залишає у розпорядженні відповідача 5112 гривень 45 копійок, щомісячно, у середньому. Доказів наявної потреби у витрачанні цих коштів для задоволення будь-яких інших потреб відповідачем не надано та не обгрунтовано. Як і доказів того, що відповідач за станом свого здоров`я має потребу в самостійному та постійному догляді, що потребує окремого фінансування або фінансування потребують, якщо такі є, непрацездатні дружина чи батьки відповідача. Отже, відповідач дійсно має можливість сплачувати позивачу на утримання сина [PERSON] частку свого доходу, яка є більшою ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, що у випадку з [PERSON] складає 930 гривень. Як вже вказувалось, положення частини 1 і 2 статті 51 Конституції України гарантують, що кожен із подружжя має рівні обовязки у сім`ї; положення частини 6 статті 7 та частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України передбачають рівність обов`язків жінки та чоловіка щодо дитини; а статті 180 та 181 цього ж кодексу прямо встановлюють обовязок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, дитина повинна утримуватись до досягнення нею повноліття обома батьками, а не за рахунок тільки одного з них. Але, звичайно, суд враховує, що кожен з батьків може мати у конкретному випадку різний майновий стан, як і різні потреби можуть мати діти, стосовно яких суд вирішує питання про стягнення аліментів на їх утримання. При цьому суд пам`ятає і те, що в силу положень частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку саме конкретної дитини. Але позивач не надала суду будь-яких аргументів та доказів, що їх підтверджують, на користь того, що для забезпечення гармонійного розвитку [PERSON] мінімальний, встановлений законом прожитковий мінімум для дитини його віку у розмірі 1860 гривень не буде достатнім, і що є необхідність його утримання у більшому розмірі. І з огляду на це, а також те, що утримувати дитину повинні обидва батьки на засадах рівності, суд виходить з необхідності забезпечити [PERSON] утриманням на рівні 1860 гривень обома батьками, тобто по 930 гривень, кожним з них. А матеріали справи вказують на те, що і позивач і відповідач, за своїм матеріальним становищем, взмозі утримувати дитину на такому рівні. Проте незважаючи на те, що позивач не довела суду необхідності у стягненні з відповідача аліментів у більшому розмірі, суд бачить можливим стягнути з нього аліменти у розмірі 1/6 частини від всіх видів його доходів, оскільки він сам виявив таке бажання і реалізація такого бажання піде на користь дитині. І, дійсно, як вказує відповідач, з чим суд погоджується, це забезпечить рівність в утриманні всіх дітей відповідача. А необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу, позивачем не доведена. Тому позов слід задовольнити частково. Що стосується судових витрат у цій справі, то оскільки позивач на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року та відповідач на підставі пункту 13 частини першої цієї ж статті звільнені від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають. В силу положень пункту першого частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Таким чином,

Outcome: partial