Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

1.Позиція позивача. У серпні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття її з реєстраційного обліку», в якому просить: - визнати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради внести відповідні зміни реєстраційний облік місця проживання фізичних осіб; - стягнути з відповідача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] суму судового збору 840 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач [PERSON] , [INFO] колишній чоловік, шлюб з яким було розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 13.12.2019 року. Позивачу на підставі приватної власності на підставі договору дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербиною Р.Є. за реєстровим № 1257 від 15.09.1997 року належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка на якій розташований будинок належить позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту на землю № 704 від 18.04.2000 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 21.12.1997 року № 390. З початку 2016 року відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, що підтверджується актами про не проживання. З весни 2016 року по теперішній час відповідач проживає в АРК, де має майно та, що підтверджується відміткою в закордонному паспорті «про дозвіл на тимчасове проживання». Тягар утримання будинку та господарських споруд лежить на позивачеві, що підтверджено копіями договорів про надання послуг. Відповідач не має наміру за власним бажанням здійснювати зміну реєстрації свого постійного місця проживання. Це змушує позивача звернутися до суду за захистом своїх житлових прав та законних інтересів. Збереження за відповідачем права користування будинком та реєстрація постійного місця проживання відповідача в будинку, без належного виконання своїх обов`язків по утриманню житла та сплаті житлово-комунальних послуг створює позивачу істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, суперечить її законним інтересам. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач, [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. Треті особи: - Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, не заперечували, щодо прийняття судом рішення у відповідності до чинного законодавства; - Кам`янська міська рада - про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 12 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Ухвалою від 01 вересня 2020 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. 25 вересня 2020 року від представника третьої особи в особі начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Волощук О.Ю. надійшло клопотання про зміну третьої сторони на правонаступника. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями 03 листопада 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи на підставі звільнення відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 17 вересня 2020 року № 2643/0/15-20 [PERSON] з посади судді Заводського районного суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 09 лютого 2021 року від представника позивача [PERSON] адвоката Тютюнник О.В. надійшло клопотання про зміну третьої сторони на правонаступника. Ухвалою від 09 лютого 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Тютюнник О.В. про зміну третьої сторони на правонаступника - задоволено. 17 березня 2020 року від представника позивача [PERSON] адвоката Тютюнник О.В надійшло клопотання про виклик відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Позивач [PERSON] користуючись своїм правом подала заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представники третіх осіб - Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради та Кам`янської міської ради, в судове засідання не з`явились, подали заяви про проведення судового розгляду за відсутності своїх представників. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] , [INFO] колишній чоловік, позивача [PERSON] , шлюб з яким було розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 13.12.2019 року виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області. [PERSON] , [INFO] , на підставі приватної власності на підставі договору дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербиною Р.Є. за реєстровим № 1257 від 15.09.1997 року належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка на якій розташований будинок належить позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту на землю № 704 від 18.04.2000 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 21.12.1997 року № 390. З початку 2016 року відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, що підтверджується актами про не проживання. З весни 2016 року по теперішній час відповідач [PERSON] не проживає за адресою реєстрації, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується актами про не проживання: -№ 1277 від 05.06.2019 року; - № 1360 від 22.07.2019 року; -№ 1402 від 05.08.2019 року; -№ 1540 від 10.09.2019 року; -№ 1690 від 16.10.2019 року; -№ 1799 від 28.11.2019 року; -№ 1800 від 09.12.20919 року; -№ 1877 від 13.01.2020 року; -№ 25 від 27.04.2020 року; -№ 31 від 25.05.2020 року; -№ 36/10/2 від 17.06.2020 року. [PERSON] з 2016 року проживає в АРК, де має майно, що підтверджується відміткою в закордонному паспорті України серія [NUMBER] від 04.04.2014 року, посвідкою на поживання іноземця [NUMBER] , виданою Російською Федерацією на підставі рішення 1842/17 від 24.10.2017 року за адресою реєстрації [ADDRESS] . Тягар утримання будинку та господарських споруд і обслуговування земельної ділянки лежить на позивачеві, [PERSON] , що підтверджено договорами про надання послуг, а саме: -Договором про надання послуг з газопостачання № 0320187789 від 25.09.2015 року; -Договором про користування електричною електроенергією від 01.01.2016 року; -Договором про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.07.2020 року. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірний будинок, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, що виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Позивач [PERSON] довела, що на підставі приватної власності на підставі договору дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербиною Р.Є. за реєстровим № 1257 від 15.09.1997 року належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка на якій розташований будинок належить також їй на праві приватної власності на підставі державного акту на землю № 704 від 18.04.2000 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 21.12.1997 року № 390. З початку 2016 року відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, що підтверджується актами про не проживання. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391ЦКУкраїни. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, є підтвердженими. Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених рішень під час розгляду справи у суді не встановлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням є, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Частиною 2 ст.386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.72 ЖК Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Верховний Суд в своїй постанові від 22 листопада 2018 року, по справі № 760/13113/14-ц,зазначає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Таким чином, відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованими в спірному будинку та не проживаючи в ньому, не розділяє з позивачем тягар його утримання, має постійне місце проживання за межами країни, не виконує свої обов`язки по сплаті за житлово-комунальні послуги, що створює позивачу істотні перешкоди в здійсненні своїх житлових прав, та суперечить її законним інтересам, адже відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені стороною позивача вимоги, щодо визнання [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування житлом -підлягають задоволенню. 7. Судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір врозмірі - 840 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Outcome: partial