Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким зобов`язати головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровської області Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра зняти арешти з майна [PERSON] , а саме з квартири, яка знаходиться адресою: [ADDRESS] та зобов`язати головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра виключити відомості про боржника [PERSON] з Єдиного реєстру боржників. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на те, що 26.02.2011 року він придбав за договором купівлі-продажу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. У серпні 2019 року позивач вирішив подарувати свою квартиру своєму синові, однак виявилось, що Соборним ВДВС м.Дніпра було накладено арешти на вищевказану квартиру. На відповідний адвокатський запит, Соборним ВДВС м.Дніпра була надана відповідь, що дійсно, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №28427683 з примусового виконання виконавчого листа від 18.02.2011 року №2-924/11, що видав Шевченківській районний суд м.Києва про стягнення солідарно з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості в сумі 101 063, 23 грн. Відповідно до вищевказаної відповіді, провадження №28427683 було завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року. Станом на 12.09.2019 року будь-яких інших виконавчих документів про стягнення з [PERSON] на виконанні не перебуває, постанова про завершення виконавчого провадження стягувачем не оскаржувалась, нових виконавчих листів не подавалось, однак арешт чинний по теперішній час, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися за відновленням свого порушеного права до суду. Судом вірно визначено найменування третьої особи як Соборний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 18.05.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з реформуванням системи органів примусового виконання та органів державної виконавчої служби, зміною підпорядкування та найменування відділів державної виконавчої служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015 року "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", постанови Кабінету Міністрів України №99 від 11.02.2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги", наказів Міністерства юстиції України №569/5 від 01.03.2016 року "Про відділи державної виконавчої служби та відділи державної реєстрації актів цивільного стану", №571/5 від 01.03.2016 року "Про Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі", №1056/5 від 07.04.2016 року "Про затвердження Переліку районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділів державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі" та постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 9.10.2019 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», правонаступником Соборного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області є Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро). Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що Шевченківським районним судом м.Києва 18.02.2011 року видано виконавчий лист у цивільній справі №2-924/11 про стягнення солідарно з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості в сумі 101063 грн. 23 коп. З відповіді Соборного ВДВС у м.Дніпрі на запит позивача від 52571/13.3.34/16 від 12.09.2019 р. вбачається, що за зазначеним виконавчим листом державним виконавцем 22.08.2011 року було відкрито виконавче провадження №28427683. Окрім того, 27.02.2012 року, держвиконавцем Кравченко В.М. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Виконавче провадження перебувало на виконанні протягом періоду 22.08.2011 року по 28.04.2012 року, постановою державного виконавця Перемитько Ю.В. від 28.04.2012 року, відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон), виконавчий документ повернуто стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Станом на 12.09.2019 року виконавчі документи щодо стягнень з позивача, на виконанні у відділі не перебувають. Також, із зазначеної відповіді встановлено, що матеріали виконавчого провадження знищені, відповідно до вимог «Правил ведення діловодства та архіву в органах виконавчої служби та приватними виконавцями». Так, відповідно до п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який діяв на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тобто станом на 28 квітня 2012 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. При цьому, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, який діяв на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Але, по закінченню виконавчого провадження та повернення виконавчого документу стягувачеві державним виконавцем не було скасовано арешт на майно [PERSON] , накладений постановою державного виконавця Кравченко В.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.02.2012 року у виконавчому провадженні ВП №28427683. У частині 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»). Судом встановлено, що на виконанні в органі ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на майно позивача. Відтак, наведені обставини свідчать, по-перше, про відсутність правових підстав у органу ДВС зберігати накладений ним арешт на майно позивача, в силу неможливості виконавчого органу надати документ, яким відповідний арешт було застосовано, по-друге, існування арешту майна позивача при визнанні виконавчим органом та стягувачем факту завершення всіх виконавчих проваджень відносно скаржника порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, наразі, механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження в рамках якого його було застосовано завершено, а провадження знищено за строками зберігання. Однак надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту та змісту позовних вимог, суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до п.2 постанови Пленуму ВССУ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Відповідно до п.5 зазначеної постанови, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. З зазначеними роз`ясненнями також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі N 658/715/16-ц. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] , прохав зобов`язати ГТУЮ у Дніпропетровської області Соборного ВДВС м.Дніпра зняти арешти з квартири та зобов`язати ГТУЮ у Дніпропетровської області Індустріального ВДВС міста Дніпра виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, заявивши у якості відповідача - стягувача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ГТУЮ у Дніпропетровської області Соборний ВДВС м.Дніпра у якості третьої особи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17, дійшла висновку, що суд, вирішуючи справу не може своїм рішенням установлювати права чи обов`язки третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд, здійснюючи розгляд справи та встановлюючи факт порушення прав/інтересів позивача, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єктів владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судового контролю полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено закріплений Конституцією України принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію суду й виходить за межі завдання цивільного судочинства. Враховуючи викладене та беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу, щодо розгляду справи виключно в межах позовних вимог та принцип правової визначеності, заявлені позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання третьої особи зняти арешт з квартири та зобов`язати Індустріальний ВДВС міста Дніпра, який взагалі не залучений до участі у справі, виключити відомості про [PERSON] з Єдиного реєстру боржників - не підлягають задоволенню, оскільки, таким чином, позивач прохає суд зобов`язати вчинити дії осіб, які не є стороною по справі, що є формою втручання в дискреційні повноваження органів та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень та виходить за межі завдань цивільного судочинства. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed