Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Нігинський кар`єр" про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він з 21.04.2015 р. по 29.05.2020 р. працював ковалем 5-го розряду у ремонтно-механічній дільниці Державного підприємства «Нігинський кар`єр». 29.05.2020 р. він був звільнений з роботи згідно з наказом № 17-к відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак, під час роботи на підприємстві заробітна плата йому належним чином не виплачувалась, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з червня 2019 року по травень 2020 року у розмірі 9162,53 грн., яка так і не була виплачена відповідачем при його звільненні з роботи. Неодноразові його звернення до відповідача стосовно проведення з ним повного розрахунку після звільнення з роботи залишилися поза увагою останнього. Задля з`ясування суми заборгованості та усіх сум виплат, які йому належать звертався до відповідача, який повідомив, що станом на 10.06.2020 р. заборгованість по виплаті йому заробітної плати становить 9162,53 грн., надав довідку № 252 від 10.06.2020 р. Позивач просить суд винести рішення яким: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9162,53 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 29.05.2020 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденного заробітку - 137,41 грн. помноженого на кількість днів затримки виплати заробітної плати, просить допустити негайне виконання рішення суду. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить позовні вимоги задовольнити, не заперечив щодо винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином судовими повістками, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Суд вважає за можливе розгляд справи провести без його участі на підставі наявних в справі доказів із винесенням заочного рішення по справі оскільки відносно цього не заперечив представник позивача в своїй заяві. Фіксування судового процесу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач працював з 21.04.2015 р. по 29.05.2020 р. ковалем 5-го розряду у ремонтно-механічній дільниці Державного підприємства «Нігинський кар`єр». 29.05.2020 р. він був звільнений з роботи згідно з наказом № 17-к відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки(а.с.45. При звільненні з позивачем не було проведено остаточний розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати праиівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 того Кодексу. Ст. 116 КЗпП України встановлено що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи. організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізнішенаступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, заборгованість відповідача по заробітній платі складає 9162,53 грн. з яких вже утримано податок на доходи та інші обов`язкові платежі, що підтверджується довідкою відповідача від 10.06.2020 р. № 252(а.с.6). В зв`язку з цим вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно довідки відповідача від 10.06.2020 р. № 251(а.с.7) середньомісячний заробіток позивача складає 3298,72 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 иього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В зв`язку з цим, враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем, строк який минув з часу звільнення позивача, майновий стан відповідача відносно якого порушувалось провадження у справі про банкрутство, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до 8000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial