Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

20.02.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про захист прав споживачів до відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ». Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.02.2019 року позовну заяву залишено без руху та позивачеві наданий строк для усунення встановлених судом недоліків. 06.03.2019 року позивачем усунені встановлені судом недоліки Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07.03.2019 року відкрите провадження у справі. Справа призначена в підготовче судове засідання до розгляду справи по суті з викликом сторін за правилами загального провадження на 10.06.2019 року. 25.04.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 25.04.2019 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2019 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду із первісною позовною заявою. 10.06.2019 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою позивача в підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 30.09.2019 року. 30.09.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 28.11.2019 року Згідно заявлених позовних вимог позивач за первісною позовною заявою просить визнати недійсним договір про споживчий кредит, укладений між нею і відповідачем в простій усній формі 25 грудня 2018 року на суму 10000.00 грн.. зі строком дії 120 календарних днів під 55% річних В обґрунтування позовних вимог позивач за первісною позовною заявою посилається на наступне: 24.12.2018 року вона уклала з відповідачем договір про споживчий кредит, укладений між нею і відповідачем в простій усній формі на суму 10000.00 грн. зі строком дії 120 календарних днів під 55% річних. 26 грудня 2018 року на свій картковий рахунок вона отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 8358 грн. Згодом вона вирішила частково сплатити кошти за споживчим кредитом та перерахувала на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 673,68 грн. 01.02.2019 року їй зателефонували невідомі особи і пояснили, що їй негайно потрібно повернути грошові кошти в розмірі 10 000 грн. на рахунок відповідача. Того ж дня вона звернулась до відповідача за роз`ясненням цих вимог. Оператор відповідача повідомив її, що вона має заборгованість за договором про споживчий кредит № 3180301003-087461 від 25.01.2019 року, строк якого закінчився 31.01.2019 року у розмірі 10 000 грн. Проте отримання споживчого кредиту у відповідача 26.12.2018 року в сумі 10000.00 грн., відбулося без будь-якого підписання договору про споживче кредитування, в тому числі в електронній формі. Відповідно до положень ст. 1055 і 215 ЦК України такий договір є нікчемним, який не заборонено визнавати в судовому порядку недійсним. Крім того зазначений договір відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів» містить несправедливі умови. Її було введено в оману при укладенні договору та повідомлено про значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що вона погодилась на укладання зазначеного договору. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін так як їй запропоновано укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. В свою чергу зараховані на її рахунок кошти не індетифікуються із відповідачем та були зараховані не в тій сумі. Таким чином договір укладений із порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживача» і «Про електронні документи і електронний документообіг» так як їй не надійшло підтвердження про факт одержання електронного документа, тому вважається, що він не одержаний адресатом, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачем подана зустрічна позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості 62568 грн. 28 коп., з яких сума боргу 8400 грн.; проценти за користування кредитом - 18053, 28 грн.; пеня - 27715, 00 грн.; штраф - 8400 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. В обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою позивач посилається на наступне. Між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» та відповідачем 25.12.2018 року було укладено договір № 3180301003-087461 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Цей договір було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на сайті https://e-groshi.com і виконання нею певних дій, які свідчать про укладення договору відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», а також відповідно до Правил про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженого наказом позивача за № 10/10-1 від 25.10.2018 року. Таким чином договір № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року є письмовим правочином, який відповідає вимогам ЦК України, оскільки він вчинений в письмовій формі, підписаний уповноваженими особами, що підтверджується досягнення всіх істотних умов договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу позику у розмірі, встановлену договором та перерахував 26.12.2018 року на картковий рахунок відповідача 8400 грн. Строк, на який надавалась позика - 4 дні. Дата надання позики - 26.12.2018 року. Дата повернення позики - не пізніше 23.00 28.12.2018 року включно. Проценти за користування позикою становлять 1,99% за кожен день користування позикою, що складає 18053,28 грн. Також відповідно до умов договору відповідач має перед позивачем заборгованість за пенею в сумі 27715 грн. та штраф - 8400 грн. Загальна сума заборгованості складає 62 568, 28 грн. Дану заборгованість позивач і просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач, представник ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити у задоволенні позовних вимог за первісною позовною заявою просить відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог за первісною та зустрічною позовною заявою, доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.12.2018 року позивач за первісною позовною заявою [PERSON] . звернулась до відповідача з метою отримання кредитних коштів, даний факт позивачем не заперечується та підтверджується у змісті первісної позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України - За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1,2 ст. 1055 ЦК України - Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним З пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву та зустрічній позовній заяві встановлено, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» здійснює діяльність з надання фінансових кредитів фізичним особам на карткові рахунки. На підставі укладених в електронній формі кредитних договорів за допомогою веб -сайту Товариства в мережі Інтернет відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та інших законодавчих актів України. Порядок вчинення дій з метою отримання кредиту та укладення кредитного договору детально наведений у Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах кредиту ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ», що діяли на момент укладання договору № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року з [PERSON] , Для укладання кредитного договору. Сторони вчинили дії у інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та поза нею, а саме: реєстрація відповідачем особистого кабінету на сайті Позивача та надання згоди на обробку його персональних даних; заповнення позичальником (відповідачем) даних по анкеті-заяві; підписання відповідачем кредитного договору; перерахунок коштів на рахунок відповідача. До відзиву на позовну заяву і до зустрічної позовної заяви додані документи, що підтверджують вчинення сторонами відповідних дій. Прохаючи визнати недійсним укладений кредитний договір позивач посилається на те, що при укладенні договору недотримано письмової форми, що вона була введена в оману при укладенні кредитного договору, так як відповідач приховав від неї інформацію, що є суттєвою для даного договору. А також, що відповідач включив в договір умови, які є несправедливими для неї, як споживача послуг. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач вказує, що при укладенні кредитного договору не було дотримано письмової форми його укладення. Проте це твердження не відповідає дійсності. Так, відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Таким чином судом встановлено, що договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі та підписаний уповноваженими особами. Так як сторонами був укладений кредитний договір № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року( копія якого надана відповідачем). Даний договір був укладений відповідно до порядку, зазначеному у розділі 6 вказаного договору та положень ЗУ «Про електронну комерцію» . В договорі зазначений номер мобільного телефону позивача, який зазначений і у позовній заяві, а також електронна пошта позивача. Також відповідачем надано інформацію з електронного файлу, що підтверджує підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір. Також відповідачем надано і копію паспорту позивача. Таким чином визвати укладений недійсним в зв`язку з нетриманням сторонами письмової форми його укладення, суд не вбачає підстав . Відповідно до положень 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлюється, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки в судовому засідання не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Доводи позивача ґрунтуються на її особистому сприйнятті і спростовуються змістом договору, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Доводи позивача, про те, що спірний договір укладено з порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до п. 7.2 укладеного між сторонами кредитного договору № 3180301003-087461 від 01.01.2019 року позивальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщений на сайті позичальника. Правила надання грошових коштів в кредит ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» перебувають у загальному доступі, будучи опублікованими на сайті товариства. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України, на укладання кредитного договору та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору. З огляду на вищевикладене суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що вона перед укладанням договору не була ознайомленою з усією інформацією про умови кредитування, оскільки звернувшись до відповідача із заявкою на отримання кредиту та підписавши договір позивач засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Доводи про те, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими суд відхиляє так як договір укладався строком на 4 дні, та відсоткова ставка за вказаний період користування кредитними коштами становила 1,99 відсотків від суми позики щоденно до дати фактичного повернення позики включно, що становило 668, 64 грн. та зазначено у додатку до договору, а саме у графіку розрахунків. При цьому дана відсоткова ставка була відома позивачеві в момент укладання договору, в той час, як обраховувати та застосовувати річну ставку у кредитора не було підстав, виходячи з незначного строку кредитування. Крім того в самому договорі зазначений розмір річної відсоткової ставки (726,35 відсотків річних). З якою була ознайомлена позивача та погодилась з нею підписавши договір. Інших переконливих доводів щодо несправедливості умов кредитного договору № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду позивачеві не наведено. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог за первісною позовною заявою, та про відмову у їх задоволенні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору. Вирішуючи вимоги за зустрічною позовною заявою суд виходить з наступного. Як вже зазначалось вище між сторонами був укладений кредитний договір № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року. За наведеними вище обставинами укладений між сторонами кредитний договір є дійсним. Також судом встановлено, що на виконання взятих на себе зобов`язань ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» перерахувало на рахунок позивача кредитні кошти в сумі 8400.00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 24628 від 26.12.2018 року. Таким чином ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» належним чином виконало умови за укладеним кредитним договором. Укладеним між сторонами договором визначені його істотні умови. А саме: строк надання послуг за договором розпочинається з моменту отримання позичальником грошових коштів відповідно до умов договору. Строк на який надається позика - 4 дні. Дата надання позики 25.12.2018 року. Дата повернення позики 28.01.2019 року. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене законом або договором. Відповідно до умов договору (п.1.5.1) сума процентів за користування позикою становить 668,64 грн. У строк, зазначений цим договором, відповідач повинна була повернути позику та проценти за користування позикою, що підтверджується копією наданого договору. Проте у вказаний строк відповідач зобов`язання за договором не виконала та повернула ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» кредит в сумі 673, 68 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №55235 від 29.12.2018 року в сумі 668,64 грн. та № 71795 від 31.01.2019 року у сумі 5,00 грн. Цей факт позивач за зустрічною позовною заявою визнає, про що зазначено у відзиві на позов. Відповідно до наданого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» розрахунку сума заборгованості за укладеним кредитним договором складає 62568 грн. 28 коп., з яких сума боргу 8400 грн.; проценти за користування кредитом - 18053, 28 грн.; пеня - 27715, 00 грн.; штраф - 8400 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначеними родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даними договором. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Враховуючи, що позичальником [PERSON] , не надано доказів повернення ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» зазначених сум, суд приходити до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою відповідно до способу захисту порушених прав обраного позивачем, який передбачений ст.. 16 ЦК України та з яким погоджується суд. Таким чином суд вважає за можливе стягнення з [PERSON] та користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» заборгованість за укладеним кредитним договором № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року. В свою чергу розмір пені, яку просить стягнкти позивач, виходячи з суми поточної заборгованості у розмірі 8400.00 гривень, відповідно до розрахунків, наданих ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» , становить 27715.00 гривень, що значно перевищує суму боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» - У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін Заданих обставин суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню у розмірі половини суми, одержаної споживачем за договором споживчого кредитування. Тобто 4200.00 грн. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за зустрчною позовною заявою частково, а саме: стягнети з відповідача [PERSON] , на користь позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ Є ГРОШІ» заборгованість за кредитним договором № 3180301003-087461 від 25.12.2018 року в загальній сумі 39053 грн. 28 коп., з яких сума боргу 8400 грн.; проценти за користування кредитом - 18053, 28 грн.; пеня - 4200, 00 грн.; штраф - 8400 грн. Також з відповідача на користь позивача у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем за зустрічною позовною заявою судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог із розрахунку: ( 39053.28 грн.. Х 1921 грн., : 62568.28 грн., = 1199.03 грн). В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судвоого забору покласти на позвиача за зустрічною позовною заявою.

Outcome: partial