Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги [PERSON] з урахуванням уточнень та доповнень (а.с. 1-6, 205-206 т.1) мотивовані тим, що 7 квітня 2015 року помер її син [PERSON], заповіту не залишив. Після його смерті спадкоємцями першої черги за законом є мати [PERSON], дружина [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON], які прийняли спадщину, звернувшись з відповідними заявами до нотаріуса. До складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], увійшло таке майно: земельна ділянка площею 2,6468 га на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області; земельна ділянка площею 0,2304 га за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11; житловий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; квартира [ADDRESS]; легковий автомобіль марки Kia моделі Sorento, реєстраційний номер [NUMBER]; земельна ділянка площею 0,12 га за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185. 23 червня 2016 року нотаріус [PERSON] відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину, видавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на наявність розбіжностей у даті народження спадкодавця; наявність розбіжностей в імені позивача; відсутність документів на підтвердження права власності спадкодавця на спадкове майно. Позивач стверджує, що розбіжності у даті народження спадкодавця відсутні; розбіжності в її імені пояснюються помилковим прочитанням рукописного написання її імені в заяві про реєстрацію народження сина; відсутність документів на підтвердження права власності спадкодавця на спадкове майно пояснюється тим, що вони перебувають у відповідачів, які відмовляються їх надати. Крім того, позивач вважає неправильним визначений нотаріусом склад спадкового майна та розміри часток спадкоємців у праві власності на спадкове майно внаслідок неврахування нотаріусом факту окремого проживання з 2001 року спадкоємця [PERSON] з дружиною [PERSON] (відповідач). З наведених підстав позивач просить суд: -встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] є матірю [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р.; -визнати особистою приватною власністю [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р., майно, придбане під час шлюбу зі [PERSON]: житловий будинок №11 по вулиці Шевченка (колишня назва вулиці вулиця Дзержинського) в селі Карапиші Миронівського району Київської області; легковий автомобіль марки Kia моделі Sorento типу легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами): Y6LJC52458L002493 KNEJC524585796942, обємом двигуна 2497, чорного кольору;- -визнати недійсними: -свідоцтво про право власності, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1281, яким за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку у праві спільної власності подружжя на житловий будинок №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області, як набутого у шлюбі зі [PERSON], померлим 7 квітня 2015 р.; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1282, яким за [PERSON] визнано право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р., на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1283, яким за [PERSON] визнано право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р., на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; - визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON], право власності на: - 1/4 частку у праві власності на земельну ділянку площею 2,6468 га, кадастровий номер 3222982600:03:202:0041, на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - 1/4 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,2304 га, кадастровий номер 3222982601:01:212:0062, за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка (стара назва вул. Дзержинського), 11; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - 1/4 частку у праві власності на житловий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області, загальною площею: 141,7 м2, у т.ч. житловою площею: 81,3 м2, крім цього площа приміщень, не включена в загальну: 19,7 м2, на земельній ділянці площею 0,2304 га, кадастровий номер: 3222982601:01:212:0062, на якій розташовано: житловий будинок літ. А з прибудовами літ. а, літ а1, сарай літ. Б з прибудовою літ. б, погріб літ. В, вбиральня літ. Г, ворота з хвірткою №1; - 1/4 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею: 53,8 м2, у т.ч. житловою площею: 39,4 м2, кількістю кімнат: 3; - 1/4 частку у праві власності на легковий автомобіль марки Kia моделі Sorento типу легковий універсал, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами): Y6LJC52458L002493 KNEJC524585796942, обємом двигуна 2497, чорного кольору; - 1/4 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 2321583600:03:008:0157, за адресою: за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В свою чергу [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги [PERSON] з урахуванням уточнень та доповнень (а.с. 1-3, 21-22 т.2) мотивовані тим, що під час розгляду справи зясувалося, що жилий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області відповідно до правовстановлюючого документа був переданий у власність колгоспного двору, головою якого був батько [PERSON] Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Станом на 14 грудня 1990 р. до складу колгоспного двору входили: голова [PERSON], його дружина [PERSON], а також малолітній [PERSON] Таким чином, кожному з них мала належати ідеальна частка у розмірі 1/3 у праві спільної власності. Після смерті [PERSON] до складу спадщини увійшла належна йому 1/3 частка у праві спільної власності на жилий будинок, отже кожен зі спадкоємців батька успадковує по 1/12 частці жилого будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші, Миронівського району Київської області. Решта 2/3 частки жилого будинку належать [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, що не в повній мірі відповідає його інтересам, у звязку з чим бажає визначити належну особисто йому ідеальну частку у праві спільної власності на 2/3 частки жилого будинку у розмірі 1/3 частки жилого будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші. В позовній заяві [PERSON] також підтвердив обставини, викладені [PERSON] З наведених підстав [PERSON] просить суд: - визнати легковий автомобіль Kia Sorento, реєстраційний номер [NUMBER], особистою приватною власністю [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р.; -визнати недійсними: -свідоцтво про право власності, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1281, яким за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку у праві спільної власності подружжя на житловий будинок №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області, як набутого у шлюбі зі [PERSON], померлим 76 квітня 2015 р.; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1282, яким за [PERSON] визнано право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р., на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14 вересня 2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1283, яким за [PERSON] визнано право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р., на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; - визнати за ним, [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] право власності на: - 1/4 частку земельної ділянки на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області; - 1/4 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Миронівский район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11; - 1/12 частку житлового будинку №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області; - 1/4 частку квартири [ADDRESS]; - 1/4 частку легкового автомобіля Kia Sorento; - 1/4 частку земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185. - визначити, що його, [PERSON], ідеальна частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області, становить 1/3 від житлового будинку в цілому; - визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/3 частку житлового будинку №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявились, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача [PERSON] під час судового розгляду справи позовні вимоги [PERSON] підтримав, позов [PERSON] визнав повністю, надав пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві. Крім того представник позивача пояснив, що вже після відкриття провадження у справі приватний нотаріус [PERSON] видала відповідачам [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частку будинку №11 по вул. Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області кожній, а [PERSON] також свідоцтво про право власності на 1/2 частку зазначеного будинку як на її частку у спільному майні подружжя. На думку представника позивача зазначені свідоцтва роблять неможливим виконання рішення у справі у випадку задоволення позовних вимог в частині визнання особистою власністю спадкодавця спірного житлового будинку та визнання права власності на будинок в порядку спадкування у заявлених у позовній заяві частках. У звязку з цим представник позивача вважає, що для правильного вирішення справи слід розглянути питання про визнання вказаних свідоцтв недійсними. Відповідач за позовом [PERSON] та позивач за власним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] під час судового розгляду справи позов [PERSON] визнав, суду пояснив, що викладені [PERSON] у позовній заяві обставини в цілому відповідають дійсності. Переїзд його батька [PERSON] у 2001 р. до м. Запоріжжя був викликаний постійною потребою у регулярному проведенні процедури гемодіалізу. Переїхавши до м. Запоріжжя, батько постійно мешкав разом зі своєю матірю [PERSON], яка спостерігала за його станом здоровя. Впродовж перших 1-2 років [PERSON] зустрічався з сімєю приблизно 1 раз на 2-3 місяці. Приблизно через 2 роки після переїзду зустрічі стали вкрай рідкими: 1-2 рази на рік, і відбувалися з приводу сімейних торжеств. В основному [PERSON] приїжджав до с. Карапиші, [PERSON] і [PERSON] до м. Запоріжжя майже ніколи не навідувались. У 2003 року [PERSON] переїхав до м. Запоріжжя і проживав разом з батьком [PERSON] і бабусею [PERSON], потім, з 2008 р., жив окремо від них. Спільного бюджету після переїзду [PERSON] до м. Запоріжжя у батьків не була, хоча [PERSON] завжди надавав матеріальну підтримку дітям і дружині. Починаючи з 2003-2004 років рідкими стали не лише зустрічі батька і матері, а й їхнє спілкування. Працюючи на посаді керівника Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», [PERSON] вже не мав намірів повертатися до с. Карапиші, натомість [PERSON] ніколи не збиралась переїжджати до чоловіка у м. Запоріжжя. [PERSON] навчалась і жила у Київській області. Будинок і земельна ділянка в с. Карапиші, вул. Шевченка, 11, а також земельна ділянка на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, земельна ділянка за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185, за документами належать особисто батькові [PERSON], тому є його особистою власністю. Автомобіль Kia Sorento був придбаний [PERSON] під час окремого проживання зі [PERSON], коли подружні стосунки вони вже не підтримували, тому він має бути визнаний особистою власністю батька. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надавши заперечення, в яких зазначено, що земельна ділянка на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, земельна ділянка за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185, а також квартира [ADDRESS] є особистою власністю спадкодавця. Оскільки з цього питання між нею та позивачкою спору не існує, і вона не вчиняла дій, які б полягали у порушенні, невизнанні чи оспорюванні прав позивачки, тому спрямована до неї вимога позивачки про визнання права власності на 1/4 частку вищезгаданих земельних ділянок і квартири є неналежним способом захисту прав позивачки (належним є оскарження дій нотаріуса), тож у цій частині у позов не підлягає задоволенню. Позовну вимогу про визнання майна особистою власністю спадкодавця [PERSON] вважає безпідставною, тому що [PERSON] з 2001 року був змушений залишити сімю і переїхати до м. Запоріжжя для проходження лікування, адже потребував постійних курсів гемодіалізу і готувався до операції з пересадки нирки. Згодом він влаштувався у м. Запоріжжі на роботу, але після операції збирався повернутися до сімї. Проте, впродовж проживання у м. Запоріжжя [PERSON] підтримував подружні стосунки зі [PERSON], приїздив до с. Карапиші, а вона до м. Запоріжжя, вони мали спільний бюджет. Їх окреме проживання не мало характеру остаточного припинення шлюбних стосунків, їхній шлюб розірваний не був. На підтвердження викладеного надали акт Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області. Жилий будинок у с. Карапиші був безкоштовно наданий Карапишівською сільською радою у 1990 р. сімї [PERSON] у складі: чоловік, дружина та малолітній син, котрі були переселені з смт. Лугини Лугинського району Житомирської області - території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Оскільки на той час вони перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідно до ст. 22 КпШС України будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Земельна ділянка за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11, хоч і була набута спадкодавцем у порядку приватизації, проте була надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Оскільки сам будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя, земельна ділянка набуває такого самого правового статусу. Автомобіль Kia Sorento придбаний [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі за кошти, що входили до складу сімейного бюджету, отже є спільною власністю подружжя. Оскільки позовна вимога про визнання майна особистою власністю спадкодавця є безпідставною, до складу спадщини після смерті [PERSON] входить лише 1/2 частина будинку і земельної ділянки за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11, а також автомобіля KiaSorento. Решта 1/2 частина зазначеного майна є подружньою часткою [PERSON] і до складу спадщини після [PERSON] не належить. Під час судового розгляду справи [PERSON] позов [PERSON] визнала частково, зокрема, вимогу про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як матері і сина, а також про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частку земельної ділянки на території Карапишівської міської ради Миронівського району Київської області, 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS], та 1/4 частку земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького 185. Проти задоволення решти позовних вимог заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи позов [PERSON] визнала частково, цілком підтримала позицію своєї матері [PERSON], підтвердила обставини, викладені [PERSON], просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, яких вона не визнає . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] після одержання позовної заяви [PERSON] та його заяви про уточнення позовних вимог у судове засідання не зявлялись, були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. (а.с. 106 т.1) Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а вимоги [PERSON] - повному задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.11 ч.1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Відповідно до ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] народився 24 листопада 1962 р., його матірю є [PERSON]. (а.с. 21 т.1) [PERSON] з 6 листопада 1986 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. (а.с. 117 т.1) Подружжя має двох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с. 116, 118 т.1) 7 квітня 2015 р. [PERSON] помер (а.с. 111 т.1), заповіту не залишив. (а.с. 113 т.1) На дату смерті [PERSON] мешкав і був зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до свідоцтва про смерть місцем його смерті є м. Запоріжжя. (а.с. 22 т.1) Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] заповіту не залишив, в звязку з чим спадщина здійснюється за законом. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його матір [PERSON], дружина [PERSON], діти [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами спадкової справи встановлено, що в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулись спадкоємці першої черги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 107-110 т.1) Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В судовому засіданні встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входять: земельна ділянка площею 2,6471 га на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 73 т.1); земельна ділянка площею 0,2304 га за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11 (а.с. 74 т.1); житловий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області (а.с. 98 т.1); квартира [ADDRESS] (а.с. 14 т.1); легковий автомобіль марки Kia моделі Sorento, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 15-18 т.1); земельна ділянка площею 0,12 га за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185. (а.с. 19 т.1) 26 листопада 2015 р. дружина померлого [PERSON] та дочка [PERSON] подали нотаріусу заяви про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS]. (а.с. 126-127 т.1) Постановами від 26 листопада 2015 р. приватний нотаріус [PERSON] відмовила у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом на частку вказаної квартири в звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру. (а.с. 126-127 т.1) 21 червня 2016 р. мати померлого [PERSON] подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна: земельної ділянка на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області; земельної ділянки за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Дзержинського, 11; житлового будинку №11 по вул. Дзержинського у с. Карапиші Миронівського району Київської області; квартири [ADDRESS], автомобіля Kia Sorento. (а.с. 131 т.1) Постановою від 23 червня 2016 р. приватний нотаріус [PERSON] відмовила у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом в звязку з розбіжностями у даті народження спадкодавця; імені спадкоємця; відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене майно. (а.с. 132-133 т.1) Зазначена у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 червня 2016 р. розбіжність у даті народження спадкодавця в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження. У копії свідоцтва про смерть зазначено, що [PERSON] помер 7 квітня 2015 р. у віці 52 років. (а.с. 22 т.1) У копії свідоцтва про народження зазначено, що він народився 24 листопада 1962 р. (а.с. 21 т.1) Таким чином, на день смерті [PERSON] виповнилось повних 52 роки, що і зазначено у свідоцтві про смерть. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON], суд приймає до уваги наступне. У відповідності зі ст. 256 ч.1 п. 1 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно розясненням, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Враховуючи, що факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] впливає на спадкові прав сторін, суд вирішує цю вимогу за правилами позовного провадження. В копії свідоцтва про народження [PERSON] зазначено, що його батьком є [PERSON], матірю - [PERSON]. (а.с. 21 т.1) Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 березня 1958 р. (а.с. 20 т.1) В паспорті на імя [PERSON] її імя зазначено як [PERSON]. (а.с. 7 т.1) В позовній заяві [PERSON] пояснила, що її справжнє імя [PERSON]; заява про реєстрацію народження [PERSON] заповнювалась від руки. Очевидно через особливості почерку заявника особа, відповідальна за реєстрацію народжень в органі реєстрації актів громадянського стану, помилково сприйняла першу літеру «н» у її імені «Ганна» як літери - «ли», що спричинило помилкове зазначення імені «Галина» замість правильного «Ганна». Враховуючи викладене, а також, що в інших документах, зокрема, свідоцтві про шлюб (а.с. 20 т.1), довідці про присвоєнні ідентифікаційного номеру (а.с. 8 т.1), посвідчені особи, як постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, (а.с. 12 т.1) імя [PERSON] зазначено як [PERSON], суд доходить висновку, що факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] є матірю [PERSON] підлягає встановленню. Той факт, що [PERSON] є матірю [PERSON], визнаний у судовому засіданні всіма відповідачами, а також третьої особою приватним нотаріусом [PERSON] у виданих нею свідоцтвах про право на спадщину за законом. (а.с. 149, 150 т.1). У відповідності зі 1297 ч.1 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно розясненням, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Виходячи зі змісту ст.\~ст. 1296-1298 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позовні вимоги про визнання за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на 1/4 частку земельної ділянки на території Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області; 1/4 частку квартири [ADDRESS]; 1/4 частку земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка, вул. Богдана Хмельницького, 185, визнані усіма відповідачами, підтверджуються належними, достовірними і допустимими доказами, оскільки зазначені обєкти в цілому перебували в особистій власності спадкодавця, отже підлягають поділу між усіма спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках, по 1/4 кожному. При цьому суд приймає до уваги, що 14 липня 2016 р. приватний нотаріус [PERSON] видала [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/4 частки квартири [ADDRESS] кожній. (а.с. 139, 141 т.1) Вирішуючи решту позовних вимог [PERSON] та [PERSON], суд приймає до уваги наступне. 14 вересня 2016 р. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області, а також 1/2 частину автомобілю марки Kia моделі Sorento, реєстраційний номер [NUMBER], які входять до складу спільного майна, набутого під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] (а.с. 143 т.1) 14 вересня 2016 р. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області. (а.с. 145 т.1) 14 вересня 2016 р. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку житлового будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області. (а.с. 144 т.1) На підтвердження права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок [PERSON] та [PERSON] надали нотаріусу свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, видане 14 грудня 1990 р. виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, в якому зазначено, що цілий жилий будинок в селі Карапиші по вул. Дзержинського за №7 дійсно належить колгоспному двору, голова якого [PERSON]. Зазначене свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Миронівської районної ради №198 від 16 листопада 1989 р. У тексті свідоцтва міститься незастережене закреслення слова «особистої» у назві документа. Згідно з реєстраційним написом на документі указаний у свідоцтві жилий будинок зареєстрований у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації в цілому на праві особистої власності за колгоспним двором, голова якого [PERSON] записаний в реєстрову книгу №2 за реєстром №298 від 14 грудня 1990 р. (а.с. 146 т.1) Згідно довідці виконавчого комітету Карапишівської сільської від 13 вересня 2016 р. житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, власником якого є [PERSON], перебувають у с. Карапиші Миронівського району Київської області, і замість старої назви та номера вул. Дзержинського, 7, присвоєно нову назву та номер вул. Шевченка, 11 згідно з рішенням Карапишівської сільської ради від 28 лютого 2003 р. та 25 грудня 2015 р. (а.с. 147 т.1, 28-30 т.2) Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №68030801 від 14 вересня 2016 р., сформованою нотаріусом [PERSON]В.), відомостей про будинок №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші в жодному з реєстрів немає. (а.с. 148 т.1) На підставі зазначених документів 14 вересня 2016 р. нотаріус [PERSON] видала: -[PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадщини після смерті [PERSON], яка складається з 1/2 частки житлового будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області. (а.с. 149 т.1); -[PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадщини після смерті [PERSON], яка складається з 1/2 частки житлового будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області. (а.с. 150 т.1); - [PERSON] - свідоцтво про право власності на 1/2 частку жилого будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжя під час шлюбу. (а.с. 151 т.1). У зазначених свідоцтвах вказано, що житловий будинок №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші належить подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 14 грудня 1990 р. виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради народних депутатів, зареєстрованого Білоцерківським МБТІ 14 грудня 1990 р. за реєстром №298 у книзі №2. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилась на 1/2 частку будинку, решта 1/2 частка належить [PERSON] як пережившій дружині. 1/2 частка будинку, що увійшла до складу спадкового майна після смерті [PERSON], поділяється між чотирма спадкоємцями за законом у рівних частках, що відповідає 1/8 частці у праві власності на будинок в цілому кожному спадкоємцеві. Викладене у зазначених свідоцтвах суд вважає помилковим з огляду на наступне. В свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок, виданому виконавчим комітетом Карапишівської сільської [PERSON] народних депутатів 14 грудня 1990 р., будинок №7 по вул. Дзержинського в с. Карапиші Миронівського району Київської області в цілому належить колгоспному двору, голова якого [PERSON]. Згідно з реєстраційним написом на примірнику свідоцтва указаний в документі в цілому жилий будинок зареєстровано 14 грудня 1990 р. в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за колгоспним двором, голова якого [PERSON], і записано в реєстрову книгу за №2 за реєстром №298. (а.с. 146 т.1) Суд надіслав запит до Комунального підприємства «Південне МБТІ» Київської обласної ради, який є правонаступником Білоцерківського МБТІ, діяльність якого поширюється на Миронівський район Київської області, з приводу надання копії інвентарної справи зазначеного будинку. У матеріалах справи №1337 на будинок 11, вул. Дзержинського, с. Карапиші, Миронівського району містяться винятково матеріали технічної інвентаризації, що відбулась 16 вересня 2005 р. Відомостей про попередні чи наступні технічні інвентаризації або внесення поточних змін до наявних матеріалів у справі не вбачається. Станом на дату технічної інвентаризації будинок вже мав номер 11, проте відомостей про дату і підставу зміни номера будинку з 7 на 11 в інвентарній справі також немає, хоча сам факт зміни номера будинку вбачається, наприклад, з ескізу від 1 липня 2005 р. чи абрису. (а.с. 166-179 т.1) За повідомленням Карапишівської сільської ради Київської області від 22 березня 2017 р. зміна номера житлового будинку під № 11 (бувший 7) по вул. Шевченка (бувша Дзержинського) села Карапиші відбулась на підставі рішення Карапишівської сільської ради від 28 лютого 2003 р. (а.с. 28-30 т.2) З тексту листа КП «Південне МБТІ» КОР від 29 грудня 2016 р. № 3062 вбачається, що запис про реєстрацію будинку насправді внесено до книги № 2 за реєстром № 589. Копії документа, на підставі якого відбулася реєстрація будинку, у матеріалах КП «Південне МБТІ» не збереглась. (а.с. 234-236 т.1) Оригінал свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 14 грудня 1990 р. перебуває у відповідача [PERSON] та був наданий приватному нотаріусу [PERSON], на якому вона 14 вересня 2016 р. зробила написи про перехід права власності на частки будинку до [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтв, виданих 14 вересня 2016 р. (а.с. 146-зв. т.1) Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991\~р. Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Згідно з Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2). До загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (п. 1 ч. 1 ст. 3). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації (ч. 3 ст. 3). Таким чином, факт реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна, яка була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (14 грудня 1990 р.), є підставою для офіційного визнання дійсними такого права після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки суду не надано доказів відчуження чи іншого переходу права власності, зареєстрованого 14 грудня 1990 р. Білоцерківським МБТІ в цілому на будинок №7 по вул. Дзержинського у с. Карапиші Миронівського району Київської області за колгоспним двором, головою якого є [PERSON], до дня відкриття спадщини після його смерті, зазначене право підлягає офіційному визнанню дійсним на момент відкриття спадщини. Станом на дату видачі свідоцтва про право власності (14 грудня 1990 р.) до складу колгоспного двору входили: голова [PERSON], його дружина [PERSON], син [PERSON], ідеальна частка яких у праві спільної власності кожного з членів колгоспного двору на момент набрання чинності Законом України «Про власність» становила по 1/3. Згідно з розясненням, що містіться в п. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13, згідно змісту ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла частка померлого в праві спільної сумісної власності колгоспного двору на жилий будинок, яка становила 1/3. З наведених вище підстав позовна вимога [PERSON] про визнання житлового будинку №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші Миронівського району Київської області особистою приватною власністю [PERSON], померлого 7 квітня 2015 р, підлягає задоволенню в частині визначення, що його частка в праві спільної власності на вказаний житловий будинок становила 1/3. Кожен з чотирьох спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] успадковує рівну частку спадкового майна. Виходячи з розміру частки [PERSON] кожен з них успадковує по 1/12 частці у праві власності на жилий будинок №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші в цілому. Решта 2/3 частки жилого будинку належать [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності колгоспного двору. Отже, вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/4 частку жилого будинку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші Миронівського району Київської області підлягає задоволенню частково у розмірі 1/12 частки від розміру частки [PERSON] у праві спільної власності колгоспного двору. Водночас вимога [PERSON] щодо визнання за ним 1/12 частки вказаного будинку у порядку спадкування також підлягає задоволенню. При вирішенні вимоги [PERSON] про визначення його ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші в розмірі 1/3 частини від житлового будинку в цілому та визнання за ним права власності на 1/3 частку вказаного житлового будинку, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 370 ч.2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В судовому засіданні на підставі аналізу наведених вище доказів встановлено, що будинок №11 по вулиці Шевченка в селі Карапиші є спільною сумісної власністю колгоспного двору, до складу якого входили [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Таким чином, ідеальна частка кожного з них у праві спільної власності становила по 1/3, що є підставою для визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку вказаного житлового будинку. Земельна ділянка за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11, належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №215051, виданого 10 лютого 2008 р., тобто була набута в порядку приватизації, що обумовлює правовий режим особистої приватної власності обєкта приватизації. (а.с. 74 т.1) Законом України від 11 січня 2011 року «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом із тим відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отже, одержана [PERSON] під час шлюбу (10 лютого 2008 р.) у власність на підставі ст. 81, 116 Земельного кодексу України шляхом приватизації земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний висновок суду кореспондується з правовими позиціями Верховного Суду України від 15 лютого 2012 р. в справі № 6-98цс11, від 22 лютого 2012 року в справі № 6-99цс11, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування судами. З наведених підстав суд доходить висновку, що право власності [PERSON] на земельну ділянку підлягає спадкуванню у рівних частках за кожним спадкоємцем, тому вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за кожним з них права власності на 1/4 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. Шевченка, 11, підлягає задоволенню. Згідно договору купівлі-продажу від 23 січня 2008 р. [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу придбав автомобіль Kia Sorento. (а.с.15-17, 18 т.1) Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак відповідно до ст. 57 ч.6 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові від 1 липня 2015 р. у справі №6-612цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначила, що з 2001 року [PERSON] проживав у м. Запоріжжі, окремо від дружини [PERSON] У 2002 році він набув право власності на квартиру [ADDRESS], в якій мешкав разом зі своєю матірю [PERSON], а згодом ще й зі своїм сином [PERSON] Спілкування між [PERSON] і [PERSON] майже припинилось приблизно з 2004 року, як і існування їхнього спільного сімейного бюджету. [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що після переїзду до Запоріжжя [PERSON] приблизно з 2004 року спільне господарство вони зі [PERSON] вже не вели, спільного сімейного бюджету вони не мали, хоч [PERSON] регулярно надавав матеріальну підтримку дітям і дружині. Спілкування [PERSON] та [PERSON] приблизно з 2004 року вже не носило характер подружніх стосунків, їхні рідкі зустрічі відбувалися під приводом родинних подій і торжеств. Намірів воззєднати сімю шляхом переїзду на постійне місце проживання до іншого з подружжя ніхто з них не виявляв. Автомобіль Kia Sorento був придбаний [PERSON] власним коштом, без участі [PERSON] У письмових запереченнях на позовну заяву [PERSON] та в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] заперечили припинення подружніх стосунків зі [PERSON] після його переїзду до м. Запоріжжя. Пояснили, що [PERSON] постійно приїжджав до с. Карапиші, Миронівського району, Київської області до сімї, [PERSON] постійно відвідувала чоловіка у м. Запоріжжі, у них був сімейний бюджет, довірливі відносини, побудовані на почутті любові та поваги, їх окреме проживання не містило ознак остаточного припинення шлюбних відносин. Доказом цього є той факт, що шлюб між ними так і не був розірваний. Суд критично ставиться до пояснень відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки крім абстрактних тверджень вони не змогли навести жодних конкретних доказів існування подружніх стосунків між [PERSON] та [PERSON] після переїзду останнього до м. Запоріжжя. У поясненнях [PERSON] суд вбачає матеріальну заінтересованість, адже спростування твердження про її окреме проживання зі [PERSON] значно збільшить її частку у спадковій масі. Між тим, коли представник [PERSON] запропонував [PERSON], [PERSON] укласти мирову угоду, на умовах якої [PERSON] мала відійти лише квартира у м. Запоріжжі в цілому (в якій вона мешкає і зареєстрована), натомість остання відмовиться від будь-якого іншого спадкового майна на користь [PERSON], [PERSON], і яка була підтримана [PERSON], котрий у такому разі просив залишити йому тільки 1/3 частку автомобіля. [PERSON] та [PERSON] відмовились від укладення такої угоди. Суд також не приймає до уваги як належні та достовірні докази дані, зазначені в акті Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 12 вересня 2016 року, оскільки в ньому зазначено, лише що [PERSON] періодично проживав зі своєю родиною за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Карапиші, вул. вул. Шевченка, 11, та спілкувався з сусідами. У вказаному акті не зазначено періоду, в який [PERSON] проживав разом із родиною, чи вели спільне господарство подружжя [PERSON], чи були вони однією сімєю, тощо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] Зі [PERSON] знайома приблизно з 2006 року, коли оселилась по сусідству. Добре знає [PERSON], який до 2008 р. проживав разом з батьком і бабусею. Після переїзду в іншу квартиру [PERSON] часто навідувався до батька і бабусі. Як сусідка і приятелька часто бувала у них вдома. [PERSON] та [PERSON] бачила лиш один раз, і то вже після смерті [PERSON] Про його спілкування зі [PERSON] їй нічого не відомо, вважає, що такого просто не було. До с. Карапиші [PERSON] не їздив, адже постійно потребував медичного нагляду і процедур гемодіалізу, із м. Запоріжжя надовго не виїжджав. Вирішуючи питання про правовий статус автомобілю Kia Sorento як спільного майна подружжя чи особистого майна [PERSON], суд виходить з того, що йому не надано жодних доказів спільності участі подружжя [PERSON] і [PERSON] коштами або працею в набутті зазначеного автомобіля, при тому, що на момент придбання автомобіля вони проживали окремо вже майже 6 років. За таких обставин суд вважає, що автомобіль Kia Sorento слід визнати особистим майном [PERSON], внаслідок чого підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності на 1/4 частину зазначеного транспортного засобу, кожному. З приводу позовних вимог, заявлених [PERSON] та [PERSON] щодо визнання недійсними свідоцтв права на спадщину за законом, суд вважає за потрібне зазначити наступне. Внаслідок неправильного визначення правового статусу жилого будин ку №11 по вул. Шевченка у с. Карапиші як спільного майна подружжя [PERSON]О та [PERSON], оскільки будинок належить до спільного майна колгоспного двору, приватним нотаріусом [PERSON] було безпідставно визнано за [PERSON] право на 1/2 будинку як на подружню частку, адже виходячи з принципу рівності розмірів часток членів колгоспного двору їй, як члену колгоспного двору, має належати 1/3 частка будинку. Внаслідок цього нотаріусом були неправильно визначені розміри часток [PERSON], [PERSON] у праві власності на будинок як спадкоємців після смерті [PERSON], котрі мають дорівнювати не 1/8, а 1/12 частці будинку. В таких умовах видані приватним нотаріусом [PERSON] 14 вересня 2016 р. свідоцтва про право на спадщину та про право власності підлягають визнанню недійсними. В решті позовних вимог [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити за недоведеністю обставин, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги.

Outcome: partial