Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Церковна громада церкви «св.Параскевії» в особі [PERSON] звернулася до суду із вимогою визнати недійсними рішення Підлипецької сільської ради Золочівського району Львівської області від 15.02.1991 року; реєстраційне посвідчення на право власності, видане [PERSON] на житловий будинок (Проборство), що знаходиться у с.Плугів. вул.Плугівецька, 42 Золочівського району Львівської області; Свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що релігійній громаді належить на праві постійного користування земельна ділянка, площею 0,3905 га, на якій знаходяться Церква та Церковне проборство (Житловий будинок). Належність даного житлового будинку релігійній громаді підтверджено рішенням Підлипецької сільської ради № 46 від 2 листопада 1990 року. Однак, у 1999 році Підлипецька сільська рада прийняла рішення, яким надала право оформити право власності на спірний житловий будинок [PERSON], на підставі якого і були видані оскаржувані правовстановлюючі документи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовну заяву підтримує, просить її задоволити. [PERSON] подав до суду заперечення, в якому вважає позов безпідставним, посилаючись на наступне. Рішення, на яке посилається позивач як на підставу виникнення у нього права власності на спірний житловий будинок у матеріалах справи нема, хоча витребовувалося. Даний будинок було надано [PERSON] за рішенням Підлипецької сільської ради як ветерану Великої Вітчизняної війни. У позивача відсутня правоздатність на звернення до суду, оскільки у державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не зареєстровано таку Релігійну громаду. Більше того, у матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують право [PERSON] на представництво релігійної громади. Крім цього, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, бюро технічної інвентаризації Золочівського району, державна нотаріальна контора Золочівського району, Підлипецька сільська рада Золочівського району, подали заяви про розгляд справи без участі повноважних представників. Суд дослідивши наявні у матеріалах справи докази, прийшов до наступних висновків. Згідно Довідки № 1239 від 30.09.2013 року, виданої виконавчим комітетом Підлипецької сільської ради Золочівського району [PERSON] згідно запису погосподарської книги за 1991-1995 роки зареєстрований в [INFO], житловий будинок, який знаходиться на території церковного приборства, будинок приватизований. Згідно Довідки № 74 від 15.09.2014 року, виданої виконавчим комітетом Підлипецької сільської ради Золочівського району, будинок, який знаходиться на церковному подвірї церкви св. Параскеви в с.Плугів згідно свідоцтва про право власності власником являється [PERSON]; Державного Акта на землю власник будинку немає; [PERSON] являється власником будинку, успадкованого після смерті дідуся [PERSON] Із відповідей на адвокатські запити № 2998 від 28.11.2013 року, №29-1311-0.3-6916/2-15 від 30.11.2015 року та №29-1311-0.3-2573/2-15 від 30.04.2015 року відділу Держземагентства у Золочівському районі Львівської області, вбачається, що у [PERSON] та [PERSON] відсутні документи, які б підтверджували законність володіння та користування земельною ділянкою на території Золочівського району Львівської області не зареєстровано. Рішенням виконавчого комітету Підлипецької сільської ради Золочівського району №46 від 20.11.99 року вирішено повернути церковній громаді с.Плугів житловий будинок по вул. Плуговець безплатно передати його на баланс церковній громаді. Рішенням виконавчого комітету Підлипецької сільської ради Золочівського району №10 від 15.02.99 року вирішено вважати можливим оформити право власності на жилий будинок, що знаходиться в с. Плугів і належить гр. [PERSON] Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею за №35 релігійній громаді УГКЦ «св.Параскеви» в с.Плугів Золочівського району Львівської області передано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,3905 га для обслуговування храму св.Параскевії, проборства та будівництва і обслуговування церкви-каплиці. Згідно інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 11.12.2015 року житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська обл., Золочівський район, с.Плугів, вул.Плугівецька, буд.42 належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину №3369 від 19.11.2011 року, виданого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу [PERSON] Виконавчим комітетом Підлипецької сільської ради народних депутатів [PERSON] видано Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, який розташований в с.Плугів по вул.Плугівецька №42 Золочівського району Львівської області від 08 грудня 1999 року №232. Як вбачається із Довідки №234 від 02.02.2017 року Підлипецької сільської ради Золочівського району, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок приватизований в с.Плугів по вул.Плугівецька №42 Золочівського району Львівської області і належить [PERSON] знаходиться за межами приватизованої земельної ділянки. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.11.2011 року, виданого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] приймає у спадщину майно, яке належало [PERSON], а саме: житловий будинок, що знаходиться по вул.Плугівецька, 42 у с.Плугів Золочівського району Львівської області. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, згідно з ЦК України єдиною підставою визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є відсутність в особи права на спадкування. Оскільки у ст.1301 ЦК України перелік підстав визнання свідоцтва про право на спадщину не є вичерпним, таке свідоцтво може визнаватись недійсним і з інших підстав. Як розяснив Верховний Суд України, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абз. 3 п. 27 постанови Пленуму № 7). Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його не уповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У своїх позовних вимогах позивач підставою недійсності Свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] зазначає незаконність рішення Підлипецької сільської ради Золочівського району Львівської області та виданого на його підставі Реєстраційного посвідчення на право власності на спірний житловий будинок. Однак, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували незаконність оскаржуваних актів та відповідно наявність підстав для визнання їх недійсними у судовому поряд ку. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначається у постанові ВСУ від 3 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, суд робить висновок про те, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочинів починається за загальними правилами, визначеними у частині першій ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що з моменту прийняття рішення Підлипецької сільської ради Золочівського району Львівської області та реєстраційного посвідчення на право власності, видане [PERSON] на житловий будинок (проборство), що знаходиться у с.Плугів, вул.Плугівецька, 42 Золочівського району Львівської області та до моменту звернення позивача із позовною заявою минуло 17 років, з моменту видачі Свідоцтва про право на спадщину від 19.11.2011 року, виданого [PERSON] і до моменту звернення до суду минуло 5 років. Позивач не був позбавлений права дізнатися про порушення свого права, звернутися за правовою допомогою в межах строку звернення до суду, а не через сімнадцять років після вчинення оскаржуваних правочинів. Жодними доказами позивач не довів поважності причин пропуску строку для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові у звязку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed