Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що кімнати № [NUMBER] , [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] надані його дружині - [PERSON] відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 821 від 09.11.2011 рокута кімната № [ADDRESS] вказаній квартири - відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.04.1997 року на сім`ю із п`яти осіб: [PERSON] - наймач, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син. При цьому вказує на те, що в лютому 2009 року [PERSON] почав мешкати зі своєю дружиною за адресою: [ADDRESS] , де проживає до теперішнього часу. Крім того, [PERSON] вибув з місця мешкання в невідомому напрямку, внаслідок чого в грудні 2015 року дружина позивача звернулася до правозахисних органів з заявою про його розшук, проте до теперішнього часу місце перебування відповідача [PERSON] не встановлено. Таким чином, в кімнатах № [NUMBER] , [NUMBER], [ADDRESS] квартири [ADDRESS] відповідачі по справі не мешкають, їх особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки наймача та його родини, що випливають з договору найма державної квартири не виконують. Позивач зазначає, що на даний час його дружина - [PERSON] вимушена сплачувати замість відповідачів комунальні платежі, що ставить його сім`ю в край скрутне матеріальне положення. Отже, на підставі викладеного позивач вважає, що відповідачі відсутні за місцем мешкання понад 6 місяців, відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, останні втратили право користування кімнатами № [NUMBER] , [NUMBER], [ADDRESS] квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] у задоволенні позивних вимог в повному обсязі, посилаючись на хибність та необґрунтованість усіх аргументів позивача з огляду на положення чинного законодавства та фактичні обставини справи. Щодо непроживання його за вказаною адресою з лютого 2009 року зазначає наступне. Так, доводи позивача, що в лютому 2009 року [PERSON] перейшов жити до своєї дружини за адресою: [ADDRESS] та проживає по теперішній час, не доведені та не надано жодного належного доказу в підтвердження зазначеної позиції, оскільки рішення Харківської міської ради від 09.11.2011 року № 821 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» спростовує позицію позивача щодо не проживання [PERSON] за вищевказаною адресою з лютого 2009 року. Іншого житла де б він міг проживати на законних підставах у нього немає. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що він та його брат - відповідач [PERSON] не є рідними дітьми [PERSON] , тому він намагається позбавити їх належного їм житла. Крім того, позивачем не надано доказів про те, що він і його брат мають в постійному користуванні інше житлове приміщення. Щодо не оплати комунальних платежів зазначає наступне. Спірне жиле приміщення, розташоване у квартирі [ADDRESS] [ADDRESS] - належить до державного житлового фонду та є неприватизованим. Оскільки на квартиру відкрито один особистий рахунок на ім`я його матері [PERSON] , то відповідно до усної домовленості між ними, житлово - комунальні послуги за квартиру він сплачує в повному обсязі через матір. Щодо невстановлення місця перебування відповідача [PERSON] зазначає, що відповідно до довідки Фрунзенського відділення Орджонікідзевського відділу поліції ГУ НП в Харківській області, наданої позивачем, зазначено, що [PERSON] знаходиться за кордоном. Отже, перебування особи за кордоном є поважною причиною відсутності цієї особи за місцем постійного проживання, а тому законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у зв`язку з її відсутністю за місцем проживанням протягом встановленого законодавством строку немає. Разом з тим, в наданих поясненнях [PERSON] зазначає, що він на законних підставах заселився в дану житлову квартиру та проживав там до того часу поки його мати [PERSON] його не вигнала, оскільки 17 лютого 2019 року він не зміг увійти до свого помешкання. [PERSON] почала чинити перешкоди в користуванні житлом, а саме не пускала його до квартири, перегородив собою вхід та віддала сумку з його речами. З даного приводу був вимушений викликати поліцію з причин усунення перешкод в користуванні належної частини квартири, однак [PERSON] проігнорувала відчинити двері на прохання поліції. Ключи [PERSON] забрала у нього раніше, а саме в грудні 2018 року мотивував свої дії тим, що вона не може знайти один комплект ключів, у звязку з тим, що в квартирі постійно є вітчим [PERSON] , то йому не буде перешкод до житла. Іншого житла він немає, а його незаконне виселення з квартири припало на зимовий період року. Крім того, відсутні підстави нагальної потреби користування всією спірною квартирою сім`єю [PERSON] , оскільки це не єдине житло у його матері, вона є спадкоємицею частини квартири, яку їй залишила його бабуся. Представником третьої особи - [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 19.12.2019 року, поданодосудупоясненяна позовну заяву, просив відмовити [PERSON] у задоволені позову до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому зазначав, що позивач належним чином не обґрунтовує позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також, позивач не надав належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту непроживання особи за місцем мешкання протягом певного часу. Крім того, в позовній заяві немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема щодо визнання [PERSON] та [PERSON] непрацездатними особами, знаходження їх в установах соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідачів, відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру. Таким чином, представник Харківської міської ради вважає, що визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням: кімнатами [NUMBER], [NUMBER], [ADDRESS] квартири [ADDRESS] , порушить їх конституційне право на житло, що закріплене у статті 47 Конституції України. Присутній в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові. Вказував на те, що відповідачі в зазначеній квартирі не мешкають та речі їх відсутні. [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не мешкає з лютого 2009 року, відколи переїхав жити до своєї дружини. Позивач вказував на те, що відповідач приходив до квартири 2-3 рази на місяць, но останні 5 років він не з`являється. [PERSON] оплачував комунальні платежі на протязі 2 років після переїзду, після чого відмовився пославшись на відсутність грошей. Позивач зазначав, що не чинить перешкод у користуванні житлом [PERSON] , проте після того, як було подано позов до суду, останій відвідав спірну квартиру через тривалу відсутность, та попросив ключи від квартири, але йому було відмовлено. Відповідач [PERSON] останній раз був в квартирі в 2014 році, в зв`язку, з тим, що у нього була зламана нога, але після проживання тривалістю 6 місяців, покинув оселю через непорозуміння в дотриманні умов проживання в спільній квартирі. Пізніше стало відомо, що він поїхав до Германії , після звернення до поліції було з`ясовано, що він занаходиться в Україні, однак адреса його мешкання не відома, останій мав ключі від квартири та перешкод в користуванні житлом йому не чинять. Відповідач [PERSON] присутній в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволені посилаючись на те, що в січні 2014 року він разом з дружиною переїхав жити до тещі, через часті конфлікти з родичами, однак періодично відвідує оселю батьків за адресою: [ADDRESS] . Так, в 2018 році в квартирі був 3 рази, ночував 1-2 рази, також приходив до оселі в березні та в середині липня 2018 року. На прохання матері в 2014 році [PERSON] повернув ключи від квартири. Навесні 2017 року, позивач та третя особа - [PERSON] встановили нові двері, однак ключі останьому не надали. При цьому в квартирі знаходяться його речі, якими користується його матір, а саме: пральна машина, музичний центр, двокамерний холодильник. Крім того, зазначає, часто не ночував у спірній квартирі, оскільки працює за містом, так до 17.02.2019 року він постійно мешкав в квартирі, поки його речі не виставили та він перестав сплачувати комунальні послуги останній рік, які до цього часу регулярно сплачував. Також, зазначає, що його брат - відповідач [PERSON] дійсно не проживає в спірній квартирі з 2014 року, оскільки поїхав за кордон. З квартири виїхав добровільно, речі останього в квартирі відсутні. Відповідач [PERSON] присутній в судовому засіданні заперечував проти позову, в останнє судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив на позов не надав. Так, в судовому засіданні пояснив, що він не мешкає в квартирі з серпня 2015 року, оскільки був у відрядженні за кордоном, після чого в 2016-2017 р.р. перебував в ЛНР та ДНР та проживав в м. Києві, де працював. Зазначив, що пішов з дому добровільно, в зв`язку з незгодою зі встановленими позивачем умовами спільного проживання. В квартирі залишилися його речі, які на даний час відсутні. За усною домовленістю з матір`ю він оплачував комунальні послуги з 2013 року по 2015 рік. Крім того, вказав, що 28.04.2017 року намагався, але не зміг потрапити до квартири, оскільки в 2015 році у нього викрали ключи та інші речі, однак двері йому не відчинили, при цьому поліцію він не викликав та не звертався до правоохоронних органів з приводу усунення перешкод в користуванні житлом, дій для вселення до спірної квартири не вчиняв. Третя особа [PERSON] , присутня в судовому засіданні, підтримала позов, та пояснила, що [PERSON] є її сином, який в 2009 році разом зі своєю дружиною поїхав зі спірної квартири, при цьому віддав ключи від квартири. Підтвердила, що поставили нові двірі, при цьому, ключи від нових дверей відповідачам не давали, оскільки вони не звертались з проханням про це. Щодо відповідача [PERSON] , який забрав свої речі в 2015 році, зазначила, що пішов з квартири не пояснюючи причини. Перешкод в користуванні відповідачам не чинили, тому вважає, що відповідачі добровільно пішли з квартири. Третя особа [PERSON] , присутній в судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти позову та пояснив, що нові двері були встановлені у 2017 році, прохань щодо надання ключів від відповідачів не надходило. В останнє з [PERSON] бачився в 2015 році, впродовж 2017 та 2018 років останього в квартирі не було. Відповідача [PERSON] в 2018 році не бачив, але можливо він приходив до квартири. Також зазначив, що його родина не чинила перешкод в користуванні житлом відповідачам. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду заяви, в яких просили провести судове засідання за їх відсутності. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Харківської міської ради. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2019 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Харківську міську раду. 23 січня 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника Харківської міської ради. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачів, третіх осіб, свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 821 від 09.11.2011 року, визнано [PERSON] , наймачем трьох кімнат № [NUMBER] житловою площею 10,2 кв.м. та № [NUMBER] житловою площею 16,2 кв.м. та № [NUMBER] житловою площею 12,8 кв.м. по [ADDRESS] зі складом сім`ї 5 осіб: [PERSON] - наймач, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син, відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.04.1997 року. (т. 1 а.с.5) У квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.07.2018 року та 02.10.2018 року (т. 1 а.с.3, 17). В матеріалах справи мається висновок о/у ВКП Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області - Кухар В.А. від 24 вересня 2018 року, зі змісту якого, вбачається, що вході проведення перевірки за зверненням [PERSON] щодо встановлення адреси мешкання її сина [PERSON] , який у 2015 році пішов жити в інше місто, було проведено перевірку за всіма обліками ГУНП України в Харківській області, здійснювалася перевірка по невпізнаним трупам, а також невідомих осіб, які знаходяться в лікарських установах, однак осіб, які були б схожі на останнього виявлено не було. На території України за останніх кілька років [PERSON] не документувався. Крім того, встановлено, що будь-яких даних, які б свідчили про смерть [PERSON] , а також даних про те, що було скоєно злочин, передбачено ч. 1 ст. 115 КК України, не виявлено. (т. 1 а.с. 12) Згідно висновку про перевірку від 02.03.20219 року ДОП сектору превенції ПП Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області Кокшина О.Г., 17.02.2019 року до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від оператора «102» надійшло повідомлення, що за адресою: [ADDRESS] сварка з батьками. Черговим нарядом був здійснений виїзд за вказаною адресою, інформація підтвердилась, конфлікт врегульовано. В ході проведення перевірки встановити свідків зазначених подій не надалось можливим, факту порушення громадського порядку при вказаних обставинах не виявлено, будь-яких заяв з цього приводу не надходило. (т. 1 а.с. 116) Відповідач [PERSON] звертався з заявою до начальника Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області Козленка О.О. 29.03.2019 року з приводу проведення перевірки з усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки він змушений жити у чужих людей. (т. 1 а.с. 117) Відповідно до листа начальника Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області Волобуєва С . І. від 10.10.2017 року, заяви чи повідомлення [PERSON] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] щодо неправомірних дій з боку родичів зареєстрованими не значаться. (т. 2 а.с. 4) З висновка службового розслідування заступника начальника відділу Орджонікідзевського ВП ГУП в Харківській області Конопатської В.В., вбачається, що перевіркою за заявою [PERSON] від 21.01.2016 року щодо повідомлення про звернення з усною або письмовою заявою до Фрунзенського ВП її син [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , з приводу насильства та приниження його особи з боку родини, встановлено, що [PERSON] до Фрунзенського ВП з будь-якими заявами не звертався. (т. 2 а.с. 6) В матеріалах справи міститься довідка з КЗОЗ «Харківською міської поліклінікою № 3», з якої вбачається, що [PERSON] , 1983 року народження, за медичною допомогою в зазначений заклад звертався 31.07.2017 року, 01.08.2017 року, 11.08.2017 року до лікаря хірурга з приводу ссадини правої скулової області, забій, гематома м`яких тканин обличчя. В подальшому за медичною допомогою в поліклініку не звертався.(т. 2 а.с. 5) Згідно довідки з КЗОЗ «Харківською міської поліклінікою № 3», [PERSON] , 1988 року народження, за медичною допомогою звертався до вказано закладу 18.04.2014 року, 24.04.2014 року до лікаря травматолога з приводу зростаючого перелому зовньошнього виростка правої великобрової кості. В подальшому в продовж 2014, 2015 років та по теперішній час за медичною допомогою до поліклініки не звертався. (т. 2 а.с. 9) Крім того, до суду надано договір № 4832 від 18 жовтня 2014 року, відповідно до якого [PERSON] замовив роботи по виготовленню та доставки металевих вхідних дверей. Судом було задоволено клопотання позивача та допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] , у судовому засіданні, пояснив, що перебуває у дружніх відносинах та є співробітником відповідача [PERSON] , неодноразово бував у нього вдома за адресою: [ADDRESS] , однак востаннє 5-6 років потому. Зазначав, що [PERSON] мав свою кімнату, де мешкав разом з братом. Вказував, що на протязі 2018 року, а саме: в січні, декілька разів у лютому та березні, а також наприкінці літа, підвозив відповідача [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, був присутнім під час конфлікту з матір`ю у 2019 році, коли його виганяли зі вказаної вище квартири, виставивши його речі. Допитана свідок [PERSON] , пояснила, що є сестрою третьої особи - [PERSON] , з якої не спілкується останні 10 років, зазначила, що відповідач [PERSON] проживає в квартирі матері за адресою: [ADDRESS] . Вказувала, на те, що влітку 2018 року приходила до вказаної квартири, де на кухні спілкувалась з [PERSON] , під час чого останній переодягнувся. Разом з тим, вказала, що [PERSON] в м. Харкові не мешкає, що стало їй відомо зі слів останього під час спілкування після нового року 2019 року. Свідок [PERSON] , що є подругою [PERSON] , пояснила, що у 2019 році була свідком конфлікту між [PERSON] та родиною в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зі слів [PERSON] та [PERSON] відомо, що останній мешкав у матері за адресою: [ADDRESS] . Також, вказала, що з [PERSON] знайома, проте бачила дуже давно, відомо що останній жив в м. Києві, потім поїхав за кордон, де знаходиться на даний час - невідомо. Про чинення перешкод в користуванні відповідачам житлом з боку позивача їй невідомо. Позивач вказує, що відповідачі фактично за місцем реєстрації не мешкають більш 6 місяців, їх особисті речі відсутні, оплату за комунальні платежі вони не проводять, житлом не цікавиться. Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи право суддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу УРСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, щовтратила право користування жилим приміщеннямвнаслідоквідсутностіцієї особи понадвстановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, щовтратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, саме на позивача закон покладаєобов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 Житлового кодексу УРСР у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, щокожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження тієї обставини, що відповідачі не мешкають за місцем реєстрації стороною позивача надано акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14.12.2017 року та 21.08.2015 року. Як вбачається, з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14.12.2017 року, у двох кімнатах готельного типу за адресою: [ADDRESS] , на момент відвідування, заявниця мешкає з чоловіком та молодшим сином. Син [PERSON] не мешкає 8 років та проживає з дружиною у її квартирі. [PERSON] не мешкає з 2014 року пішов з дому відсвядкувати день народження та не повернувся. В міліцію заявниця зверталась, отримала відписку. Надано переконливі докази не мешкання. (т. 1 а.с. 54) Також, актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 21.08.2015 року, встановлено, що [PERSON] у двох кімнатах готельного типу за адресою: [ADDRESS] на момент відвідування мешкає з чоловіком та двома синами. Старший син [PERSON] за даною адресою зі слів заявниці не мешкає. В кімнатах наявні чоловічі та жіночі речі, зі слів останьої речей [PERSON] не має. (т. 1 а.с. 55) Суд, дійшов до висновку, що вказані акти обстеження матеріально-побутиових умов сім`ї не є належними доказами, оскільки, особи які підписали їх не можуть володіти повною інформацією, неможливо встановити які посадові особи його підписали, а також не вказано джерело, з якого особи, що його підписали, дізналися про відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації, отже акти не можуть об`єктивно підтвердити обставини, які в них викладені, а тому підстав вважати, що відповідачі не мешкають за вищевказаною адресою - немає. Крім того, суд не може визнати довідки з КЗОЗ «Харківської міської поліклініки № 3», допустимим доказом, оскільки з них не вбачається станом на який час вони були видані та чи зверталися відповідачі [PERSON] , [PERSON] впродовж 2018 року за медичною допомогою до зазначеного медичного закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження доводів про понесення ним додаткових витрат на комунальні послуги внаслідок існування реєстрації відповідачів в зазначеному ним житловому приміщенні. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. До суду позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, що [PERSON] без поважних причин більше шести місяців не проживав у спірному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі та не сплата комунальних послуг, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Надані позивачем до суду докази не є достатніми для задоволення позову, оскільки не свідчать про непроживання [PERSON] в зазначеному приміщенні. Крім того, суд враховує, що позивачем були змінені вхідні двері, ключі від яких, як зазначає позивач та треті особи: [PERSON] та [PERSON] , відповідачу [PERSON] надані не були. Також, судом враховано, що в даній родині існують складні відносини, що утруднює можливість відповідача [PERSON] користуватись спірною квартирою в повному обсязі, тому останній приїздить до неї періодично, там зберігаються його речі, а іншого житла він немає, що підтверджується поясненнями свідків, а також висновком з органів поліції, щодо сварок в родині. Судом встановлено, що [PERSON] не втратив інтересу до спірної квартири, а його періодична відсутність за місцем свої реєстрації викликана поважними причинами, пов`язаними з непорозумінням, що виниклив родині. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разіприватизації державного майна та майна, що є в комунальнійвласності. Приватизаціяздійснюєтьсяупорядку, встановленому законом. Як вбачається з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - цевідчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більшенаймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до статті 8 Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таким чином, [PERSON] може мати право на приватизацію своєї частини житлового приміщення квартири, а саме за адресою: [ADDRESS] , а визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення може позбавити його на участь в приватизації на відміну від інших членів його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКеннпроти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький протии України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Щодо позивних вимог про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено та не заперечується відповідачем [PERSON] , що з 2014 року він не проживає у спірній квартирі, також факт не проживання підтверджується відповідачем [PERSON] та показами свідків. Судом було надано відповідачу [PERSON] можливість надати докази в підтвердження поважності його відсутності за місцем реєєстрації, однак він не скористався своїм правом та жодного доказу суду не надав. Належних доказів, щодо перебування його за кордоном та працевлаштування за межами м. Харкова, також суду не надано. Відсутні докази конфліктів між позивачем, іншими мешканцями квартири та [PERSON] , або створення останьому неможливих умов для спільного проживання. Доказів, які б свідчили про неможливість та перешкоди йому вселитись у спірну квартиру протягом шести місяців матеріали справи не містять. Клопотань про витребовання доказів, допит свідків - [PERSON] заявлено не було. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстраціїмісцяпроживання особиє судове рішення яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] , так як останній добровільно залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає з 2014 року, в квартирі відсутні його речі, не цікавиться квартирою та його реєстрація у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, що відповідно до вимог ст.71 ЖК України дає підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного квітанції № 44від 19 липня 2018 року під час звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., оскільки позов задоволено частково, таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача, судовий збір, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, у сумі 352,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial