Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, [PERSON] , в якому, згідно заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2021, просить: - визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності (в частині визнання недійсним та скасування: розпорядження Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733; розрахунку площі квартири, що безоплатно приватизується, затверджений розпорядженням Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733; свідоцтво про право власності на житло, виданого 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова, державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 6-3072), оскільки перебіг позовної давності почався з 19.05.2021, тобто дня, коли позивач дізнався про порушення його права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. - визнати недійсним та скасувати розпорядження Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733, яким затверджено розрахунок площі квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на двох членів сім`ї [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується, затверджений розпорядженням Виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733, на двох членів сім`ї [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова, в частині посвідчення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 6-3072 щодо реєстрації свідоцтва про право власності на житло, видане 15.11.1993 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова, яким посвідчене право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м; - відновити право [PERSON] на безоплатну приватизацію державного житлового фонду та визнати житловий чек, що був використаний 12.11.1993 [PERSON] в інтересах [PERSON] під час приватизації на квартиру за адресою: [ADDRESS] на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», таким, що не є повністю використаним. Обґрунтовано позов тим, що позивач перебуває на квартирному обліку за місцем служби. З метою оновлення документів квартирної справи, ним направлялися запити за місцями проходження військової служби та місцями реєстрації місця проживання. Так як позивач був зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично не проживав за цією адресою, а тому 30.03.2021 він направив запит до Чернігівської міської ради про надання відповідної інформації. 19.05.2021 позивач отримав відповідь на свій запит і з інформації Чернігівської міської ради дізнався, що квартира [ADDRESS] була приватизована ще у 1993 році його матір`ю на себе та на позивача, який у той час був неповнолітнім. Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся з даним позовом до суду, адже він має намір отримати та приватизувати інше житло, а фактично без його згоди використано право на приватизацію квартири, в якій він не проживав. Про своє порушене право позивач дізнався лише 19.05.2021, а тому позивач просить визнати поважними причини пропуску звернення до суду і поновити його. Крім того, позивач замовив в ТОВ «Експертно-дослідній службі України» почеркознавчу експертизу, за висновком експерта №760/08/2021 від 13 серпня 2021 року встановлено, що рукописний запис « [PERSON] », зображення якого міститься у рядку «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» у технічній копії заяви на приватизацію квартири від імені [PERSON] від 26.10.1993, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Позивач у позові зазначає, відповідач [PERSON] діяла всупереч його інтересам під впливом помилки щодо правової природи правочину, його змісту, прав сторін, що в свою чергу призвело до порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач посилається на ст. 48 ЦК УРСР, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, і передбачала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Позивач вважає, що проведена 12.11.1993 приватизація квартири, в якій він фактично не проживає з 01.08.1995 (коли йому виповнилося лише 17 років і він не досяг повної дієздатності), суперечить його інтересам на реалізацію законного права на забезпечення житлом, а тому, враховуючи визнання відповідачем [PERSON] цього позову, є достатні підстави для його задоволення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01\~липня 2021\~року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому позов визнала та зазначила, що вона є особою з інвалідністю та має незадовільний загальний стан здоров`я, а тому не пам`ятає чітко всіх обставин приватизації квартири у 1993 році. Пригадує лише те, що у 1993 році збирала документи для органу приватизації. Про свої дії нікому не розповідала та не повідомляла, вважаючи ці питання виключно приватними. Свої дії щодо приватизації квартири [PERSON] вчиняла самостійно та на власний розсуд і згоди від свого сина [PERSON] , який на той час був неповнолітнім (15 років), вона не отримувала, а згодом взагалі забула про приватизацію квартири. Також [PERSON] вказує, що у зв`язку з недостатньою інформованістю у 1993 році з боку органу приватизації можливо її дії були помилковими, оскільки на той час вона недостатньо розуміла значення своїх дій. Вказане підтверджується відсутністю двох особистих підписів [PERSON] у заяві про приватизацію квартири від 26.10.1993 у графі «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» за себе та за неповнолітнього сина [PERSON] . Представник відповідача Чернігівської міської ради подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що передача у власність квартири за адресою: [ADDRESS] відбулася на підставі заяви поданої особисто [PERSON] 26.10.1993 до якої вона додала довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, а також копію посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження. Відповідно до поданих документів, на час здійснення приватизації вказаної квартири [PERSON] був неповнолітнім і постійно мешкав за вказаною адресою, а тому мав право на здійснення приватизації. Також представник\~Чернігівської міської\~ради заперечувала\~доводи про\~те,\~що заява\~на приватизацію\~житла не\~була підписана\~ [PERSON] ,\~оскільки останньою\~у заяві\~зазначено номер,\~серію та\~назву документа,\~що посвідчують\~особу,\~а саме:\~свою та\~свого сина\~ [PERSON] ,\~та проставлено\~напроти прізвище\~та ініціали,\~виявивши бажання\~таким чином\~засвідчити заяву\~про передачу\~у власність\~цього житла\~на її\~ім`я та\~свого неповнолітнього\~сина [PERSON] .\~Проставлені заявником\~прізвище та\~ініціали були\~засвідчені підписом\~спеціаліста,\~який приймав\~відповідну заяву. Чітке бажання приватизувати займане житло на ім`я [PERSON] та [PERSON] також підтверджується підписами [PERSON] у Розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, а також у Журналі реєстрації розпоряджень. Письмова ж згода неповнолітньої особи на вчинення такого правочину як приватизація законодавством не передбачена. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30\~вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву виклала клопотання про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила прийняти законне та обґрунтоване рішення. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що 26 жовтня 1993 року матір`ю позивача - [PERSON] було подано заяву до органу приватизації про передачу у власність житла за адресою: [ADDRESS] , на її ім`я та її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до цієї заяви вона додала довідку про склад сім`ї наймача та займані ними приміщення Ф-4, а також копію посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС (а.с.41, 42). На підставі цих документів було видано розпорядження органу приватизації № 2733 від 12.11.1993 та оформлено свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , на ім`я: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 46). Хоча позивач у судовому засіданні стверджував, що про факт приватизації квартири, в тому числі на його ім`я, йому стало відомо з інформації Чернігівської міської ради у травні 2021 року, наданої у відповідь на його звернення, проте, оглянувши в судовому засіданні відомості з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, судом з`ясовано, що позивач в своїй електронній декларації від 29.10.2016 зазначав відомості про належність йому на праві ввласності 50% спірної квартири, право на яку він набув 15.11.1993, а також зазначив вартість квартири на дату набуття (35700), тобто ту саму, яка зазначена у свідоцтві про право власності на житло. Позивач у судовому засіданні визнав, що дійсно зазначав у деклараціях про належність йому половини квартири, проте офіційну відповідь про факт приватизації спірної квартири він отримав від Чернігівської міської ради лише у травні 2021 року, а тому з цього часу дізнався про своє порушене право. Згідно довідки Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району від 12.08.2016 вбачається, що позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині [NUMBER] з 28.11.2000 по 11.10.2001, у військовій частині [NUMBER] з 12.10.2001 по 13.06.2002 складом сім`ї одна особа, а також у списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання житлових приміщень. Житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с. 28). Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 2126 від 21.11.2007 [PERSON] надано службову двокімнатну квартиру на родину з трьох осіб та видано ордер на право заняття службового жилого приміщення (а.с. 30, 31). Згідно довідки № 23549 від 20.11.2018 [PERSON] перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ за складом сім`ї чотири особи (а.с. 33). Порушення своїх прав позивач обґрунтовує тим, що приватизацією у 1993 році квартири його матір`ю, яка діяла також в його інтересах, порушено його право та інтереси на отримання у власність житла в обраному на власний розсуд місці постійного проживання, в результаті приватизації його позбавлено права на вільний вибір способу задоволення своїх потреб у житлі. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Згідно ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств відомчий житловий фонд). Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У частині третій статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Враховуючи положення ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. На час подання [PERSON] заяви про приватизацію житлового приміщення, здійснення приватизації житла регулювалось Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція 1992 року) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 № 56. Згідно Довідки на час здійснення приватизації зазначеного вище житла громадянин [PERSON] був неповнолітнім, мешкав, був прописаний і мав право на здійснення приватизації. Позивач у своїй позовній заяві підтверджує, що перестав мешкати у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 01.08.1995, отже, на момент здійснення приватизації мав право на приватизацію цього житла як постійний мешканець. Щодо доводів позивача про те, що заява, подана на приватизацію, була підписана не громадянкою [PERSON] , а іншою особою, то вони не доведені належними та допустимими доказами. Заявником були подані документи, що підтверджували її особу, до заяви додані додатки, а проставлені нею прізвище та ініціали були засвідчені підписом спеціаліста, який приймав відповідну заяву. Волевиявлення заявника приватизувати займане житло на ім`я [PERSON] та [PERSON] також підтверджується її підписами у Розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, а також у Журналі реєстрації розпоряджень. Суд також критично відноситься до наданого позивачем в якості доказу висновку експерта №760/08/2021 від 13 серпня 2021 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, виконаного експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України», так як даний вид експертизи відноситься до криміналістичних експертиз, а ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз. За правилами ст. 48 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинна з 18 липня 1964 року), на яку позивач посилається у своєму позові, угода може бути визнана недійсною при невідповідності її закону чи іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 Цивільного кодексу України суд повинен у рішенні послатися на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивачем не надано доказів порушення його прав, що пов`язано з приватизацією у 1993 році квартири, в якій він на той час машкав, а аналіз приватизаційного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність письмової згоди неповнолітньої особи на вчинення приватизації квартири не передбачена, а достатньо тільки згоди батьків, а тому суд не вбачає порушень законодавства в момент вчинення приватизації житла, внаслідок якої позивач став співвласником квартири у 1993 році. Крім того, позивач у своєму позові просить визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності, так як про порушення свого права він дізнався після отримання у травні 2021 року відповіді на своє звернення від Чернігівської міської ради. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року) зазначається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. (ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України). Згідно з положеннями ст. 6 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті. При вирішенні питання про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 12.11.1993 № 2733, свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1993, суд враховує положення п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою передбачено застосування до такої категорії позовів строків позовної давності, які були встановлені на час укладення та дії оспорюваного правочину, тобто загального строку позовної давності у три роки, як визначено у ст. 71 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року), а також положення ч. 2 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року), якою передбачено, що захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право, тому приходить до висновку, що в межах даного спору відсутні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено обставин, які були б підставою для задоволення позовних вимог позивача, так як вчинення приватизації квартири відбулося без порушень чинного на той час законодавства та прав позивача не було порушено. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed