Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» про визнання наказу № 0113кп від 30.03.2017 року відповідача недійсним в частині формулювання причини звільнення з роботи позивача, зобов'язання відповідача внести зміни в трудову книжку позивача, зазначивши, що запис № 36 від 30.03.2017 року є недійсним та здійснення наступного запису «звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», а також про стягнення з відповідача на позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21000 грн., вихідної допомоги при звільненні на підставі ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного заробітку в сумі 22500 грн., моральної шкоди в розмірі 5000 грн., що загальною сумою складає: 48500 грн. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області 23.11.2017 року позовну заяву [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги при звільненні та моральної шкоди в частині визнання наказу № 0113кп від 30.03.2017 року відповідача недійсним в частині формулювання причини звільнення з роботи позивача, зобов'язання відповідача внести зміни в трудову книжку позивача, зазначивши, що запис № 36 від 30.03.2017 року є недійсним та здійснення наступного запису «звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю» залишено без розгляду. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач довгий час працювала у відповідача. З початку 2017 року заробітна плата на підприємстві не виплачувалася. 30.03.2017 року позивач була змушена звільнитися. При звільненні з нею не був проведений повний розрахунок та заборгованість склала 16858 грн. 29.05.2017 року Сєвєродонецький міський суд Луганської області видав судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 16858 грн. 22.06.2017 року відповідач вказану суму виплатив позивачу, перерахувавши її на картку. За період затримки виплати заробітної плати відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21000 грн. Крім того, у зв'язку з порушення трудового законодавства відповідач повинен був сплатити вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного заробітку в сумі 22500 грн. Через несвоєчасну виплату відповідачем заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку з порушенням звичайного життєвого укладу, перебуванням її сім'ї у скрутному матеріальному становищі, через що позивач була змушена звертатися до родичів та друзів за матеріальною допомогою. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 5000 грн. З огляду на викладене позивач звернулася з даним позовом до суду. У судове засідання сторони, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та письмові заперечення, у яких зазначено, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), а саме акти тероризму, військові дії на території Луганської області, встановлені висновком Торгово-промислової палати України, про що зазначено у Сертифікаті ТПП № 4978 про форс-мажорні обставини, що був виданий ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Вказані обставини свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні не є результатом провини роботодавця, а є слідством форс-мажорних обставин, а саме проведенням АТО в регіоні, неналежним постачанням електроенергії, і як наслідок, тривалим простоєм виробничих потужностей і відсутністю фінансових надходжень від продажу продукції, необхідних для своєчасної виплати заробітної плати, та своєчасного розрахунку при звільненні. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачем необґрунтовані, оскільки провини відповідача у затриманні строків виплати заробітної плати не має. Заробітна плата не виплачується внаслідок настання форс-мажорних обставин, а саме у зв'язку з проведенням в регіоні АТО, неналежним постачанням електроенергії і як наслідок, тривалим простоєм виробничих потужностей. Позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, знала, що підприємство простоює з квітня 2014 року і з цього ж часу можливість припинення виплати заробітної плати робітникам була дуже ймовірна. Втім, маючи складні сімейні обставини, позивач не намагалася вирішити їх шляхом працевлаштуватися на іншу роботу з гарантованим заробітком. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON], [INFO], 01.06.2016 року на підставі наказу №0047-КД від 27.05.2016 року позивач була переведена апаратником знесолення води, зайнятим на розбавленні хімічних продуктів, вказаних у Списку № 1 цеху виробництва аміаку 1-А. Згідно наказу №0113-КП від 30.03.2017 року позивач була звільнена 30.03.2017 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Згідно довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» №31239 від 31.03.2017 року середньогодинна заробітна плата [PERSON] складає 32,17 грн., середньомісячна кількість годин - 159,5 год., середньомісячна заробітна плата - 5131,12 грн. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. У відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав, за яких виплачується вихідна допомога. Отримання вихідної допомоги при припиненні трудового договору, укладеного на невизначений строк, можливо лише в разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Позивач звільнилася з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Суд звертає увагу на те, що ст. 44 КЗпП України не містить вказівки про обов'язкову виплату вихідної допомоги особам, трудовий договір з якими розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію за віком. З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні на підставі ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного заробітку в сумі 22500 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21000 грн. суд зазначає наступне. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Судом встановлено, що у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку. Заборгованість по заробітній сплаті на день звільнення складала 16858 грн. та була виплачена позивачу 22.06.2017 року. Вказані обставини представником відповідача не заперечуються. Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Згідно ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. У відповідності до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Таким чином, протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. На підтвердження відсутності вини ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» у невиплаті позивачу заробітної плати при звільненні, відповідач послався на настання обставин непереборної сили, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, якою є м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідачем до суду був наданий сертифікат № 4978 (вих. № 2856/05.0-4 від 02.09.2015 року) Луганської регіональної Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Відповідно до вказаного сертифікату № 4978, Торгово-промисловою палатою України засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): акти тероризму, військові дії на території Луганської області ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» місцезнаходження якого: 93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, буд. 5, код ЄДРПОУ 33270581 щодо зобов'язань з оплати за поставлений постачальником природний газ, за договором поставки природного газу №06/09-1984 від 22.12.2009 року, укладеного з Дочірньою компанією «Газ України», Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», які унеможливили їх виконання. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 16.04.2014 року та дата закінчення - тривають на 02.09.2015 року, дату встановити неможливо. Зазначені вище обставини свідчать про те, що сертифікат засвідчує лише форс-мажорні обставини про неможливість ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» виконання зобов'язань з оплати за поставлений постачальником природний газ, за договором поставки природного газу №06/09-1984 від 22.12.2009 року, укладеного з Дочірньою компанією «Газ України», Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Таким чином, у сертифікаті № 4978 Луганської регіональної Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини не містяться обставини непереборної сили для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів, виплати заробітної плати, тому він не може вважатися доказом підтвердження дії обставини непереборної сили як підстави для звільнення відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні. Суд звертає увагу на те, що інших сертифікатів про засвідчення форс-мажорних обставин, виданих Торгово-промисловою палатою України, відповідачем до суду не надано. З огляду на викладене, суд доходить висновку про ненадання до суду відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини в затримці розрахунку при звільненні позивача. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач була звільнена 30.03.2017 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі і оплата за який була нарахована їй при звільненні, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, оскільки день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 31.03.2017 року по 22.06.2017 року (день фактичного розрахунку із позивачем). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, оскільки в даному випадку відповідач надав відомості для розрахунку саме виходячи з кількості відпрацьованих годин, суд вважає за доцільне проводити розрахунок середньої заробітної плати шляхом множення середньогодинного заробітку на число робочих годин. Середньогодинна заробітна плата позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 32,17 грн. Середньомісячне число робочих годин позивача складає 159,5 робочих годин. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 31.03.2017 року по 22.06.2017 року складає два повних місяці (з 31.03.2017 року по 31.05.2017 року). Тобто, загальне середньомісячне число робочих годин за період невиплати тривалістю 2 повних місяці складає 319 середньомісячних робочих годин, до яких має бути додано 120 годин (15 робочих днів за період з 01.06.2017 року по 22.06.2017 року). Таким чином, затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 439 робочих годин, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. 439 робочих годин за час затримки розрахунку відповідача перед позивачем при звільненні слід помножити на середньогодинну заробітну плату позивача в сумі 32,17 грн., що складе 14122,63 грн. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на зазначене, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та необхідність їх часткового задоволення, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, визначений без утримання податків й інших обов'язкових платежів, в розмірі 14122,63 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, але виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 5000 грн. до 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із п. 30 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 із змінами та доповненнями, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями № 0.0.843421210.1 від 07.09.2017 року про сплату судового збору в сумі 640 грн. та № 0.0.843420924.1 від 07.09.2017 року - в сумі 640 грн. Загальна сума судового збору за позовні вимоги складає 1280 грн. Враховуючи те, що задоволено 31,18 % відсотків позовних вимог (15122,63 грн. від 48500 грн. складає 31,18 %), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 399,10 грн. - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1280 грн. х 31,18%). На підставі викладеного,

Outcome: partial