Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

у червні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила: визнати одну третю частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та здійснити розподіл такого майна, в порядку якого визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 12.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який станом на час звернення до суду з позовом не розірвано, у період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , 2011 року народження. У період шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] набуто у власність 1/3 частину квартири [ADDRESS] , співвласником інших 2/3 частин квартири є син сторін у справі. Оскільки у мирному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, яка є спільним сумісним майном подружжя, позивач просить суд на підставі ст.ст. 60, 70, 71 СК України визнати 1/3 частину зазначеної квартири спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також здійснити розподіл вказаного майна. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 19.10.2020 року відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги повністю, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Судом встановлено що 12 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, що стверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.11.2010 року. [INFO] у сторін у справі народився син - [PERSON] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.04.2011 року. 04.07.2013 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , і [PERSON] , в інтересах якого діяв батько - [PERSON] , з іншої сторони, укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелеховою Л.Г. за реєстровим номером 1628, за умовами якого кожна із сторін передає іншій стороні у власність один товар (нерухоме майно) в обмін на інший товар (нерухоме майно). За умовами вказаного договору, у власність [PERSON] переходить нерухоме майно, а саме - квартира [ADDRESS] . У власність [PERSON] переходить нерухоме майно, а саме - одна третя частина квартири [ADDRESS] ; У власність [PERSON] переходить нерухоме майно - дві третіх частини квартири [ADDRESS] . 04.07.2013 року державним реєстратором - приватним нотаріусом приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелеховою Л.Г., проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на одну третю частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що 04.07.2013 року [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , набув у власність одну третю частину квартири [ADDRESS] , на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелеховою Л.Г. за реєстровим номером 1628. Вказані обставини визнано сторонами, такі обставини не оспорюються жодною із сторін. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. За встановлених обставин, суд вважає про обґрунтованість позовних вимог про визнання спірної однієї третьої частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також здійснення розподілу вказаної частини квартири між сторонами. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved