Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] 20.01.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» про стягнення не виплаченої частини заробітної плати при звільненні та компенсації за несвоєчасний розрахунок в якій просив (а.с.1-4): - стягнути з відповідача на його користь невиплачену компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні в розмірі 856,70 грн; - стягнути з відповідача на його користь компенсацію за час затримки розрахунку, виходячи із середньої заробітної плати 171,34 грн/день, з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі; -стягнути сплачений судовий збір. [PERSON] 19.03.2020 року подав до суду уточнену позовну заяву до ТОВ «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» про стягнення не виплаченої частини заробітної плати при звільненні та компенсації за несвоєчасний розрахунок в якій просив (а.с. 30-33): - стягнути з відповідача на його користь невиплачену компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні в розмірі 856,70 грн; - стягнути з відповідача на його користь компенсацію за час затримки розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати 351 грн/день, з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі; -стягнути сплачений судовий збір. [PERSON] 01.12.2020 року подав до суду уточнену позовну заяву до ТОВ «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» про стягнення не виплаченої частини заробітної плати при звільненні та компенсації за несвоєчасний розрахунок в якій просить (а.с. 95-99): - стягнути з відповідача на його користь невиплачений розрахунок при звільненні, який складається з компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні в розмірі 856,70 грн та невиплаченої заробітної плати в розмірі 476,72 грн; - стягнути з відповідача на його користь компенсацію за час затримки розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати 351 грн/день, з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі; - стягнути сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] в уточненій позовній заяві від 01.12.2020 року зазначив, що 09.01.2018 року його згідно протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» (далі по тексту ТОВ «КРБД») від 20.12.2017 року призначено на посаду директора ТОВ «КРБД». 21.10.2019 року рішенням загальних зборів ТОВ «КРБД» його звільнено з посади директора підприємства. В порушення вимог ст. 47, 116 КЗпП України відповідач не здійснив розрахунок при його звільненні, що призвело до утворення заборгованості з оплати праці, а саме: компенсації за невикористану відпустку в розмірі 856,70 грн та невиплаченої заробітної плати за відпрацьований час в розмірі 476,72 грн. Він 25.10.2019 року надіслав відповідачу заяву, у якій запропонував здійснити прийом-передачу справ та зазначив про необхідність здійснення в установлені строки розрахунок при звільненні. 30.10.2019 року Актом прийому-передачі справ (документів) ним передано керівнику ТОВ «КРБД» документацію відділу кадрів, бухгалтерську та фінансову звітність, накази по підприємству із книгою реєстрації. З довідки від 22.05.2020 року вбачається про припинення податкової та пенсійної звітності ТОВ «КРБД» за працівника [PERSON] , крім того, вбачається, що останнім днем звітності є 21.10.2019 року, що відповідає його останньому робочому дню. Звертає увагу, що останнім днем перебування у відпустці був 19.10.2019 року, оскільки наказом №8 від 11.09.2019 року визначено приступити йому до роботи 20.10.2019 року, а останнім робочим днем є 21.10.2019 року. Оскільки він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 09.08.2019 року по 21.10.2019 року кількість днів невикористаної щорічної відпустки становить 5 днів. В розрахунок середньої плати для визначення суми відпускних включається період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року та становить: суму заробітної плати/на кількість календарних днів (60665,08/354=171,34 грн/день). Таким чином середня заробітна плата для розрахунку компенсації за невикористану відпустку становить 171,34 грн/день. Тобто, сума компенсації за невикористану відпустку становить 856,70 грн. (5 днів х 171,34 грн = 856,70 грн.). Крім того йому не виплачена заробітна плата за 2 фактично відпрацьовані дні у жовтні 2019 року, а саме 20-21 жовтня 2019 року. Враховуючи, що його ставка була 5200 грн/місяць, кількість робочих днів у жовтні 2019 року було 22 дні, у зв`язку із чим вартість одного робочого дня у жовтні становить 5200/22=236,36 грн/день, а за два робочих дні заробітна плата становить 476,72 грн (2дні х 236,36 грн=476,72 грн). Крім того навів розрахунок середньоденної заробітної плати для компенсації за затримку виплати при звільненні. Зазначає, що заробітна плата за 2 останні місяці становить: за серпень 2019 року 5200 грн, за вересень 5330 грн. Кількість фактично відпрацьованих днів за 5-ти денним робочим тижнем: у серпні 22 дні, у вересні 8 днів (у зв`язку із щорічною відпусткою). Середньоденна заробітна плата за останні 2 місяця становить 351 грн/день (5200+5330) : (22+8)=351 грн/день. Враховуючи, що відповідач в день його звільнення не здійснив з ним повний розрахунок, просить стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні в розмірі 856,70 грн, невиплачену заробітну плату в розмірі 476,72 грн, а також компенсацію за час затримки розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати 351 грн/день, з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» у відзиві на позовну заяву позов не визнав та заначив наступне (а.с. 46-47). Позивач вірно заначив, що 09.01.2018 року його було призначено на посаду директора ТОВ «КРБД» на підставі протоколу №2017/12-1 Загальних зборів Товариства. Згідно штатного розпису ТОВ «КРБД», затвердженого директором [PERSON] 26.06.2019 року, який діє з 01.07.2019 року єдиним працівником товариства є директор. Згідно статуту директор підзвітний загальним зборам Учасників і організовує виконання її рішень. Позачергові загальні збори ТОВ «КРБД» було заплановано провести 12.09.2019 року, про що направлено лист-повідомлення (вих. №12 від 06.08.2019 року) в газету «Вісті Красноградщини» для опублікування оголошення, за підписом позивача. В даному листі-повідомленні зазначена дата проведення позачергових загальних зборів, а саме 12.09.2019 року, та порядок денний, першим питанням якого заначено звіт директора, що свідчить про інформованість позивача про скликання загальних зборів ТОВ «КРБД» та потребу учасників товариства заслухати звіт директора (позивача), за місяць до проведення зазначених зборів. Проте на передодні дати проведення загальних зборів 12.09.2019 року, а саме відповідно до наказу №8 від 11.09.2019 року позивач йде у відпустку з 12.09.2019 року на 38 календарних дні і має приступити до роботи 20.10.2019 року. В зв`язку із тим, що директор пішов у відпустку, учасниками товариства було вирішено перенести загальні збори на 21.10.2019 року, коли директор приступить до роботи. 21.10.2019 року загальні збори товариства відбулись, але позивач був відсутній, а значить не звітувався перед учасниками. На підставі цього, одним із питань винесених на загальних зборах, було звільнення директора. Рішення про звільнення з посади директора ТОВ «КРБД» було прийняте і належним чином оформлене протокол загальних зборів №4 від 21.10.2019 року. Далі сам директор повинен видати і підписати наказ про своє звільнення, оскільки директор це теж найманий працівник, то він має право, а в деяких випадках закон його прямо зобов`язує, видати наказ (розпорядження) щодо самого себе. В книзі наказів міститься запис звільнення, про те самого наказу серед документів не існує. Це означає, що немає підстави проводити сам розрахунок з працівником, в зв`язку з його звільненням. Окрім цього зазначають, що несвоєчасний розрахунок за невикористану відпустку з позивачем при його звільненні виник з вини самого позивача, який мав самостійно оформити своє звільнення і провести всі розрахунки відповідно до ст. 116 КЗпП України. А отже і відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідач не несе. Також повідомляють суд, що Актом прийому-передачі справ від 30.10.2019 року позивач не передав певні документи, а саме технічні паспорта на будівлі, статут Товариства, особова картка працівника, яка фігурує в матеріалах справи, проте належить підприємству. На підставі цього вбачається певна маніпуляція з діями, ухилення від своїх обов`язків та перекладання відповідальності за свою непрофесійність на відповідача. Позивач [PERSON] 01.06.2020 року в порядку ст. 43 ЦПК України подав письмові пояснення на відзив (а.с. 56-61) в яких заначив, що діючим законодавством передбачена відповідальність саме власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того 21.10.2019 року його звільнено з посади директора (тобто виконавчого органу) протокольним рішенням засновника без завчасного попередження, вказане протокольне рішення було зареєстроване 21.10.2019 року в ЄДРПОУ, таким чином, всі повноваження його як директора ТОВ «КРБД», припинились з моменту прийняття власником рішення про його звільнення та призначення іншої особи на посаду директора. Засновниками не здійснювалось завчасне його попередження про дату загальних зборів, проведених 21.10.2019 року, участі в вказаних загальних зборах він не приймав, реєстраційні дії, зокрема щодо зміни директора не здійснював. Про прийняте засновниками рішення, щодо зміни директора, він дізнався лише 25.10.2019 року від працівника установи банку (де відкритий розрахунковий рахунок) та інформації ЄДРПОУ, після неодноразової спроби зайти під власним цифровим підписом до клієнт банка, з метою здійснення поточних платежів. З моменту прийняття рішення засновниками про звільнення та реєстрацію вказаного рішення в установленому законом порядку (а саме 21.10.2019 року) він повністю втратив повноваження уповноваженого органу підприємства, оскільки загальними зборами на посаду призначено інший склад уповноваженого органу в особі директора [PERSON] . Позбавлена господарських та організаційно-розпорядчих функцій особа не має права здійснювати вказані функції, зокрема, будь-які фінансові операції, видання наказів, розроблення та затвердження зарплатних відомостей, здійснення функцій касира або бухгалтера, так само як користуватися розрахунковим рахунком підприємства відкритими у банківській установі, нараховувати та виплачувати винагороду та поточну роботу або здійснювати остаточний розрахунок, оскільки вказані дії можуть бути кваліфіковані як кримінальний злочин. Директор ТОВ «КРБД» [PERSON] 13.08.2020 року подала до суду письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України (а.с. 71) в яких заначила, що в своїх поясненнях позивач вірно описує порядок звільнення працівника з посади директора за нормами законодавства України з урахуванням умов статуту ТОВ «КРБД» та вказує на те, що самостійне звільнення виконавчого органу не допускається законодавством. Саме так і є, що директора було звільнено рішенням Загальних зборів, а виконавчий орган має виконати рішення, тобто провести процедуру звільнення працівника. Зазначає, що відповідачем під час звільнення, дотримувався принципу правомірності, а саме: - загальні збори, як вищий орган товариства до компетенції якого належить звільнення директора товариства, своїм рішенням звільнив позивача з займаної посади, про що зафіксовано у протоколі Загальних зборів №4 від 21.10.2019 року; - день звільнення це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Оскільки директор без поважних причин не вийшов на роботу по закінченню своєї відпустки, в його діях вбачається умисел невиконання своїх обов`язків та маніпуляція з ціллю перекласти відповідальність за свою непрофесійність на відповідача та подальшої наживи. Крім того зазначає, що позивачем був здійснений запис в книгу наказів щодо наказу про своє звільнення, про те самого наказу про звільнення не виявлено, трудова книжка знаходиться у нього разом з особовою карткою працівника, яка є власністю підприємства. Крім того перереєстрація керівника ТОВ «КРБД» відбулась 23.10.2020 року, про що свідчить опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії, тобто у позивача були повноваження та доступ до банківських операцій для проведення всіх розрахунків пов`язаних зі своїм звільненням. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі на задоволенні позову наполягав з підстав викладених у уточненій позовній заяві та поясненнях по справі. Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» Гончаренко А.А., представники відповідача адвокат Жовницька В.І., Асєєв Є.В. в судових засіданнях позов не визнали та просили відмовити в позові в повному обсязі посилаюсь на те, що роботодавець не несе відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, якщо така затримка виникла з вини самого працівника. Зокрема посилались на те, що позивач при звільненні маючи доступ до бухгалтерською та кадрової документації до 30.10.2019 року не видав наказ про своє звільнення та не здійснив розрахунку при звільненні, чим сам порушив вимоги трудового законодавства. Крім того вказували на те, що позивачем не вірно вирахувано кількість днів невикористаної щорічної відпустки, але свого розрахунку не надали. Крім того зазначали про те, що позивач невірно заначив проміжок перебування у трудових відносинах з ТОВ «КРБД» з 09.08.2019 року по 21.10.2019 року, оскільки з 11.09.2019 року він не виконував обов`язки директора, та вже з 20.10.2019 року без поважних причин на робочому місці не з`явився. Суд вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Так, ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що згідно протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця» від 20.12.2017 року [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «КРБД» (а.с. 7-10). Відповідно до наказу «Про вступ на посаду керівника» від 20.12.2017 року по ТОВ «КРБД» з метою забезпечення сталої роботи підприємства [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця», з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 38). [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «КРБД» з 09.01.2018 року та 21.10.2019 року рішенням загальних зборів ТОВ «КРБД» [PERSON] звільнено з посади директора товариства, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі. Крім того, відомостями з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо перебування у трудових відносинах протягом 2018-2019 роках застрахованої особи [PERSON] з ТОВ «КРБД» підтверджується про отримання ним заробітної плати з вказаного товариства. Також з даної інформації вбачається про припинення податкової та пенсійної звітності ТОВ «КРБД» за працівника [PERSON] крім того, вбачається що останнім днем звітності є 21.10.2019 року, що відповідає останньому робочому дню позивача (а.с. 63). Відповідно до наказу по ТОВ «КРБД» від 11.09.2019 №8 [PERSON] відбув у щорічну відпустку із 12 вересня 2019 року на 38 календарних дні, що складає 24 календарних дні за період роботи із 09.01.2018 року по 09.01.2019 року та 14 календарних дні за період роботи із 09.01.2019 року по 09.08.2019 року, до роботи приступити 20.10.2019 року (а.с. 15). 25.10.2019 року [PERSON] надіслав заяву відповідачеві, у якій запропонував здійснити прийом передачу справ та заначив про необхідність здійснення в установлені строки розрахунок при звільненні (а.с. 17). 30.10.2019 року Актом прийомом-передачі справ (документів) позивачем передано керівнику ТОВ «КРБД» документацію відділу кадрів, бухгалтерську та фінансову звітність, накази по підприємству із книгою реєстрації (а.с. 18). Відповідно до ст. 94 КЗпП, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтями 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що заробітна плата та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України. Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати. Позивач звертав увагу, що останнім днем перебування у відпустці є 19.10.2020 року та наказом по ТОВ «КРБД» від 11.09.2019 №8 визначено приступити йому до роботи 20.10.2019 року, а останнім робочим днем є 21.10.2019 року, у зв`язку із чим вважає, що йому відповідачем не виплачена заробітна плата за 2 фактично відпрацьовані дні у жовтні 2019 року, а саме 20-21 жовтня 2019 року. Але з даним висновком позивача суд не погоджується враховуючи наступне. Так дійсно відповідно до наказу по ТОВ «КРБД» від 11.09.2019 №8 [PERSON] відбув у щорічну відпустку із 12 вересня 2019 року на 38 календарних дні, що складає 24 календарних дні за період роботи із 09.01.2018 року по 09.01.2019 року та 14 календарних дні за період роботи із 09.01.2019 року по 09.08.2019 року, в даному наказі зазначено про необхідність приступити до роботи 20.10.2019 року (а.с. 15). Відповідно до п. 1 Правил внутрішнього розпорядку ТОВ «КРБД» затверджених директором [PERSON] 24.01.2018 року, робочий день встановлено на рівні 40 годин робочої неділі з двома вихідними днями (а.с. 52). Відповідно до ч. 1 ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Частинами 1, 2 ст. 67 КЗпП України визначено, що при п`ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день. Загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п`ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем. Відповідно до календаря за 2019 рік 20 жовтня 2019 року припало на неділю, який є загальним вихідним днем відповідно до трудового законодавства, а отже за загальним правилом позивач повинен був приступити до роботи не 20.10.2019 року, а 21.10.2019 року. Доказів того, що [PERSON] після відпустки приступив до роботи саме 20.10.2019 року (в загальний вихідний день при п`ятиденному робочому тижні) чи в інший період матеріали справи не містять. 21.10.2019 року рішенням загальних зборів ТОВ «КРБД» [PERSON] звільнено з посади директора товариства, день звільнення для працівника останній робочий день. Про це вказано в п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці, Міністерства соціального захисту населення та Міністерства юстиції України від 29.07.93 №58: «днем звільнення вважається останній день роботи». І як у будь який день, у цей день працівнику необхідно виконувати свої функціональні обов`язки. Доказів того, що [PERSON] , як директор ТОВ «КРБД» не виконував у день звільнення свої функціональні обов`язки матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене відповідач ТОВ «КРБД» при звільненні [PERSON] повинен був виплатити йому заробітну плату за один фактично відпрацьований робочий день. Відповідно до штатного розпису ТОВ «КРБД», який введений в дію з 01.07.2019 року та затверджений директором [PERSON] , посадовий оклад директора складає 5200,00 грн. (а.с. 51). Кількість робочих днів у жовтня 2019 року становила 22 календарних робочих дня, а отже вартість одного робочого дня позивача у жовтні становила 5200 грн./22=236,36 грн./на день. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають частковому задоволенню та з відповідача ТОВ «КРБД» підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] невиплачена заробітна плата за один робочий день в розмірі 236,36 грн. Щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні. Як вже зазначалось позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «КРБД» з 09.01.2018 року по 21.10.2019 року. Відповідно до п. 6 Правил внутрішнього розпорядку ТОВ «КРБД» затверджених директором [PERSON] 24.01.2018 року, працівнику надається щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні (а.с. 52). Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, відлічується з дня укладання трудового договору. Відповідно до наказу по ТОВ «КРБД» від 11.09.2019 №8 [PERSON] перебував у щорічній відпустці із 12 вересня 2019 року 38 календарних дні, що складає 24 календарних дні за період роботи із 09.01.2018 року по 09.01.2019 року та 14 календарних дні за період роботи із 09.01.2019 року по 09.08.2019 року. Отже за перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «КРБД» з 09.08.2019 року по 21.10.2019 року кількість днів невикористаної становить 5 днів враховуючи наступне. Етап 1. Знаходимо кількість календарних днів щорічної основної відпустки, які припадають на один календарний день (без урахування святкових та неробочих днів за весь рік) року (Тк. дн.): Тк. дн. = Дв : (К - С), де Дв кількість календарних днів щорічної основної відпустки, належної працівнику за повністю відпрацьований робочий рік; К загальна кількість календарних днів у робочому році, на який прийшлося звільнення працівника, якби він відпрацював його повністю (365 (366 якщо в робочому році в лютому 29 календарних днів) календарних днів); С кількість святкових і неробочих днів згідно зі ст. 73 КЗпП у робочому році, на який приходиться звільнення працівника. Отже 24: (365-11)=,0677 к.дн. Етап 2. Визначаємо кількість днів щорічної основної відпустки, належних працівнику за робочий рік (робочий період за який не надавалась відпустка), на який прийшлося звільнення (Твідп): Твідп = Тк. дн. х (Стаж - Сстаж), де Тк. дн. кількість календарних днів щорічної основної відпустки, що припадають на один календарний день року (див. формулу на етапі 1); Стаж кількість календарних днів, відпрацьованих працівником із дати початку робочого року (робочий період за який не надавалась відпустка), на яке прийшлося звільнення, по дату звільнення (включно), які зараховують у стаж для надання щорічної основної відпустки. Періоди роботи, що зараховують до стажу для надання щорічної основної відпустки, наведено в ч. 1 ст. 9 Закону № 504/96 (кількість календарних днів фактичної роботи, кількість календарних днів відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами (не зараховують відпустку для догляду за дитиною до 3 або 6 років) тощо); Сстаж кількість святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП), які прийшлися на час роботи з дати початку робочого року, на який припадає звільнення працівника, по дату звільнення з урахуванням того, що час цієї роботи входить до стажу для цілей надання щорічної основної відпустки. 0,0677 к.д. х (73-2)=4,8 дні, заокруглюємо до більшого становить 5 днів. \~ \~ \~ \~Тобто одержаний результат за Етапом 1 перемножено на кількість календарних днів без урахування святкових і неробочих днів у робочому періоді з 09.08.2019 р. по 21.10.2019 р. включно. Кількість днів, що зараховують у стаж для надання щорічної основної відпустки у серпні 2019 року (з 09.08.2019) становить 21 день (22 дні мінус 1 святковий день), у вересні 2019 -30 днів, у жовтні 2019 (по 21.10.2019) - 20 днів (21 день мінус 1 святковий день), всього 71 день. Здійснюючи розрахунок середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивач [PERSON] вказав на те, що в розрахунок середньої заробітної плати для визначення суми вказаної компенсації включається період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року та становить: суму заробітної плати/на кількість календарних днів (60665,08/354=171,34 грн/день). Таким чином середня заробітна плата для розрахунку відпускних становить 171,34 грн/день. Тобто, сума компенсації за невикористану відпустку становить 856,70 грн. (5 днів х 171,34 грн = 856,70 грн.) Суд погоджується з наведеним вище розрахунком позивача враховуючи наступне. Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Враховуючи положення вищевказаного порядку в розрахунок середньої плати для визначення суми компенсації за невикористану відпустку [PERSON] дійсно включається період роботи з жовтня 2018 року по вересень 2019 року при цьому із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством, кількість календарних днів, що включається в даний розрахунок становить 354 днів. Інформацією з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с. 63) щодо перебування у трудових відносинах протягом 2018-2019 роках застрахованої особи [PERSON] з ТОВ «КРБД» підтверджується, що позивач за період жовтня 2018 року по вересень 2019 року отримав заробітну плату в сумарному розмірі 60665,08 грн. Враховуючи що сумарний заробіток позивача у ТОВ «КРБД» складає 60665,08 грн., а кількість календарних днів, що включається в даний розрахунок становить 354 - розмір середньої заробітної плати [PERSON] для оплати компенсації за невикористану відпуску становить 60665/354=171,34 грн. ПеріодСума заробітної плати, грнКількасть календарних днів, що включаються Кількість календарних днів, що не включаються Жовтень 20184725301 Листопад 20184800300 Грудень 20184800301 Січень 20195100292 Лютий 20195100280 Березень 20195100301 Квітень 20195100291 Травень 20195100292 Червень 20195100282 Липень 20195200310 Серпень 20195200301 Вересень 20195330,08300 Разом:60665,0835411 Отже враховуючи вищевикладене розрахунок компенсації за невикористану відпусту становить кількість днів невикористаної відпустки помножені на середньо заробітну плату для оплати компенсації за невикористану відпуску обраховану відповідно до п. 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, а саме: 5 днів х 171,34 грн = 856,70 грн. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку при звільнення підлягають задоволенню та з відповідача ТОВ «КРБД» підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] компенсація за невикористану відпустку в сумі 856,70 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньої заробітної плати 351 грн/день, з дня звільненні 21.10.2019 року по день ухвалення рішення по справі. При цьому позивач надав відповідний розрахунок в якому вказав, що для визначення середнього заробітку для розрахунку компенсації необхідно середню заробітну плату помножити на число робочих днів. Зазначає, що заробітна плата за 2 останні місяці становить: за серпень 2019 року 5200 грн, за вересень 5330 грн. Кількість фактично відпрацьованих днів за 5-ти денним робочим тижнем: у серпні становить 22 дні, у вересні 8 днів (у зв`язку із щорічною відпусткою). Середньоденна заробітна плата за останні 2 місяця становить 351 грн/день ((5200+5330)/ (22+8)=351 грн/день. З дня звільнення 21.10.2019 року по день ухвалення рішення 16.03.2021 року затримка розрахунки при звільненні становить 512 днів, отже позивач претендує на середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі: 512 днів х 351 грн/день = 179 712,00 грн. Але суд не погоджується з вищезазначеним розрахунком середнього заробітку позивача для компенсації за затримку розрахунку при звільненні враховуючи наступне. Як суд вже зазначав, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Заробітна плата позивача за останні два місяці становила: -у серпні 2019 року 5200 грн за 21 відпрацьованих дні (з урахуванням перенесеного святкового дня відповідно до ч. 3 ст. 67 КЗпП України); -у вересні 2019 року 1980,88 грн за 8 днів у зв`язку з щорічною відпусткою з 12.09.2019 року. Розраховуючи суму заробітної плати позивача за 8 днів у вересні 2019 року суд виходить з того, що оклад позивача згідно штатного розпису становить 5200 грн., кількість робочих днів припала на вересень 2019 року становила 21 день, а отже 5200:21=247,61 грн., 8 х 247,61 = 1980,88 грн. (заробітна плата за 8 робочих днів у вересні 2019 року). \~ \~ \~ \~Враховуючи вимоги п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 середня заробітна плата позивача для виплати компенсації повинна становити: (5200 грн+1980,88грн) : (21день+8 днів)=7180,88 грн : 29 = 247,61 грн. Однак, суд не може погодиться з розміром компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який визначений позивачем з дня звільнення 21.10.2019 року по день ухвалення рішення у справі виходячи з наступного. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При цьому суд вважає безпідставними доводи відповідача, що саме позивач як керівник підприємства зобов`язаний був нарахувати та виплатити собі розрахунок при звільненні, оскільки вказаний обов`язок відповідно до трудового законодавства покладений саме на Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноградська ремонтно-будівельна дільниця», а після звільнення [PERSON] був позбавлений можливості розпоряджатися майном і коштами відповідача. Крім того посилання відповідача на те, що роботодавець не несе відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, якщо така затримка виникла з вини самого працівника, слід відхилити, оскільки доказів вини позивача у затримці розрахунку з ним при звільненні суду надано не було. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 760/21872/17. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації, належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. КЦС зауважив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Розмір компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача складає: 247,61 грн. х 512 днів = 126776,32 грн (з дня звільнення 21.10.2019 по день ухвалення рішення 16.03.2021). Звертаючись з позовом [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення 21.10.2019 року по день ухвалення рішення 16.03.2021 року, який за розрахунком суду становить 126776,32 грн, що суттєво перевищує суму виплат належних позивачу при звільненні та порушує принцип співмірності. Проте, враховуючи правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, встановлені обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі у сумі 236,36 грн та встановленим розміром компенсація за дні невикористаної відпустки у сумі 856,70 грн. При цьому суд враховує те, що відповідач заперечував проти права позивача на заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку при звільнення, а тому факт порушення цього права та сума заробітної плати, а також відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. Крім того суд враховує те, що позивач [PERSON] після звільнення 21.10.2019 року з посади директора ТОВ «КРБД» тривалий час не звертався до суду за відновленням своїх прав, з даним позовом звернувся до суду тільки 20.01.2020 року, при цьому з дня звернення до суду неодноразову уточнював позовні вимоги, останній раз подав уточнюючу позовну заяву 01.12.2020 року. Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 6000 грн за весь період прострочення виплат належних при звільненні позивачу від відповідача. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити. Тобто суд, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 6000 грн, враховує фактичні обставини справи, а також застосовує принцип розумності та співмірності, що відповідає принципу справедливості до сторін у справі. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6000 грн. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі: 6856,70 грн (6000 грн+856,70 грн)*100 %/180568,70 грн (179712,00 грн + 856,70 грн) грн.= 3,8 %; 2102*3,8% / 100 % = 31,95 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 31,95 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Враховуючи, що позивач звільнений від судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 454,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial