Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

27.12.2019р. Фонд державного майна України (далі Фонд) і [PERSON] звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «КП-Комфорт», про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ТОВ ДП «Комфорт», приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. (а.с. 2-11 т. 1). Ухвалою судді від 28.12.2019р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 85-86 т. 1). Ухвалою суду від 29.01.2020р. здійснено перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 105 т. 1). Ухвалою суду\~від 28.05.2020р.\~за клопотанням\~позивачів витребувано\~докази витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. копії матеріалів нотаріальних справ щодо посвідчення договору купівлі-продажу житлового приміщення 212 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 27.04.2016р. між [PERSON] і ТОВ «КП-Комфорт», а також договору купівлі-продажу житлового приміщення 212 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 19.12.2017р. між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 162 163 т. 1), які надійшли до суду 18.06.2020р. (а.с. 172 250 т. 1, а.с. 1 28 т. 2). Підготовче засідання у справі закрите 24.07.2020р. і справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 35 т. 2). В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що на підставі ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належить до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є у т.ч. Фонд державного майна України. Власником спірної\~будівлі гуртожитку\~літ.\~А-12,\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~є держава\~в особі Фонду державного майна України. [PERSON] є фактичним користувачем спірного приміщення № [NUMBER] у гуртожитку літ. А-12, за адресою: [ADDRESS] . Проте нерухоме майно вибуло із законного володіння Фонду. Так, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2016р., укладеного з ТОВ «КП-Комфорт», придбав житлове приміщення № 212 у гуртожитку літ. А-12, за адресою: [ADDRESS] . Водночас, ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі №904/10561/15 за позовом ТОВ «КП «Комфорт» до ТОВ «ДП «Комфорт» про визнання права власності, яким визнано за ТОВ «КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] . Разом із цим, постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. вказане рішення скасовано, провадження у справі припинено. Відтак ТОВ «КП-Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися. Будівля гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування. Гуртожиток був переданий на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд. Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 від 29.03.1974р. затверджений Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Наказом від 21.03.1989р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993р. № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993 році приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] було зареєстровано КП Дніпропетровське БТІ за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993р. і переліку (розшифровки) від 28.10.1993р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП «ДМБТІ» від 11.05.2002р.№ 2671, окрім частини підвалу та 1-го поверху, що перейшли у власність КП «Промінь». Надалі Акціонерне товариство «Оріль» перетворене в Закрите акціонерне товариство «Оріль». За даними приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10.09.1993р. між Фондом державного майна України в особі представника [PERSON] та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради Організації орендарів [PERSON] , укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в [ADDRESS] , вартістю 2 001 848 тис. крб. 28.10.1993р. підписаний акт прийому передачі, яким продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993р. № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2 001 848 тис.крб. Згідно із довідкою «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991р. № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входило ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на [ADDRESS] , яке є предметом даного спору. Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Водночас, під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону. Але ч. 2 ст. З Закону України «Про приватизацію державного майна» в редакції, яка діяла на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», чітко було визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду. Враховуючи положення статті 4 ЖК Української РСР, до складу житлового фонду входять житлову будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд. Статтями 127-131 Житлового кодексу УРСР на пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об`єктів державного житлового фонду. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, враховуючи вищенаведене, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно, і гуртожиток на [ADDRESS] не міг бути приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль». Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28.10.1993р., що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08.09.1993 №КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, позивач вказав, що зазначена розшифровка була підписана лише однією особою, а саме головою ради орендарів [PERSON] . Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ОП «Оріль». Також позивач повідомив, що у жовтні 2007 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] зверталися до суду із позовом до ФДМУ, ТОВ «ДП Комфорт» (третя особа - ЗАТ «Оріль») про визнання приватизацію гуртожитку недійсною, в якому просили визнати приватизацію гуртожитку по [ADDRESS] недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» за договором купівлі-продажу від 08.09.1993р. У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також зверталося до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та ФДМ України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 13.11.2007р. між ним і ДП «Оріль» було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.10.2010р. у справі № 2-242/10 у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовлено, а позов ТОВ «ДП Комфорт» було задоволено і визнано за останнім право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. зазначене рішення скасовано, позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012р. рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] скасовано, провадження у справі в цій частині - закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Результатом повторного\~розгляду даної\~справи стало\~рішення апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~11.09.2012р.\~у справі\~№ 2-242/10,\~яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання за ним права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що з урахуванням вимог ст. ст. 209,210,220, 657, 640 ЦК України щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна, договір купівлі-продажу частини будівлі від 13.11.2007 р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт», укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення не відповідає вимогам закону, не має правових наслідків, а тому не може бути визнаний дійсним. Доводи ТОВ ДП «Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право, відповідно до вимог ст. ст. 628,655, 658 ЦК України на визнання за ним право власності на спірну частину гуртожитку, колегія суду визнала необгрунтованими, оскільки в момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язуються саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією права. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013 у справі № 910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України (третя особа КП «Промінь») про визнання приватизації Закритим акціонерним товариством Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську, недійсною, було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю. Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР (у відповідній редакції) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія цього Закону не поширюється, на приватизацію об`єктів державного земельного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Враховуючи дійсні обставини справи, судом було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності. Таким чином, оскільки ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на гуртожиток, а договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , від 13.11.2007, укладений ним та ДП «Оріль», є нікчемним, що встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області (постанова від 11.09.2012р. у справі № 2-242/10), ці обставини не підлягають доказуванню за правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Отже, ДП «Оріль» не могло внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт», оскільки не мало на це правових підстав, що й було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. і постановою Вищого Господарського суду України від 19.07.2016р. у справі № 904/10561/15. На думку позивачів, відповідачі [PERSON] і [PERSON] могли дізнатися з Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є відкритим, про наявність судових спорів про спірне майно і про те, що право власності підтверджене судом за державою в особі Фонду державного майна України. Відповідачі придбали спірне майно жодного разу його не оглянувши та не проявили жодної зацікавленості щодо осіб, які користуються спірним майном протягом тривалого часу, зокрема [PERSON] з родиною, що дає підстави для сумнівів щодо добросовісності набуття права власності. Проте відповідачі не з`ясовували правомочності продавця на відчуження спірного майна. [PERSON] незаконно набуто право власності на спірний об`єкт. Тому договір купівлі-продажу майна від 27.04.2016р. житлового приміщення № 212 в гуртожитку, укладений між [PERSON] і ТОВ КП «Комфорт» підлягає визнанню недійсним. В подальшому [PERSON] продав приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., індексний номер 38820229 від 19.12.2017р. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми ст.ст. 15. 16, 202, 203, 215, 387, 388 ЦК України, просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 212 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 27.04.2016р. між [PERSON] і ТОВ «КП-Комфорт»; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України вказане житлове приміщення № 212 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; компенсувати судові витрати. Представник позивача Фонду Іванченко І.С. (діє на підставі довіреності від 23.12.2019р. а.с. 130 т. 1) в судове засідання не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. В судове засідання на ел.пошту суду 10.10.2020р. надала заяву, у якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, просила здійснювати розгляд справи без її участі (а.с. 51 т. 2). Представник позивача [PERSON] адвокат Просяник Н.П. (діє на підставі ордеру від 15.01.2020р. а.с. 96 т. 1) в судове засідання не з`явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Надавала заяви про підтримання позовних вимог у повному обсязі (95 т. 1, а.с. 41 т. 2). В останнє судове засідання 24.11.2020р. також надала заяву, у якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, здійснювати розгляд справи без її участі (а.с. 60 т. 2). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] і ТОВ «КП-Комфорт» впродовж всього розгляду справи правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалися. При цьому, представником відповідача [PERSON] адвокатом Сазоновою М.О. (діє на підставі договору від 28.01.2020р. і ордеру від 28.01.2020р. а.с. 102 104 т. 1) була надана заява 29.01.2020р. про відкладення розгляду справи для надання строку для підготовки відзиву (а.с. 101 т. 1), потім 20.02.2020р. надана заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою (а.с. 111 т. 1). Однак на момент розгляду справи правом на надання відзиву даний відповідач не скористався, в судове засідання, будучи неодноразово повідомленим неодежним чином не прибув (а.с. 108, 110, 143, 156, 171 т. 1, а.с. 46, 57 т. 2). Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся судом неодноразово належним чином, однак судові повістки були повернуті на адресу суду із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 128, 134, 139, 157-158, 167-168 т. 1, а.с. 31-32, 39-40, 58-59 т. 2). Представник відповідача - ТОВ «КП Комфорт» в судове\~засідання не\~з`явився,\~про дату,\~місце і\~час розгляду\~справи повідомлявся\~судом неодноразово\~належним чином,\~однак всі\~судові повістки\~були повернуті\~на адресу\~суду із\~відміткою пошти\~«за закінченням\~терміну зберігання»\~(а.с.\~135,\~141,\~147,\~154-155,\~169-170\~т.\~1,\~а.с.\~38,\~47\~т.\~2).\~Від представника\~відповідача -\~ТОВ «КП\~Комфорт» -\~директора Сидоренка\~О.А. 28.04.2020р.\~надходила заява\~про відкладення\~розгляд у\~справи у\~зв`язку із\~запровадженням в\~країні \~карантину (а.с.\~150\~т.\~1).\~Також 19.10.2020р.\~від директора\~ТОВ «КП\~Комфорт» [PERSON] \~надходила заява\~про відкладення\~розгляду справи\~для ознайомлення\~з матеріалами\~справи і\~надання пояснень\~(а.с.\~49-50\~т.\~2).\~Проте в\~наступне судове\~засідання на\~24.11.2020р.\~представник ТОВ\~«КП Комфорт» не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про що наявна розписка в матеріалах справи (а.с. 53 т. 2), правом на надання відзиву, не дивлячись на те, що просив суд дати час на надання пояснень, станом на день розгляду справи не скористався. Представник третьої особи ТОВ ДП «Комфорт» також в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлявся судом неодноразово належним чином, всі судові повістки були повернуті на адресу суду із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 135, 141, 147, 154-155, 169-170 т. 1, а.с. 38, 47 т. 2). Від третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. 31.03.2020р. надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 145 т. 1). З урахуванням того, що відповідачі зверталися до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи, з метою надання відзиву, пояснень, з чого вбачається позиція про незгоду із позовними вимогами, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). З матеріалів наданих приватним нотаріусом Дніпровського МНО Зайченко І.А. нотаріальних справ судом установлено, що між [PERSON] і ТОВ «КП-Комфорт» 27.04.2019р. укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого [PERSON] придбав житлове приміщення № [NUMBER] у гуртожитку літ. А-12, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 173-174 т. 1). У свою чергу (як указано у договорі купівлі-продажу), ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожиток літ. А-12, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі\~рішення Господарського\~суду Дніпропетровської\~області від\~28.12.2015р.\~по справі\~№ 904/10561/15 за позовом ТОВ «КП «Комфорт» до ТОВ «ДП «Комфорт» про визнання права власності (а.с. 59 64 т. 1). Цим рішенням визнано за ТОВ «КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , а саме: а*** - ганок; приямки; загальна площа по першому поверху гуртожитку 85,5 кв.м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв.м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв.м; загальна площа по четвертому поверху гуртожитку 454,1 кв.м; прим. 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв.м; поз. 4 площею 4,1 кв.м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв.м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв.м; загальна площа по шостому поверху гуртожитку 471,5 кв.м; загальна площа по сьомому поверху гуртожитку 584,9 кв.м; загальна площа по восьмому поверху гуртожитку 435,8 кв.м; загальна площа по дев`ятому поверху гуртожитку 548,5 кв.м; загальна площа по десятому поверху гуртожитку 622,9 кв.м; загальна площа по одинадцятому поверху гуртожитку 620,70 кв.м; загальна площа по дванадцятому поверху гуртожитку 444,2 кв.м; загальна площа по гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв.м, та у загальному користуванні ганок літ.а. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2019р. рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 65 69 т. 1). Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. вказане рішення скасовано, провадження у справі припинено (а.с. 70 74 т. 1). Таким чином, ТОВ «КП-Комфорт» не є таким, що набуло право власності на спірне майно, що виключало право на розпорядження ним. В подальшому, [PERSON] продав [PERSON] спірне житлове приміщення № [NUMBER] у гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.12.2017р. (а.с. 227 228 т. 1). Як видно з Рішення ради директорів підприємств взуттєвої промисловості від 3-4 квітня 1974р. будинок гуртожитку по [ADDRESS] був збудований за рахунок централізованих джерел фінансування (а.с. 17 -17 т. 1). Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 від 29.03.1974р. затверджений Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання (а.с. 19). З наданих позивачами рішень судів видно, що під час розгляду спорів на спірну будівлю гуртожитку, судами установлено, що наказом від 21.03.1989р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993р. № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993 році приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] було зареєстровано КП Дніпропетровське БТІ за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993р. і переліку (розшифровки) від 28.10.1993р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що підтверджує лист КП «ДМБТІ» від 11.05.2002р.№ 2671, окрім частини підвалу та 1-го поверху, що перейшли у власність КП «Промінь». Надалі Акціонерне товариство «Оріль» перетворене в Закрите акціонерне товариство «Оріль». За даними приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10.09.1993р. між Фондом державного майна України в особі представника [PERSON] та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради Організації орендарів [PERSON] , укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в [ADDRESS] , вартістю 2 001 848 тис. крб. 28.10.1993р. підписаний акт прийому передачі, яким продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993р. № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2 001 848 тис.крб. Згідно з довідкою «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991р. № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входило ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на [ADDRESS] . Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи були відсутні. Водночас, під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону. Але ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» в редакції, яка діяла на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», чітко було визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду. Враховуючи положення статті 4 ЖК Української РСР, до складу житлового фонду входять житлову будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд. Статтями 127-131 Житлового кодексу УРСР на пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об`єктів державного житлового фонду. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, враховуючи вищенаведене, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно, і гуртожиток на [ADDRESS] не міг бути приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль». Як вказує позивач (Фонд), документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28.10.1993р., що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08.09.1993 №КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, то ця розшифровка була підписана лише однією особою, а саме головою ради орендарів [PERSON] . Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ОП «Оріль». Як видно із матеріалів справи у 2007 році [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] зверталися до суду із позовом до ФДМУ, ТОВ «ДП Комфорт» (третя особа - ЗАТ «Оріль») про визнання приватизації гуртожитку по [ADDRESS] недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» за договором купівлі-продажу від 08.09.1993р. У 2010 році ТОВ «ДП Комфорт» також зверталося до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та ФДМ України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 13.11.2007р. між ним і ДП «Оріль» було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.10.2010р. у справі № 2-242/10 у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовлено, позовні вимоги ТОВ «ДП Комфорт» задоволено, визнано за ТОВ «ДП Комфорт» право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 зазначене рішення скасовано, позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012р. рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] скасовано, провадження у справі в цій частині - закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012р. у справі № 2-242/10, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання за ним права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40 42 т. 1). Як видно зі змісту рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012р., відмовляючи у задоволенні позовних вимог. суд виходив з того, що з урахуванням вимог ст. ст. 209, 210, 220, 657, 640 ЦК України щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна, договір купівлі-продажу\~частини будівлі\~від 13.11.2007р.\~між ДП\~«Оріль» та\~ТОВ «ДП\~Комфорт»,\~укладений в\~простій письмовій\~формі без\~нотаріального посвідчення\~не відповідає\~вимогам закону,\~не має\~правових наслідків,\~а тому\~не може\~бути визнаний\~дійсним. Доводи ТОВ ДП «Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право, відповідно до вимог ст. ст. 628,655, 658 ЦК України на визнання за ним право власності на спірну частину гуртожитку, колегія суду визнала необгрунтованими, оскільки в момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язуються саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією права. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013р. у справі № 910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України (третя особа - КП «Промінь») про визнання приватизації Закритим акціонерним товариством Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську, недійсною - відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с. 45 52 т. 1). Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР (у відповідній редакції) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія цього Закону не поширюється, на приватизацію об`єктів державного земельного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Враховуючи дійсні обставини справи, судом було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності. Таким чином, оскільки ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на гуртожиток, а договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , від 13.11.2007р., укладений між ТОВ «ДП Комфорт» і ДП «Оріль», є нікчемним, що встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області (постанова від 11.09.2012р. у справі № 2-242/10), ці обставини не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. З наведеного випливає, що ДП «Оріль» не могло внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт», оскільки не мало на це правових підстав, що встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. і постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. у справі № 904/10561/15. Окрім того, судом з Єдиного реєстру судових рішень установлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2019р. по справі № 201/15834/17 витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України з володіння [PERSON] житлове приміщення № 1107 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даній справі Фонд доводив, що держава в особі Фонду державного майна України є власником спірної будівлі гуртожитку. Судом у цій справі встановлено, що згідно рішенню ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974 р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР», за рахунок централізованих джерел фінансування будується гуртожиток на 620 місць. Згідно із копією рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 параграф 12 від 29.03.1974 р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974 р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання Наказом від 21.03.1989 р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993 р. № 151, ліквідовано, а на його базі створене Орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс (надалі ЦМК) Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому, орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізовано в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації ЦМК Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] було зареєстровано КП «ДМБТІ» за АТ «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993 р. та переліку (розшифровки) від 28.10.1993 р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП «ДМБТІ» від 11.05.2002р. за № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь». В подальшому АТ «Оріль» перетворено у ЗАТ «Оріль». Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 р. у справі № 14/51-07(41/36-07) було задоволено позов Дочірнього підприємства «Оріль» до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку. За обставинами справи, АТ «Оріль», правонаступником якого є ЗАТ «Оріль», внесло до статутного фонду Дочірнього житлово-комунального підприємства «Комфорт» акціонерного товариства «Оріль», правонаступником якого є Дочірнє підприємство «Оріль» будівлю гуртожитку, але, як стверджувало у позові ДП «Оріль», ЗАТ «Оріль» не надало останньому правовстановлюючих документів, з огляду на що ДП «Оріль» звернулося до господарського суду із позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності. На підставі цього рішення за ДП «Оріль» було зареєстровано право власності. Проте, це рішення Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 р. за касаційною скаргою ФДМ України було скасовано, матеріали справи направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009 р. провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням відповідача у справі - ЗАТ «Оріль». Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 р. було задоволено позов ТОВ «ДП «Комфорт» до ДП «Оріль» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку, переданої ТОВ «ДП «Комфорт» за простим письмовим договором, від нотаріального посвідчення якого ДП «Оріль» ухилилося. Право власності було зареєстровано КП «ДМБТІ» на підставі цього рішення. Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 р. було скасовано за касаційною скаргою ФДМ України, матеріали справи направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 р. провадження у справі припинено у зв`язку з припиненням відповідача у справі - ДП «Оріль». Отже, і це рішення суду не стало підставою набуття права власності на будівлю гуртожитку ТОВ «ДП «Комфорт». У 2007 році інші мешканці гуртожитку зверталися до суду із вимогами про захист житлових прав. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010 р. за позовом [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до ФДМУ і ТОВ «ДП «Комфорт» про визнання приватизації будівлі гуртожитку недійсною та за зустрічним позовом ТОВ «ДП «Комфорт» до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до ФДМУ про визнання права власності на будівлю гуртожитку, у задоволенні позову про визнання приватизації недійсною відмовлено, право власності на будівлю гуртожитку визнано за ТОВ «ДП «Комфорт». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010 р. скасовано, визнано незаконним включення будинку гуртожитку до ЦМК Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвих фірми «Оріль» переданої у порядку приватизації ЗАТ «Оріль» у 1993 році, провадження за зустрічним позовом закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012 р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010 р. і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 р. скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог до ФДМУ, ТОВ «ДП Комфорт» про визнання приватизацію недійсною закрито. Підставою закриття провадження в зазначеній частині слугувало те, що спір стосується приватизації державного майна, а не приватизації державного житлового фонду, тому цей спір підсудний господарським судам. В частині визнання права власності за ТОВ «ДП Комфорт» справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012 р. ТОВ «ДП Комфорт» відмовлено в задоволенні позову про визнання за ним права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ДП Комфорт" на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено ухвалою від 21 січня 2013 року. Рішенням господарського суду м. Києва від 26.11.2013 року у справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що було залишено без змін Постановою Вищого Господарського Суду від 06 грудня 2016 року, встановлено, що до початку приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» та після її завершення спірний гуртожиток по [ADDRESS] не був у складі цілісного майнового комплексу. Розшифровка від 28.10.1993 року в дослідженому судами оригіналі приватизаційної справи відсутня, на підставі чого судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій встановлено, що ні до ні після приватизації будівля гуртожитку до складу ЦМК ДВТВ «Оріль» не входила, спірна нерухомість внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. За умовами пункту 1.3 Договору купівлі-продажу № КП-151 від 08.09.1993 року, укладеного між Фондом державного майна України (Продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (Покупець), право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», що приватизується, переходить до Покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у Покупця на праві повного господарського відання». Судом встановлено, що Дніпропетровська виробничо-торгівельна взуттєва фірма «Оріль» до моменту приватизації її шляхом викупу організацією орендарів була об`єктом державної власності, оскільки входила до складу підприємств взуттєвої: промисловості і підпорядковувалася Міністерству легкої промисловості УРСР. Правовий режим майна державного підприємства визначений частиною і статті 37 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин): «майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України». Частиною 2 зазначеної статті визначено, що у разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності. На базі Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» була створена організація орендарів, яка згодом здійснила приватизацію цілісного майнового комплексу фірми шляхом викупу, та здійснила її перетворення в об`єкт колективної власності - Акціонерне товариство «Оріль», що вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи. Приватизація державного майна (у даному випадку цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль») здійснювалася спеціально уповноваженим на те органом - Фондом державного майна України. Відповідно до Тимчасового положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року № 2558-ХII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавного власністю, а основними завданнями Фонду, зокрема, є захист майнових прав України на її території та за кордоном. Таким чином, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави. Частиною 2 статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, держава. Приписами статті 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать: повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Поняття управління об`єктами державної власності визначене статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», згідно якої, управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Статтею 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені повноваження уповноважених органів управління, а саме: ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, та внесення пропозицій щодо умов його подальшого використання; надання згоди Фонду державного майна України на передачу об`єктів державної власності до статутних капіталів господарських товариств, виконання інших передбачених законодавством функцій з управління об`єктами державної власності. Статтею 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено, зокрема, забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства. Суд дійшов висновку, що спірне майно вибуло з володіння поза волею власника, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, та постановив рішення про задоволення вимог Фонду державного майна України та витребування на користь держави в особі Фонду державного майна України з володіння [PERSON] одного з житлових приміщень гуртожитку літ.А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відтак, у цій справі встановлено, що власником спірного майна будівлі гуртику за адресою: [ADDRESS] - є держава в особі Фонду державного майна України. Наведені обставини не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належить до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є у т.ч. Фонд державного майна України. Частиною 1 ст. 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України). У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Велика палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018р. по справі №674/31/15-ц висловилася стосовно способу захисту порушеного права власника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ч. 1 ст. 388 ЦК. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Оскільки [PERSON] не набував право власності на майно, тому на мав повноважень власника на розпорядження майном, у т.ч. укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу, зважаючи на скасовані судові рішення, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу від 27.04.2016р. укладений всупереч вимог ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України тому в силу ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, а спірне приміщення у будівлі гуртожитку має бути витребувана у [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України у порядку віндикації, оскільки співне приміщення № [NUMBER] вибуло з володіння власника поза його волею. У зв`язку із чим позовні вимоги Фонду державного майна України підлягають задоволенню. Разом із тим, не можуть бути задоволені аналогічні вимоги [PERSON] , оскільки належних і допустимих доказів того, що вона на момент подання позову є власником (співвласником) спірного приміщення № 212 не надано. Тим більш, у сумісному позові позивачка притримується позиції,\~що власником\~є Фонд, на захист права якого поданий цей позов, а [PERSON] є лише користувачем приміщення. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позовні вимоги Фонду державного майна України задоволені повністю, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3\~842,00\~грн., понесені Фондом (за дві позовні вимоги по 1921 грн. - а.с. 1 т. 1) покладаються на відповідачів [PERSON] , [PERSON] і ТОВ «КП-Комфорт» по 1\~280,66 грн. на кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial