Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

12.07.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення від 13.09.2018, 18.10.2018р.) просить: поновити строк звернення до суду; стягнути з відповідача на його користь суму боргу за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 107057,06 грн., та за надання правової допомоги в розмірі 3700 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.01.2009р. він був прийнятий на роботу до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» на посаду виробника днопоглиблювальних робіт. 31.03.2014р. був звільнений за скороченням штату. 02.10.2014 був прийнятий до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях». 31.10.2014 був звільнений за згодою сторін. При першому звільненні він отримав трудову книжку, але розрахунок з ним проведений не був. При другому звільненні, він теж не отримав місячну заробітну плату. Заборгованість по заробітні платі на день звільнення була виплачена йому, згідно довідки ДП «УДВП» тільки 07.11.2016р., а повний розрахунок з урахуванням усіх належних виплат був здійснений з ним на його банківську картку 28.12.2016р. Період затримки виплати розрахунку склав з 31.10.2014р. по 28.12.2016р. - 686 робочих днів. Оскільки середній заробіток за день складає 156,06 грн., що підтверджується довідкою ДП «УДВП», вважає, що відповідач повинен виплатити йому 107057,16 грн. (156,06 грн. х 686 день). Так, він звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». 05.06.2018р. судом був винесений судовий наказ у справі №500/3534/18, а 05.07.2018р. судовий наказ був скасований за заявою боржника. Також, позивач зазначає, що строк звернення до суду пропущений ним по поважній причині, оскільки тільки у травні 2018р. він дізнався, що наприкінці 2017р. та початку 2018р. за судовими наказами та судовими рішеннями підприємство виплатило заборгованість за затримку розрахунку при звільненні іншим робітникам, які були звільнені у 2014р. Тобто про порушення своїх прав дізнався лише весною 2018р., так як дізнався, що іншим виплачують. До цього часу, з 2014р., йому на підприємстві відповідали, що грошей немає, провини підприємства немає, та певний час підприємство знаходилося у процедурі банкрутства. Згідно відзивів на позовну заяву від 30.08.2018, 18.10.2018, 13.11.2018 на уточнену позовну заяву, наданих представником Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, дійсно, позивач працював в ДП водних шляхів "Устьдунайводшлях" на посаді виробника днопоглиблювальних робіт. 31.03.2014 року він був звільнений за скороченням штату. 02.10.2014 року був знову прийнятий на роботу та 31.10.2014 звільнений за згодою сторін, що підтверджується трудовою книжкою. Заборгованість підприємства на момент звільнення становила 18754,40 грн., в тому числі: станом на 31.03.2014 року - 16526,33 грн., та за жовтень 2014 року - 2228,07 грн. Позивач надав суду відомості про його середньоденний заробіток в сумі 156,06 грн., при цьому розрахунок середнього заробітку був проведений за січень і лютий 2014 року., тоді як позивач був звільнений з підприємства 29.10.2018 року, тому розрахунок середньоденної заробітної плати позивач надав з порушенням «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМ України 8 лютого 1995 р. N 100. Крім того, позивач після звільнення за скороченням штатів, 02.10.2014 року знову був прийнятий на роботу в державне підприємство водних шляхів "Устьдунайводшлях" і звільнений за згодою сторін 31.10.2014 року, що підтверджується його трудовою книжкою. У той же час позивач у позовній заяві вказав середньоденний заробіток із заробітної плати за період з січня по лютий 2014 року без урахування суми заробітної платі за жовтень 2014 року, тобто не надав даних про його середньоденної заробітної плати після звільнення з роботи 31.10.2014 року, і вимагає виплати середньоденної заробітної плати, в тому числі і за період (жовтень 2014 року), коли він фактично працював на підприємстві. Звільнившись з підприємства 31.03.2014 року, та приступивши до роботи на підприємство «Устьдунайводшлях» з 02.10.2014 року, позивач фактично перервав термін для обчислення середньоденної заробітної плати. Оскільки він пропрацював на підприємстві в жовтні 2014 року 22 робочих дня і був звільнений 31.10.2014 року, при цьому йому не була виплачена заробітна плата, як за січень-березень 2014 року, так і за жовтень 2014 року, то моментом розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно виходити з моменту останнього звільнення, тобто з 31.10.2014 року, а не з 31.03.2014 року. Таким чином розрахунок середньоденної заробітної плати позивачем наданий суду з порушенням п.2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМ України 8 лютого 1995 р. N 100, відповідно до якого працівникам, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації менше двох \~ \~ \~ \~ календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час, тобто за жовтень 2014 року. Таким чином, позивачем не було надано розрахунку середньоденної заробітної плати за останній місяць роботі перед звільненням, тобто за жовтень 2014 року, а він надав суду розрахунок середньоденної заробітної плати за січень-лютий 2014 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, днем звільнення є останній день роботи. Заявник був звільнений 31.10.2014 року, що підтверджується його трудовою книжкою, тому розрахунок середньоденної заробітної плати у сумі 156,06 грн. проведений з порушенням Постанови КМ України №100 від 8 лютого 1995 року. Також, позивач звернувся до суду з позовом з пропуском тримісячного строку встановленого ст.233 КЗпП України. Заборгованість у сумі 16526,33 грн., яка виникла станом на 31.10.2014 року, та заборгованість у сумі 2228,07 грн., яка виникла у жовтні 2014 року, підприємство виплатило заявнику 07.11.2016 року, що підтверджено довідкою від 24.05.2018р. № 10-4. Тобто, саме 07.11.2016 року позивач дізнався про порушені його трудові права, також 28.12.2016р. позивачу було виплачено компенсацію за інфляційні втрати частини грошових доходів, але до суду він звернувся у червні 2018 року, тобто через один рік три місяця, тому позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю, просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом з поважних причин. Представник відповідача в судовому засіданні позов та\~уточнений позов\~не визнав\~у повному\~обсязі,\~просив відмовити\~у його\~задоволенні з\~підстав,\~зазначених у\~відзиві,\~та вказав\~на пропуск\~позивачем строку,\~встановленого ч.\~1\~ст.\~233\~КЗпП України,\~на звернення\~до суду\~з даним\~позовом,\~просив застосувати\~строк позовної\~давності.\~Зазначив,\~щорозрахунок середньоденної заробітної плати у сумі 156,06 грн. є вірним та здійснений відповідно до законодавства, позивачем визначено вірно кількість днів затримки виплати, визнав інші обставини, викладені у позовній заяві, та в цілому вірно визначено розмір заборгованості за затримку виплати заробітної плати, однак з огляду на пропуск строку звернення до суду, позов не підлягає задоволенню. Процедура банкрутства не перериває виплату заробітної плати, згідно ст.19 профільного Закону, мораторій не розповсюджується на виплату заробітної плати та на поточну заборгованість. Крім того, представник позивача помилково зазначає, що заборгованість із заробітної плати була включена у ліквідаційний баланс. Мирова угода стосувалася лише конкурентних кредиторів, та графік погашення цих боргів не стосується та не впливає на виплати заборгованості по заробітній платі та відповідно не може обмежувати строки виплати заборгованості за затримку. Будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом позивачем не наведено. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивача, останній працював у Державному підприємстві водних шляхів «Устьдунайводшлях» на посаді виробника днопоглиблювальних робіт. 31.03.2014 позивач був звільнений за скороченням штату; 02.10.2014 - прийнятий на роботу; 31.10.2014 - звільнений за згодою сторін. При звільненні 31.03.2014 та 31.10.2014 з позивачем не був повністю проведений розрахунок по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі була виплачена йому тільки 07.11.2016р., що підтверджується довідкою ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» за №10-4 від 24.05.2018р. Згідно довідки державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 24.05.2018 за №9-4 заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.11.2014р. склала 18754,40 грн., в тому числі: за січень 2014 - 3989,02 грн., за лютий 3989,02 грн., за березень 2014 8548,29 грн., за жовтень 2014 року - 2228,07 грн. Як вбачається із довідки №89-4 від 12.11.2018р., 07.11.2016р. позивачу виплачено заборгованість у сумі 14570,79грн., а 28.12.2016р. сплачено компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 10441,23грн. Тобто повний розрахунок з урахуванням компенсації за втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх сплати позивач отримав 28.12.2016р. шляхом отримання коштів на банківську картку, що визнається сторонами, підтверджено витягом по картковому рахунку та вбачається із довідки №89-4 від 12.11.2018р. Згідно довідки державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 24.05.2018 за №11-4 та №89-4 від 12.11.2018р., середня заробітна плата позивача складає 156,06 грн., із наданого розрахунку 6398,80 грн. (3199,40 грн. - заробітна плата за січень 2014) + 6398,80 грн. (3199,40 грн. - заробітна плата за лютий 2014) та поділити на 41 день. Згідно зі змістом ст. ст.\~116,\~117 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.2999 року та пунктом 32 постанови №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що задовольняючі вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив, при цьому сума, яка підлягає стягненню, визначається без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Виходячи зі змісту\~постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»від 08 лютого 1995 року № 100,\~у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у звязку з затримкою розрахунку при звільненні,\~він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно із ч.2, п.8 ч.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р., нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до підпункту «л» пункту 1, частини 3 пункту 2 пункту ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З матеріалів справи вбачається, що за повні два місяці, що передували звільненню 31.03.2014 року, заробітна плата позивача становила: січень - 3199,40\~ грн., лютий 3199,40 грн., його дохід у цей період становив 6398,80 грн. (3199,40\~ + 3199,40). Середньоденна заробітна плата позивача склала 156 грн. 06 коп. (6398,80 : 41 робочих днів січень, лютий 2014р.). При розрахунку середньої заробітної плати правомірно не враховано виплати, що згідно із постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 не підлягають врахуванню під час визначення середнього заробітку. У січні 2014 року було 21 робочих днів, у лютому було 20 робочих дня. Всього з дня звільнення по день затримки розрахунку було 41 робочих днів, які включаються у розрахунок при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.\~\~ Середній заробіток позивача за час затримки розрахунку\~\~з 01.04.2014 по 31.12.2014 = 190 днів; з 01.01.2015 по 31.12.2015 = 250 днів; з 01.01.2016 по 27.12.2016 = 248 днів, а всього 688 день. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 107369, 28 грн. (6398,80 грн. (3199,40\~+ 3199,40) : 41=156,06 та * 688), при цьому, відповідач мав би нарахувати і утримати із зазначеної суми прибутковій податок та інші обовязкові платежі (п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства\~\~про оплату праці»).\~ При цьому не приймаються до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем невірно розраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на те, що у судовому засіданні 13.11.2018р. представником відповідача повністю визнано обґрунтованість розрахунку, визначеної позивачем суми заборгованості за затримку розрахунку при звільненні та підтверджено правильність визначення середнього заробітку позивача у розмірі 156,06грн. в день. Безпідставним є посилання представника відповідача на те, що 31.03.2014 позивач був звільнений за скороченням штату; 02.10.2014 - прийнятий на роботу; 31.10.2014 - звільнений за згодою сторін, та що саме з дня останнього звільнення 31.10.2014р. необхідно відраховувати дні затримки виплати, так як позивачу не було виплачено заробітну плату при звільнені 31.03.2014р. та не має юридичного значення той факт, що позивач після звільнення був працевлаштований, навіть й у те ж саме місце роботи. Що стосується строків звернення до суду із вказаним позовом та клопотання позивача щодо поновлення строку звернення до суду, то суд зазначає наступне. Так, в уточненнях до позовної заяви від 13.09.2018 та в усних поясненнях представника позивача в обґрунтування поважності причин пропуску до суду, зазначено, що при звільненні у 2014 йому було відповідачем розяснено, що невиплата розрахунку не здійснена, оскільки у підприємства нема грошей. Щодо підприємства неодноразово розпочиналася процедура банкрутства, та у 2017 був складений та затверджений ліквідаційним балансом, де його невиплачена заробітна плата знаходилася у кредиторській заборгованості. У травні 2018 він дізнався, що наприкінці 2017 - початку 2018, за судовими наказами та рішеннями іншим звільненим у 2014 працівникам ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях», підприємством було виплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. У звязку з чим, позивач вважає, що трьохмісячний строк звернення до суду пропущений ним з поважних причин. Та фактично про те, що проводяться виплати він дізнався навесні 2018р. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р. Таким чином строком звернення до суду по вказаній категорії спорів є три місяці з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення її прав, тобто про виплату належної заробітної плати, яку не було виплачено при звільнені та виплачено з затримкою. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справа «Ілхан проти Туреччини» (№ 22277/93 від 27.06.2000 року § 59). Разом із тим суд враховує суттєве порушення позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами (більше року) та не наведення жодних поважних причин такого пропуску. У якості поважності причин пропуску звернення до суду, позивач посилається на те, що у підприємства не було грошей та щодо підприємства неодноразово розпочиналася процедура банкрутства. І тільки у травні 2018 він дізнався, що наприкінці 2017 - початку 2018, за судовими наказами та рішеннями звільненим у 2014 працівникам ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» підприємством було виплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Згідно ухвали Господарського суду Одеської області від 23.07.2014 у справі №916/2560/14 порушено провадження у справі про банкрутство ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях». Відповідно до ч. 2, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна. Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Згідно абз. 4 ч. 8 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть предявити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.09.2014 у справі №500/5686/14-ц провадження у справі за позовом [PERSON] до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення середньомісячного заробітку при звільненні закрито, у звязку з порушенням справи про банкрутство підприємства, та позивачу розяснено про його право на звернення до господарського суду. Також, позивачу розяснено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Дізнавшись про процедуру банкрутства підприємства та на виконання розяснення суду, позивач, також, не звернувся до Господарського суду Одеської області про стягнення заборгованості по заробітної платі. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2016 у справі №916/2560/14 провадження у справі про банкрутство ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» припинено. Відсутність у підприємства грошей, чи початок процедури банкрутства, жодним чином не заважало позивачу звернутись до відповідного суду з даним позовом раніше. Крім того, про порушення права позивача та про виникнення підстав для звернення до суду із вказаним позовом, позивач дізнався в день отримання заробітної плати з усіма виплатами у повному обсязі 28.12.2016р., тобто вже після припинення провадження у справі про банкрутство. Суд погоджується із посиланням представника відповідача на те, що процедура банкрутства не перериває виплату заробітної плати, та згідно ст.19 профільного Закону, мораторій не розповсюджується на виплату заробітної плати та на поточну заборгованість. На час знаходження ДП у процедурі банкрутства, та до виплати позивачу заробітної плати, у позивача взагалі не виникло право на звернення до суду за захистом свої прав в порядку ст.117 КЗпП України. Судом встановлено, що з заявою про видачу судового наказу [PERSON] звернувся до суду у червні 2018р. 05.06.2018 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області винесено судовий наказ у справі №500/3534/18, яким стягнуто з ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» на користь [PERSON] сума за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.03.2014р. по 07.11.2016р. в сумі 109710 грн. 05.07.2018 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області скасовано зазначений судовий наказ. Як було зазначено вище, заборгованість була остаточно виплачена позивачу 28.12.2016р., що підтверджується довідкою ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» за №89-4 від 12.11.2018р. Отже, про порушення свого права позивачу стало відомо саме 28.12.2016р. Тобто строком, з якого відраховується трьохмісячний строк, являється кінцева дата виплати - 28.12.2016р. Про отримання кінцевої суми позивач знав, що не заперечується його представником. Також представник позивача визнав, що позивач знав, що суму заборгованості по заробітній платі без врахування інфляційної компенсації було виплачено йому 07.11.2016р., так як під час звільнення він отримав довідку, що саме ця сума заробітної плати йому належить до виплати. При цьому,\~з заявою\~про видачу\~судового наказу\~звернувся до\~суду у\~червні 2018р.,\~а з\~позовною заявою\~[PERSON]\~звернувся до\~суду 12.07.2018р., тобто з пропущенням встановленого \~ст.233 КЗпП України\~строку. Те, що у березні 2018р. він дізнався, що іншим співробітникам виплачені суми заборгованості за затримку, не свідчить, що позивач саме з цього моменту дізнався про порушення своїх прав. Отже, будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом суду не наведено. Посилання представника позивача на те, що позивач не знав про те, що у підприємства є гроші для виплат та думав, що нічого не виплатять, на те, що позивач був необізнаний про строки звернення до суду із вказаними вимогами, тощо, жодним чином не можуть бути оцінені як належне обґрунтування наявності поважних причин несвоєчасного звернення до суду із вказаним позовом. Посилання позивача на те, що він не знав, чи все йому виплатили, є безпідставними та це не являється поважною причиною. Посилання на знаходження підприємства у процедурі банкрутства також є безпідставним. Так, право на звернення до суду зявилося у позивача вже після припинення провадження у справі про банкрутство. Інших обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом позивачем не надано. Наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду не доведено, дослідивши матеріали позову, суд не вбачає будь-яких підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. У відповідності зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. З огляду на відмову у задоволенні позову, не підлягають задоволенню й вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed