Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, відповідно до заявлених позовних вимог, просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики у сумі 95000,00грн., проценти за користування позикою в сумі 2216,66 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 972,16 грн., мотивуючи тим, що 26 червня 2013 року відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 95000,00 грн., що підтверджується борговою розпискою, яка написана відповідачем власноруч, де передбачено, що відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти в розмірі позиченої суми до 26 серпня 2013 року. Однак, у визначений строк, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, добровільно повернути борг відмовився, називаючи все нові і нові терміни повернення позики, від зустрічей з позивачем ухиляється. На даний час борг відповідача за договором позики не погашено, відповідач ухиляється від його виконання, тому позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики на загальну суму 95000,00 грн., а також проценти відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, які нараховані позивачем з 26.06.2013 року в розмірі 2216,66 грн., що є предметом позовних вимог. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною в позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро міста Києва, про поважні причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 26 червня 2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 95000,00 грн., які зобов'язувався повернути у строк до 26 серпня 2013 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 26 червня 2013 року, оригінал розписки зберігається у позивача. (а.с.5) Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст. 1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, тому суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] правомірно пред'явлено вимоги до [PERSON] про стягнення основної суми боргу за договором позики в розмірі 95000,00 грн.. Згідно ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з характеру спірних правовідносин та суб'єктивного складу сторін, слід врахувати положення статті 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка визначає сферу дії цього Закону ; статті першої, що містить вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону , та у якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється: по-перше, на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, на фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Таким чином, оскільки спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною осіб, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється статтями 1046 - 1048 Цивільного кодексу України, а не вказаним вище Законом. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлені вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України, які нараховані позивачем за період дії договору позики, починаючи з 26 червня 2013 року, виходячи з облікової ставки НБУ 7%, що загалом складає 2216 грн.66 коп. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, які нараховані позивачем з виходячи з облікової ставки НБУ в розмірі 7 %, оскільки згідно Постанови НБУ № 315 від 09.08.2013 року розмір облікової ставки з 13.08.2013 року становить 6,5%, у зв'язку з чим, сума нарахованих процентів за користування грошовими коштами, протягом чотирьох місяців починаючи з дня укладення договору позики, складає загальну суму 2213,62 грн., виходячи з наступного розрахунку: - в період з 26.06.2013 року по 26.07.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 7,00 % в сумі - 564,79 грн.; - в період з 26.07.2013 року по 26.08.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 7,00 % в сумі - 583,01 грн.; - в період з 26.08.2013 року по 26.09.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 6,5 % в сумі - 541,37 грн.; - в період з 26.09.2013 року по 26.10.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 6,50 % в сумі - 524,45 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики в розмірі 95000,00 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 2213,62 грн., а всього на загальну суму 97213,62 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 972,13 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджено залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: partial