Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

05.07.2021 [PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23.10.2001 позивач працювала на посаді інженера охорони та захисту лісу в Могилів-Подільському Держлісгоспі, який у 2005 році перейменований на Державне підприємство «Могилів-Подільське лісове господарство» (далі за текстом - ДП «Могилів-Подільське лісове господарство»). 12.11.2019 відповідно до наказу № 74-К позивач була звільнена із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020 позивача було поновлено на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказане рішення було скасовано постановою Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020 та прийнято нове судове рішення про відмову в задоволені позову. Разом з тим, постановою Верховного Суду від 17.03.2021 постанова Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020 скасована в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 26.03.2020 позивач була поновлена на посаді інженера охорони та захисту лісу ДП «Могилів-Подільське лісове господарство» згідно наказу по підприємству № 21-к від 05.04.2021. Також згідно постанови Верховного Суду від 17.03.2021 та рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 26.03.2020 позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак, так як позивача було поновлено на роботі тільки 05.04.2021, тому кількість неоплачених відповідачем днів вимушеного прогулу з 19.06.2020 по 04.04.2021 склав 199 днів. При цьому середньоденний заробіток за період серпень-вересень 2019 року (останні два відпрацьованих місяці) з підрахунку позивача складає 1076,16 грн., тому відповідач має сплатити на її користь 214155,84 грн. Крім того, позивач вказує, що незаконне звільнення і невиплата їй заробітної плати з листопада 2019 року до цього часу поставила її сім`ю в скрутне матеріальне становище, що зумовило необхідність шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. Вказане спричинило позивачу тяжкий психологічний стан. Крім того, позивач хворіє, також регулярно сплачує комунальні послуги, для чого змушена була залучати заощадження та брати кошти в борг у знайомих та родичів, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що спричинило їй моральну шкоду, яку позивач оцінила в розмірі 250000 грн. З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.06.2020 по 04.04.2021 в розмірі 214155,84 грн. та моральну шкоду в розмірі 250000 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 06.07.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 14.07.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті та наданий відповідачу строк для подання відзиву. 30.07.2021 до Могилів-Подільського міськрайонного суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та просив у позові відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що в частині негайного виконання рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду позивача було поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 17392, 83 грн. В подальшому відповідачем також вчасно і в повному обсязі виконувались рішення судів апеляційної та касаційної інстанції. Проте постановою Верховного Суду від 17.03.2021 не було вирішено питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.06.2020 по 05.04.2021, тому відповідач вважає, що позивачу були виплачені вчасно всі належні кошти. Крім того, питання щодо незаконного звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішувались судами різних інстанцій, під час розгляду яких позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди не заявлялись. Відповідач зазначає, що ним були вчасно виконані всі судові рішення, а тому моральна шкода підприємством позивачу спричинена не була, відтак вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є безпідставними та недоведеними. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Уточнили, що у позові помилково вказано датою поновлення позивача на посаді після ухвалення рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 26.03.2020 дату та номер наказу № 21-К від 05.04.2021. Підтвердили, що на виконання вказаного рішення суду позивач була поновлена на посаді та їй було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць згідно наказу № 37-К від 26.03.2020. Проте, після ухвалення постанови Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020, якою рішення суду від 26.03.2020 скасоване, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, позивач була звільнена наказом № 60-К від 18.06.2020. В подальшому, на виконання постанови Верховного Суду від 17.03.2021, позивач була поновлена на посаді та їй було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 26.03.2020 у невиконаній частині та судові витрати згідно наказу № 21-К від 05.04.2021. Відтак, період вимушеного прогулу становив з 19.06.2020 по 02.04.2021 і саме за цей час та за таких підстав позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки в добровільному порядку відповідач такий заробіток сплачувати відмовляється. У судовому засіданні позивач [PERSON] також пояснила, що моральну шкоду вона зазнає внаслідок її незаконного звільнення, починаючи з листопада 2019 року, яка виразилась у тому, що внаслідок таких неправомірних дій позивача вона була змушена позичати гроші на своє утримання та на сплату комунальних платежів, що негативним чином вплинуло на її психічний стан. Також вона страждає на ряд хронічних захворювань, які внаслідок погіршення її психічного стану через незаконні дії відповідача загострились, що підтверджується доданою до позову випискою з медичної карти хворого. Підтвердила, що таку виписку вона отримала не в період хвороби, а звернувшись до свого сімейного лікаря з проханням надати їй довідку про наявні у неї захворювання. Вказала, що на обліку у лікаря з приводу захворювань вона перебуває приблизно три роки. Також позивач підтвердила, що кошти згідно наказів, які видавались відповідачем на виконання судових рішень їй виплачені вчасно. У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у ньому. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020 позов [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Визнано незаконним п. 10 наказу Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» від 30 вересня 2019 року № 150 «Про стан охорони лісового фонду від незаконних рубок». Визнано незаконним п. 8 наказу Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» від 15 жовтня 2019 року № 162 «Про проведення протипожежних заходів на підприємстві». Визнано незаконним наказ Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» від 12 листопада 2019 року № 74-К про звільнення [PERSON] з посади інженера з охорони та захисту лісу відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді інженера з охорони та захисту лісу Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» з 13 листопада 2019 року. Стягнуто з Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 77025 (сімдесят сім тисяч двадцять п`ять) грн. 39 коп. Стягнуто з Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. Стягнуто з Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 3075 (три тисячі сімдесят п`ять) грн. 45 коп. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 17392 (сімнадцять тисяч триста дев`яносто дві) грн. 83 коп. На виконання вказаного рішення суду наказом відповідача від 26.03.2020 № 37-К позивач поновлена на роботі, виплачено на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 17392,83 грн. (а.с. 98). Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020 задоволено апеляційну скаргу Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство». Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020 скасовано, у позові [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» судовий збір у розмірі 4612, 50 грн. за подання апеляційної скарги. На підставі вказаної постанови суду наказом відповідача від 18.06.2020 № 60-К позивача звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 99). Постановою Верховного Суду від 17.03.2021 касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без змін. Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2020 року в частині позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» про визнання частково незаконними наказів про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани залишено без змін. Стягнуто з Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» на користь [PERSON] 3 075 (три тисячі сімдесят п`ять) гривень 45 копійок у рахунок сплаченого судового збору за подання касаційної скарги. На виконання вказаної постанови суду наказом відповідача від 05.04.2021 № 21-К скасовано наказ від 18.06.2020 № 60-К, поновлено позивача на посаді, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59632,56 грн. та судові витрати у розмірі 5000,00 грн. та 3075,45 грн. (а.с. 56). При цьому, середній заробіток виплачено у розмірі, визначеному рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020, а період з 19.06.2020 (наступний робочий день після звільнення позивача згідно наказу від 18.06.2020 № 60-К) по 02.04.2021 (останній робочий день перед поновленням позивача на посаді наказом від 05.04.2021 № 21-К) позивачу оплачений не був. Вказані обставини визнаються учасниками справи, а тому не потребують доказування в силу ст. 82 ЦПК України. За таких підстав, спірним є питання наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України в період з 19.06.2020 по 02.04.2021, а також моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як вже зазначалось вище, рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 26.03.2020 зокрема в частині, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 17.03.2021, визнано незаконним наказ Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» від 12 листопада 2019 року № 74-К про звільнення [PERSON] з посади інженера з охорони та захисту лісу відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді інженера з охорони та захисту лісу Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» з 13 листопада 2019 року. Стягнуто з Державного підприємства «Могилів-Подільське лісове господарство» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 77025 (сімдесят сім тисяч двадцять п`ять) грн. 39 коп. При цьому постанова Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020 в частині, що стосувалась поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якою у задоволенні такої вимоги позивачу було відмовлено та яка в подальшому була скасована судом касаційної інстанції, не спростовує як те, що протягом періоду з 19.06.2020 по 02.04.2021 позивач була звільнена незаконно і такий час має бути оплачений на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, так і те, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладається на роботодавця. При цьому суд відхиляє доводи представників відповідача, що органом, який розглядав трудовий спір і який мав своїм рішенням стягнути на користь позивача середній заробіток за вказаний період є Верховний Суд, оскільки саме Могилів-Подільський міськрайонний суд розглядав такий спір, вирішив питання про поновлення позивача на посаді та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, а Верховний Суд, в даному випадку, не був органом, який розглядав трудовий спір, останній розглядав апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020. За таких підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.06.2020 по 02.04.2021 є обґрунтованими, доведеними, відтак підлягають задоволенню. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою № 988 від 22.10.2021 останніми двома фактично відпрацьованими місяцями, що передували звільненню позивача, є квітень та травень 2020 року, за які позивач фактично відпрацювала 41 робочий день (а.с. 104). Пункт 3 розділу ІІІ Порядку визначає, які саме виплати включаються та не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Зокрема, не мають враховуватися вартість лікувально-профілактичного харчування, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, заробітна плата на роботі за сумісництвом та компенсаційні виплати. Згідно з довідкою № 988 від 22.10.2021 позивачу за квітень 2020 року нарахована заробітна плата у сумі 13760,00 грн., а за травень 2020 у сумі 13700,00 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 13760,00 грн. + 13700,00 грн. = 27460,00 грн. / 41 робочий день = 669,75 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача становить 199 робочих днів. Відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2020 по 02.04.2021 становить: 669,75 грн. (середньоденний заробіток) х 199 робочих дні = 133280,25 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивач посилається на протиправність дій відповідача, що виразились у її незаконному звільненні та несплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 19.06.2020 по 02.04.2021, внаслідок чого вона зазначала психічних страждань, що вплинули на загострення її хронічних хвороб, а також на необхідність брати в борг гроші для свого утримання та сплати необхідних комунальних платежів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Разом з тим, в порушення вказаних норм позивач не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу таких вимог. При цьому, надана позивачем виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 23.06.2021 не свідчить про загострення хвороб позивача, період її лікування, а містить лише перелік захворювань, на які страждає позивач. Більше того, в судовому засіданні і сама позивач підтвердила такі обставини, а також зазначила, що в період отримання вказаної виписки вона не хворіла. Також не надано позивачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження отримання нею грошей у борг з метою забезпечення свого утримання та сплати комунальних платежів. Також суд відхиляє посилання позивача як підставу для стягнення моральної шкоди на її незаконне звільнення у листопаді 2019 року, оскільки предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2020 по 02.04.2021, а не питання законності звільнення позивача. Крім того, судом встановлено, що звільнення відповідача згідно наказу від 18.06.2020 № 60-К відбулось на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 18.06.2020, яка ухвалена за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача. Вказане свідчить про те, що ДП «Могилів-Подільське лісове господарство» скористалось своїм законним правом на оскарження рішення суду першої інстанції та не може свідчити, що такі дії підприємства є протиправними, а відтак і про наявність вини останнього в заподіянні позивачу моральної шкоди, що виключає можливість її стягнення з відповідача на користь позивача. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.06.2020 по 02.04.2021 у сумі 133280,25 грн. (тобто 28,81 % від заявлених вимог), то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1332,59 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial