Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та визначення місця проживання малолітньої дитини, стверджуючи, що сумісне життя з відповідачем не склалося, в них різні характери і погляди на життя, внаслідок чого перестали розуміти та поважати один одного, що і призвело до розпаду сім'ї. За ствердженням позивач, за час проживання у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі [INFO] народилася донька [PERSON] та [INFO] народилася донька [PERSON]. Позивач вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї неможливі, у зв'язку з чим позов просить задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] у судовому засідання позов підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні частково заперечував проти задоволення позовних вимог у частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком - [PERSON], у частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу позов визнав. Представник органу опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області у судовому засіданні надав висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з його матір'ю [PERSON]. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України передбачено розірвання шлюбу, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом достовірно встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], перебувають у шлюбі який зареєстрований 19 січня 2004 року виконавчим комітетом Антонівської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, за актовим записом № 01, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 20 травня 2005 року. У теперішній час, за ствердженням позивача шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинені. Подальше сумісне життя і збереження сім'ї, за ствердженнями позивача не можливе. Судом також встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, як це передбачено ст. 109 СК України. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього [PERSON]. Згідно ст.157 СК України питання виховання дітей вирішується батьками спільно. Частиною 1 ст.160 Сімейного Кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Згоди між батьками щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина не досягнуто. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. При вирішення спору між батьками щодо місця проживання дитини мають вагу не тільки матеріальні обставини. Неможливо прийняти рішення суто механічно тільки з урахуванням житла та заробітної плати батьків. До обставин, що мають істотне значення відносяться умови, які кожен з батьків може створити для виховання та розвитку дитину. Велике значення має кількість часу, який кожен з батьків може та бажає приділити дитині, необхідно також враховувати і почуття та емоції дитини. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН) малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли є виключні обставини, бути розлучена з матір'ю. Ця норма є загальною. За змістом ст.3.9 Конвенції "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитини розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивачем [PERSON] до матеріалів справи доказів, які б свідчили, що при визначенні місця проживання малолітнього [PERSON] з ним, позитивно сприяли б його дійсним інтересам та всебічному розвитку - не додано. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання неповнолітньої дитини слід визначити за її фактичним місцем проживання, а саме - з її матір'ю. Суд враховуючи вищеназвані обставини, приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] існує лише формально і підлягає розірванню, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] - слід відмовити.

Outcome: partial