Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Чернівецька міська рада звернулася з позовом до [PERSON], в якому просила ухвалити рішення про звільнення [PERSON] самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0015 га за адресою: [ADDRESS], шляхом демонтажу альтанки, вольєру для утримання собаки, цегляної стінки (перегородки) та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, а також стягнути з [PERSON] 84,82 грн. заподіяної шкоди. У своєму позові посилається на те, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності та відноситься до категорії земель житлової і громадської забудови. Відповідач [PERSON] зайняв дану земельну ділянку шляхом розміщення на ній альтанки, вольєру для утримання собаки, цегляної стінки (перегородки). Земельна ділянка була зайнята самовільно, а саме без документів, що посвідчують право на земельну ділянку, тобто з порушенням вимог ст.ст.125, 126 ЗК України. Факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 10.12.2013р., складеним державним інспектором сільського господарства, а також матеріалами перевірки Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області, в тому числі приписом №00913 від 10.12.2013р. Позивач вказує, що відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Проте відповідач [PERSON] користується вказаною земельною ділянкою без реєстрації прав на неї, чим порушує вимоги закону. Просить суд зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, посилаючись на положення ст.212 ЗК України, яка передбачає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, а також згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю,навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Позивач обґрунтовує свою вимогу про стягнення з [PERSON] заподіяної шкоди у сумі 84,82 грн. тим, що відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грунтового покриву (родючого шару грунту) розмір такої шкоди визначений Державною інспекцією сільського господарства в Чернівецькій області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав і подав письмові заперечення. У своєму письмовому запереченні представник відповідача пояснив, що [PERSON] не здійснював самовільного зайняття спірної земельної ділянки, а земельна ділянка [ADDRESS] площею 573,00 кв.м. була закріплена за житловим будинком та надана його мешканцям у користування як прибудинкова територія рішенням виконкому міської ради від 24.08.1953р. №843, що підтверджується відповідною відміткою в інвентарній справі на будинок. Вказує, що відповідно до положень ст.ст.38, 42 ЗК України дана земельна ділянка використовується всіма мешканцями будинку, в тому числі і відповідачем, відповідно до свого цільового призначення. Вважає, що внаслідок розміщення на прибудинковій території альтанки, вольєру для утримання собаки та цегляної стінки (перегородки) жодні права позивача не порушено, оскільки міська рада своїм рішенням виділила дану земельну ділянку мешканцям будинку як прибудинкову територію. Вказує, що альтанка та вольєр для собаки не є капітальними спорудами, оскільки виконані без фундаменту, тобто не є об'єктами нерухомого майна. Згідно норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» альтанка та вольєр відносяться до категорії малих архітектурних форм, які класифікуються як невеликі споруди декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовуються для покращення естетичного вигляду об'єктів та організації простору. Вказує, що розміщення цих об'єктів на прибудинковій території не вимагає спеціальних дозволів, а отже не може кваліфікуватися як зайняття земельної ділянки. Вважає, що відповідно до положень ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», вказані об'єкти як малі архітектурні форми є одним з елементів благоустрою, а отже їх розміщення на прибудинковій земельній ділянці закон кваліфікує як благоустрій території. У своїх запереченнях посилається на п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001р. №127 із змінами та доповненнями, відповідно до якої не належить до самочинного будівництва зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, зокрема такого типу як навісів, альтанок, наметів, накриття, теплиць, підпірних стін, терас та інших подібних об'єктів. Вказує, що відсутність зайняття земельної ділянки підтверджується матеріалами інвентарної справи, в якій відсутня відмітка про те, що альтанка та вольєр є об'єктами самочинного будівництва. Вказує, що споруджена на земельній ділянці капітальна стіна, яка виконує роль огорожі, була зведена понад два десятиліття тому попередніми мешканцями даного будинку, і відповідач [PERSON] не має жодного відношення до її спорудження. Стверджує, що матеріали Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення земельного законодавства не містять доказів того, що саме відповідач спорудив капітальну огорожу на земельній ділянці. Оскільки позивач не подав суду жодних доказів того, що цю огорожу спорудив саме відповідач, вважає звернення вказаної позовної вимоги до [PERSON] необґрунтованим. Посилається на те, що відповідач не допустив порушень вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України при користуванні спірною земельною ділянкою, оскільки вказані норми закону регулюють правовідносини щодо набуття права власності на земельну ділянку, права постійного користування земельною ділянкою чи її оренди, в той час як в даному випадку мають місце зовсім інші правовідносини - користування мешканцем (співвласником) будинку прибудинковою територією багатоквартирного жилого дому на підставі рішення виконкому міської ради від 24.08.1953р. №843 та відповідно до положень ст.42 ЗК України. Вказує на те, що відповідно до частини 3 ст.42 ЗК України, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками будинку, а не органом місцевого самоврядування. Виконком міської ради як орган місцевого самоврядування своїм рішенням від 24.08.1953р. №843 виділив спірну земельну ділянку у користування мешканцям жилого будинку як прибудинкову територію, а тому порядок і спосіб користування мешканцями цією земельною ділянкою, в тому числі розміщення на ній малих архітектурних форм та розмежування її огорожею, не можуть порушити права міської ради як власника землі, а є предметом домовленості між співвласниками будинку. Вказує, що капітальна огорожа на прибудинковій території була споруджена понад два десятиліття тому за взаємною згодою всіх мешканців будинку, і протягом всього цього часу служила способом встановлення мешканцями порядку користування прибудинковою територією. У зв'язку з цим вважає, що насправді суть спору полягає не у захисті прав позивача, а у намаганні встановити новий порядок користування прибудинковою територією. Проте такі правовідносини виникають лише між співвласниками жилого будинку, які відповідно до ст.42 ЗК України є користувачами цієї земельної ділянки, а міська рада не є їх учасником, а отже не може бути стороною такого спору. На підставі викладеного стверджує, що діями [PERSON] не були порушені жодні права міської ради, тому відповідно до положень ст.15 ЦК України у позивача відсутні підстави для захисту не порушених прав. Суд, заслухавши пояснення сторін і свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що земельна ділянка [ADDRESS] площею 573,00 кв.м. перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Чернівці та рішенням виконкому міської ради від 24.08.1953р. №843 закріплена за житловим будинком №7 як прибудинкова територія, що підтверджується відміткою в інвентарній справі на будинок. Відповідно до ст.38 ЗК України, дана земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, до якої належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Відповідач [PERSON] є власником квартири №2 в будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2007р. та власником квартири №3 в цьому ж будинку, що підтверджується довідкою КЖРЕП №11 від 14.10.2013р. №3086. На даній земельній ділянці розташований триквартирний жилий будинок, тому відповідно до ст.42 ЗК України вона є земельною ділянкою багатоквартирного жилого будинку. Відповідно до ч.1 ст.42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Актом обстеження земельної ділянки від 10.12.2013р., складеним Державною інспекцією сільського господарства в Чернівецькій області, встановлено, що земельна ділянка перебуває у комунальній власності, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення - землі запасу, правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні, а також встановлено, що [PERSON] самовільно зайняв та використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,0015 га, самовільне зайняття земельної ділянки здійснено шляхом встановлення альтанки, вольєра для собаки та будівництва цегляної споруди (перегородки), чим порушено вимоги ст.ст.125, 126 ЗК України. Державною інспекцією видано приписи від 10.12.2013р. та від 09.01.2014р. про усунення вказаних у акті порушень, та постановою від 10.12.2013р. притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка не надана у користування жодному підприємству чи установі для здійснення управління будинком, але закріплена за вказаним будинком як прибудинкова територія, тому відповідно до ч.3 ст.42 ЗК України порядок використання цією земельною ділянкою визначається співвласниками будинку. Чернівецька міська рада як орган місцевого самоврядування, що від імені територіальної громади здійснює управління землями комунальної власності, реалізувала свої повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою, закріпивши її рішенням виконкому від 24.08.1953р. №843 за будинком як прибудинкову територію. Посилання позивача на порушення [PERSON] вимог ст.ст.125, 126 ЗК України щодо отримання прибудинкової території у власність, постійне користування чи оренду є необґрунтованим, оскільки чинне законодавство не покладає обов'язку на співвласника чи мешканця багатоквартирного жилого будинку реєструвати права на землю як умову користування прибудинковою територією. Відповідач користується даною земельною ділянкою на підставі рішення виконкому міської ради від 24.08.1953р. №843 та у відповідності до ст.42 ЗК України. З огляду на викладене, користування [PERSON], який є співвласником будинку [ADDRESS], зареєстрований і проживає в ньому, спірною земельною ділянкою, не може розглядатися як самовільне. З цих самих підстав суд критично оцінює висновки Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області в частині самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розміщені на земельній ділянці альтанка та вольєр відносяться до категорії малих архітектурних форм, якими є невеликі споруди декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовуються для покращення естетичного вигляду об'єктів та організації простору. Згідно ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», малі архітектурні форми є одним з елементів благоустрою, їх розміщення на земельній ділянці кваліфікується як благоустрій території. Представник позивача не надав суду доказів того, що для розміщення таких малих архітектурних форм на прибудинковій території багатоквартирного жилого будинку на момент їх встановлення відповідачу необхідно було отримати спеціальний дозвіл. Згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001р. №127 із змінами та доповненнями, не належить до самочинного будівництва зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, зокрема такого типу як навісів, альтанок, наметів, накриття, теплиць, підпірних стін, терас та інших подібних об'єктів. Як вбачається з матеріалів інвентарної справи на будинок, в ній відсутня відмітка про те, що альтанка чи вольєр є об'єктами самочинного будівництва. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що розміщення відповідачем на прибудинковій території альтанки та вольєру для собаки не є самовільним захопленням землі, а отже не має наслідком порушення цивільних прав позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що споруджена на земельній ділянці капітальна огорожа була побудована понад двадцять років тому попередньою власницею квартири за взаємною згодою всіх мешканців дому При цьому відповідач [PERSON] не має ніякого відношення до її спорудження. Ці ж свідки підтвердили, що раніше на місці капітальної огорожі була огорожа з металевої сітки, яка була замінена через вихід з ладу внаслідок тривалої експлуатації. Вказана огорожа служила порядком користування прибудинковою територією, який встановили попередні мешканці будинку. Протягом усього часу між мешканцями був відсутній спір щодо зміни такого порядку користування прибудинковою земельною ділянкою. Матеріали перевірки Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області щодо порушень земельного законодавства та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не містять доказів того, що саме [PERSON] спорудив капітальну огорожу на земельній ділянці. Як вбачається з цих матеріалів, [PERSON] не визнав будівництво ним капітальної огорожі. Не реалізація відповідачем свого права на оскарження притягнення до адміністративної відповідальності за порушення земельного законодавства не свідчить про визнання ним своєї вини. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив причетність [PERSON] до будівництва капітальної огорожі. Оскільки позивач не виконав свого обов'язку з доведення того, що саме відповідач незаконно побудував капітальну огорожу на спірній земельній ділянці, звернення позовної вимоги про звільнення землі до [PERSON] є необґрунтованим. Як вбачається з досліджених судом доказів у їх сукупності, твердження позивача про порушення його цивільних прав не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до положень ст.15 ЦК України відсутні підстави для їх захисту. Судом встановлено, що [PERSON] використовував спірну земельну ділянку з дотриманням її цільового призначення та не вчиняв жодних дій, які б привели цю ділянку у непридатний для використання стан. Тому позовна вимога в частині зобов'язання відповідача привести земельну ділянку у придатний для використання стан є необґрунтованою. Виходячи з того, що [PERSON] не вчиняв самовільне захоплення земельної ділянки площею 0,0015 га за адресою [ADDRESS], то його діями позивачу не завдана шкода. За наведених обставин, суд вважає, що права Чернівецькоі міської ради через розміщення малих архітектурних форм на земельній ділянці, якою користується відповідач, не порушено, оскільки суть спору полягає у встановлені певного порядку користування прибудинковою територією мешканцями будинку [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed