Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

22.01.2019 р. [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі - 4000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], проживаючи у цивільному шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO], батьком якого вказаний відповідач. Син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Сумісне життя у сторін не склалося, Відповідач [PERSON] ухиляється від батьківських обов'язків щодо свого сина, не цікавиться його здоровям, не відвідує, вихованням не займається, матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надає. Позивачу відомо, що [PERSON] офіційно працевлаштований, крім того працює неофіційно та має регулярний і стабільний заробіток у розмірі 12 000 грн., тому [PERSON] вважає, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання спільної дитини. Дитина відвідує дитячий садок, Крім того, позивач виховує дочку [PERSON], 2005 р.н. Позивачу важко одній утримувати сина, надавати йому все необхідне для нормального життя. Відповідач інших утриманців не має, працездатний, стан здоров'я дозволяє йому працювати. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку відмовився від надання матеріальної допомоги дитині та ухиляється від обов'язку утримувати її до досягнення нею повноліття, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 15 цієї частини. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.01.2019 р. позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків. 12.02.2019 р. на виконання вказаної ухвали, позивач подала до суду уточнену позовну заяву. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.02.2019 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, оскільки предмет позовних вимог не підпадає під обмеження, які визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України. 20.03.2019 р. до канцелярії суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач посилається на наступне. Відповідач вважає вимоги [PERSON] не обґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. В поданій позовній заяві [PERSON] зазначає, що відповідач офіційно працевлаштований та повідомляє про неофіційне місце роботи. При цьому доказів щодо неофіційного місця роботи відповідача та отримання ним мінливого заробітку позивач суду не надала. Твердження позивача щодо одержання [PERSON] регулярного та стабільного заробітку у розмірі 12 000 грн. є хибними та не підтвердженими жодними доказами. Відповідач не відмовляється від утримання малолітнього сина, періодично надає матеріальну допомогу, про що в позовній заяві [PERSON] не вказала. Оскільки відповідач офіційно працевлаштований та має заробітну плату, він вважає, що стягувати аліменти у твердій грошовій сумі є незаконним. В заяві [PERSON] зазначає, що виховує дочку [PERSON], батьком якої [PERSON] не являється, тому відповідач вважає, що посилання на цей факт не є предметом судового розгляду. Позивач є матір'ю [PERSON], тому також зобов'язана утримувати його, проте в позовній заяві вона не надала жодних доказів, як саме вона утримує дитину, лише зазначила щодо необхідності сплачувати за дитячий садок та закуповувати деревину (а.с.30-31). У судове засідання позивач не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином (а.с.25), в уточненій позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності (а.с.15). Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.24), 11.04.2019 р. до канцелярії суду подав заяву в якій просив розглянути справу про стягнення з нього аліментів без його участі, прийняти до уваги його відзив та долучити до матеріалів справи довідку з місця роботи (а.с.34). Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [INFO] народився [PERSON], про що 19.08.2015 р. складено відповідний актовий запис №698, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с.4). Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] працює на Харківському державному авіаційному виробничому підприємстві з 15.10.2012 р. по теперішній час, що підтверджується довідкою від 10.04.2019 р. №126/ок (а.с.35). Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов'язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід'ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст..180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов'язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 ЦПК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зі змісту ч.1 ст.183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік», прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі, що буде відповідати, як інтересам дитей, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідач офіційно працевлаштований, не обтяжений турботами щодо утримання непрацездатних батьків, а також з урахуванням обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей, вважає, що аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на утримання дитини, є сумою, що відповідатиме обов'язку батька дитини забезпечити частину витрат на її утримання, з урахуванням мінімальних життєвих потреб дитини і матеріального стану відповідача. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у частці від доходу її батька щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Враховуючи вищевикладене, той факт, що відповідач є здоровою, працевлаштованою людиною, інших осіб на утриманні не має, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] та призначення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], однак суд не погоджується із доводами позивача щодо необхідності стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, тому суд стягує з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі ј частки від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду, тобто з 22.01.2019 р. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial