Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

18.01.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила суд: визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного її звільнення і скасувати наказ про звільнення; зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили поновити її в займаній посаді; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 10 798,70 грн.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 50 000 грн.; судові витрати по справі (оплата державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) покласти на відповідача. Витрати понесені нею за надання мені правової допомоги стягнути із відповідача на її користь. В обгрунтування своїх вимог вказала, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки підставою вказано - вихід на пенсію, а власного бажання вона не виявляла і ніяких заяв не писала. Крім того, наказ прийнятий не виконавчим органом кооперативу, а одноособово -головою правління ГБК "Печерський". В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. На стадії судових дебатів представники відповідача залишили зал судового засідання, тому суд вважає за можливим закінчити розгляд справи у їх відсутність, оскільки ними до суду надано письмовий відзив та усні пояснення щодо предмету спору. Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] була призначена на посаду головного бухгалтера Гаражно-будівельного кооперативу «Печерський» з 12.08.1999 року, відповідно до наказа №2 від 12.08.1999 року (а.с.10). 19.12.2017 року відповідачем був виданий наказ № 27 про звільнення головного бухгалтера Гаражно-будівельного кооперативу «Печерський» [PERSON], у зв»язку з виходом на пенсію (а.с.11). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, відповідно статею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, п. 1 ст. 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу. Встановлено, що призначення на роботу позивача відбулося відповідно до протоколу правління Гаражно-будівельного кооперативу «Печерський», який відповідно до п.39 ст. 9 Статуту є виконавчий орган кооперативу. Згідно з частиною першою статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача були допущені порушення вимог ст. 38, 43, 47 КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника. З огляду на викладене вище, порушення з боку відповідача норм КЗпП України при вивільненні позивача, суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, а тому він підлягає поновленню на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу Відповідно до штатного розкладу, що затверджений рішенням Правління ГБК «Печерський» відповідач зобов'язується, оплачувати працю позивача у розмірі 5000,00 грн. на місяць. Вирішуючи питання щодо суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] становить 5000 грн. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Виходячи з цього, за період з 01.12.2017 року по 19.12.2017 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 798,70 грн. Постанова Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.995 р. №4 зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. У зв'язку із вчиненням Відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного порушення прав позивача, їй завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України та яка полягає у наступному: у спричиненому їй тяжкому стресі (психологічний шок) у момент, коли вона дізналась про своє звільнення через недовіру відповідача до неї; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та затверджень Відповідача, що передавали невиконання ним своїх договірних зобов'язань; у нехтуванні відповідачем її законних прав на заробітну плату; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призведе до вчинення ним протиправних дій які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють її психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача Враховуючи обставини справи, обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених позивачем вимог і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості (ст.23 ЦК України); в решті вимог позову має бути відмовлено. З огляду на те, що позивач був звільнений від оплати судового збору під час звернення до суду з даним позовом, суд вважає, що судовий збір повинен бути стягнутий з відповідача на користь держави. В силу п.п.2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5000 грн. слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial