Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду 13 вересня 2018 року. 20 вересня 2018 року ухвалою суду, даний позов прийнято до провадження суддею Бабаковим В.П. 15 січня 2019 року суддею Бабаковим В.П. позовну заяву залишено без розгляду, згідно з ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року скасовано ухвалу від 15 січня 2019 року з направленням справи для продовження розгляду по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року, було відведено суддю Бабакова В.П. від розгляду цієї цивільної справи. 28 серпня 2019 року ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Сувертак І.В. позов залишено без руху. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року справа прийнята до провадження суддею Сувертак І.В. Ухвалою від 18.11.2019 р. клопотання, подане позивачем про вжиття заходів забезпечення позову було частково задоволено та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 600445451101, загальна площа 55,2 кв.м., адреса: [ADDRESS] , а також заборонено у відношенні цього майна виконання яких-небудь дій: тобто купівлю\~продаж, дарування, інше. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.04.2020 р., ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 18 листопада 2019 року про забезпечення позову в частині заборони у відношенні нерухомого майна, а саме - нежитлового приміщення: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 600445451101, загальна площа 55,2 кв. м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виконання яких-небудь дій: тобто купівлю - продаж, дарування, інше - змінено. У задоволенні заяви [PERSON] \~про забезпечення позову шляхом заборони приватному підприємству «Домінанта-Д» вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження нежитловим приміщенням реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 600445451101, загальна площа 55,2 кв. м., адреса:\~\~ [ADDRESS] , в тому числі проводити перепланування та ремонт приміщення- відмовити. В решті ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 18 листопада 2019 року про забезпечення позову - залишено без змін. 10.12.2019 р. позивач в підготовчому засіданні підтримав свої позовні вимоги, з відзивами на позовну заяву не погодився, заяв і клопотань не заявляв, не заперечував щодо закриття підготовчого засідання і призначення справи до розгляду по суті позовних вимог 10.12.2019 р. представник відповідача ТОВ «Гранд-Палестро» Василін В.В. з позовом не погодився, відзиви підтримав, просив закрити підготовче засідання та розглядати справу по суті позовних вимог, заяви і клопотання не подавав. 10.12.2019 р. відповідач ПП «Домінанта-Д» в підготовче засідання не з`явився, належним чином сповіщений, причини неявки не повідомлено суду, заяви і клопотання не подавав. Ухвалою від 10.12.2019 р. підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову. 10 грудня 2019 року позивач по справі [PERSON] заявив клопотання про виклик та допит свідків. Ухвалою від 11.12.2019 р. було поновлено позивачу строк для подання клопотання про виклик та допит свідків та залишено його без задоволення. Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що ним було укладено договір оренди нерухомого майна з ТОВ «Гранд-Палестро». Позивач вважає, що ТОВ «Гранд-Палестро» не мало права укладати з ним зазначений договір оренди нерухомого майна, а працівники ТОВ «Гранд-Палестро» ввели його в оману щодо власника приміщення, що завдало йому матеріальної шкоди та завадило отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, внаслідок чого було порушено його права споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач ПП «Домінанта-Д» з позовними вимогами не погодився, надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ПП «Домінанта-Д» є власником орендованого приміщення. Між ПП «Домінанта-Д» та ТОВ «Гранд-Палестро» було укладено договір оренди зазначеного приміщення. ПП «Домінанта-Д» надавало ТОВ «Гранд-Палестро» письмовий дозвіл на проведення у вищезазначеному приміщенні ремонтних робіт та передачу цього приміщення третім особам у подальше користування, а тому вважає, що договір між ТОВ «Гранд-Палестро» та позивачем [PERSON] було укладено правомірно та законно. Відповідач ТОВ «Гранд-Палестро» з позовними вимогами не погодився, надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що власником орендованого приміщення є ПП «Домінанта-Д». Між ПП «Домінанта-Д» та ТОВ «Гранд-Палестро» було укладено договір оренди зазначеного приміщення. ТОВ «Гранд-Палестро» отримало від ПП «Домінанта-Д» письмовий дозвіл на проведення у вищезазначеному приміщенні ремонтних робіт та передачу цього приміщення третім особам у подальше користування, а тому вважає, що договір між ТОВ «Гранд-Палестро» та позивачем [PERSON] було укладено правомірно та законно. Також ТОВ «Гранд-Палестро» вказує на відсутність шкоди, завданої позивачу, відсутність обгрунтування суми позовних вимог, а також на те, що правові відносини, які виникли між позивачем та ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» не мають відношення до Закону України «Про захист прав споживачів». Заслухав пояснення з,явившихся сторін, з,ясував обставини справи, дослідив представлені сторонами докази, суд вважає позовні вимоги недоведеними та залишає їх без задоволення. Судовим розглядом справи встановлені наступні обставини : Нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 600445451101, площею 52,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (офіс [ADDRESS] ), належить ПП «ДОМІНАНТА-Д», що підтверджується, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 р. 01.07.2016 р. між ПП «ДОМІНАНТА-Д», як орендодавцем та ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО», як орендарем було укладено договір оренди № 01/07-16, за умовами якого ПП «ДОМІНАНТА-Д» передало ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» у строкове платне користування приміщення, площею 55,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (офіс 4). Сторони 01.07.2016р. підписали акт приймання передачі вищезазначеного приміщення. Основним видом діяльності ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» є надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого майна (КВЕД 68.20) Відповідно до п. 1.3. Договору оренди № 01/07-16, Орендар зобов`язується використовувати вказане приміщення для здійснення господарської (комерційної) діяльності і Статутних завдань, а саме: подальшої передачі в користування орендованого нерухомого майна (суборенду). Відповідно до п. 4.3.8 Договору оренди № 01/07-16, Орендар зобов`язується не передавати у подальше користування приміщення без попередньої письмової згоди Орендодавця. У разі надання згоди з боку Орендодавця та передачі у подальше користування приміщення третім особам, Орендар набуває статусу Орендодавця у відносинах з третіми особами. Листом від 01.07.2016 р. ПП «ДОМІНАНТА-Д» надало ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» письмову згоду на проведення у вищезазначеному приміщенні некапітальних ремонтних робіт та передачу цього приміщення третім особам у повторне користування (суборенду). Відповідно до п. 2.1. договору оренди від 01.07.2016 р. № 01/07-16, орендна плата нараховується Орендарем одноразово, за весь строк оренди. Строк внесення плати - до 30 липня 2016 року. Відповідно до п. 2.2. договору оренди від 01.07.2016 р. № 01/07-16, Сторони погодили плату за користування приміщенням з 01.07.2016 р. по 31.12.2017 р. у розмірі 32\~928,00 грн. На виконання вищезазначених умов Договору оренди від 01.07.2016 р., ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» 28.07.2016 р. було сплачено на розрахунковий рахунок ПП «ДОМІНАНТА-Д» суму орендної плати у розмірі 32\~928,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 17 від 29 липня 2016 року. Враховуючи\~\~вищезазначене, суд вважає, що у ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» були наявні правові підстави законного користування та розпорядження вищезазначеним приміщенням, зокрема передачі у подальше користування приміщення третім особам. 19.09.2016 р. між ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО», як орендодавцем та позивачем - [PERSON] , як орендарем було укладено договір оренди нерухомого майна [ADDRESS] 41а, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 55,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , відповідно до план-схеми, яка є невід`ємною частиною даного Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною. Відповідно до пояснень, наданих відповідачем ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО», договір, укладений між Позивачем [PERSON] та ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» за своєю природою є договором суборенди. Поняття «Суборенда» Цивільним кодексом України не передбачено, а передбачено поняття «піднайм». Відповідно до ч. 3 ст. 774 ЦК України, до договору\~піднайму застосовуються\~положення про\~договір найму\~(оренди). Відповідно до п. 1.2. Договору, фактична передача та надання доступу Орендарю до приміщення оформлюється відповідним Актом, який складається в двох примірниках, по одному для кожної із Сторін. Після підписання, Акт приймання-передачі стає невід`ємною частиною цього Договору. Як встановлено судом та підтверджено позивачем, 26.09.2016 р. відповідач ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» передав а позивач [PERSON] прийняв у строкове платне користування приміщення, про що сторонами було складено акт приймання-передачі, який є додатком № 1 до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а. Відповідно до п. 4 додатку № 1 від 26.09.2016 р. до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, Орендар повинен виконати ремонтні роботи у приміщенні. Відповідно до п. 1.3. договору оренди нерухомого майна № 41а від 19.09.2016 р., Орендар зобов`язується використовувати вказане приміщення для здійснення господарської (комерційної) діяльності використовуючи його для розміщення офісу та кабінету УЗД. Відповідно до п. 1.4., Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, строк оренди приміщення за цим договором встановлено до 30.09.2017 р. Аналогічні положення закріплені і у п. 7.1. Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, відповідно до якого, цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та діє до 30 вересня 2017 року. Відповідно до п. 3.2. Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, Сторони погоджують щомісячний розмір орендної плати за орендоване приміщення у сумі 2\~760,00 грн. Відповідно до додатку № 2 до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, сторони погодили зменшення площі приміщення, зазначеної у договорі до 50,00 кв.м. та зменшення орендної плати до 2\~500,00 грн. на місяць. Відповідно до пояснень, наданих сторонами під час судового засідання, вищезазначена додаткова угода була укладена через те, що виконання ремонтних робіт у приміщенні, зокрема робіт з відгородження сантехнічної труби, призводить до зменшення площі приміщення, яку позивач може використовувати. Згідно з додатковою угодою від 01.09.2017 р. до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, строк оренди приміщення було продовжено до 30 грудня 2017 року. Відповідно до додаткової угоди від 01.10.2017 р. до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а, розмір орендної плати було збільшено до 4000,00 грн. Судом встановлено, що інших додаткових угод до Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а сторонами не укладалось та цей договір припинив свою дію, у зв`язку зі спливом строку, на який його було укладено. Посилання позивача на те, що Договір оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а було розірвано в односторонньому порядку відповідачем ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. У якості підстав для визнання Договору оренди нерухомого майна від 19.09.2016 р. № 41а недійсним та стягнення майнової шкоди, позивач зазначає, що недостовірні дані у договорі про власника і адресу приміщення були б причиною відмови у видачі ліцензії на медичну практику Міністерством охорони здоров`я. Проте, жодних звернень до Міністерства охорони здоров`я та відмов позивачу у видачі ліцензії з зазначених підстав, позивачем до суду не надано, тобто жодних доказів реальних збитків, або реального настання негативних наслідків позивачем не наведено. Таким чином, такі твердження позивача є лише припущеннями. Ані Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 285, ані Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не містять такого додатку до заяви про видачу ліцензії, як договір оренди. Стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода,\~завдана неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю особистим\~немайновим правам\~фізичної або\~юридичної особи,\~а також\~шкода,\~завдана майну\~фізичної або\~юридичної особи,\~відшкодовується в\~повному обсязі\~особою,\~яка її\~завдала. \~Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~1166\~ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, Цивільний кодекс України визначає обов`язок з відшкодування винною особою шкоди, яка вже завдана і не передбачає можливості відшкодування шкоди, яка могла бути завдана, або була б завдана. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, як вбачається з обставин справи, обставини, які впливають на вчинення правочину (передачу приміщення в оренду) були відсутні. Як було встановлено судом з наданих доказів та пояснень сторін, правочин було вчинено (приміщення було передано в оренду), про що сторонами було складено акт приймання-передачі), позивач користувався приміщенням весь строк оренди, сплачував орендну плату, комунальні послуги, проводив ремонтні роботи, надавав приміщення у суборенду, тощо. Також суд погоджується з доводами представника відповідача ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» стосовно того, що позовні вимоги, а саме вимога стягнути з ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» суму збитку від укладання договору у розмірі 200\~000 грн., «який складається з витрат на капітальний ремонт», вимога стягнути з ТОВ «ГРАНД-ПАЛЕСТРО» «подвійний розмір збитку» у розмірі 490\~495,56 грн., а також вимога стягнути з ПП «ДОМІНІНТА-Д» «вартість безпідставно набутого майна, яка вимірюється вартістю виконаного капітального ремонту» у розмірі 200\~000 грн., фактично дублюють одна одну та відповідно є взаємовиключними вимогами. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Проте, в порушення зазначеної норми позивач не обґрунтовує та не доводить суму матеріальної шкоди у розмірі 200\~000,00 грн. Додані позивачем до позовної заяви квитанції не складають у своїй сумі 200\~000,00 грн., а їх відношення до предмету спору позивачем не доведено. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Проте в порушення вищезазначених положень ЦПК України, докази додані до позовної заяви позивачем не засвідчені. Стосовно посилання позивачем у своїй позовній заяві на норми Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги стосуються визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 41а від 19.09.2016 р., укладеного між позивачем та ТОВ «ГРАНД ПАЛЕСТРО» та збитків, які позивач на його думку зазнав внаслідок укладання цього договору оренди нерухомого майна.\~ Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає права, які мають споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. (із змінами згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.98) «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. Відповідно до п. 1.3. договору оренди нерухомого майна № 41а від 19.09.2016 р., Орендар зобов`язується використовувати вказане приміщення для здійснення господарської (комерційної) діяльності використовуючи його для розміщення офісу та кабінету УЗД. У тексті позовної заяви позивач також неодноразово наголошує, що нежитлове приміщення було взято ним в оренду саме для здійснення комерційної діяльності, а саме приватної лікарської практики, шляхом «облаштування в приміщенні медичного кабінету УЗД і розміщення офісного приміщення». Таким чином, на правові відносини, які виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «ГРАНД ПАСЛЕСТРО» не розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№\~4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Outcome: dismissed