Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

06.03.2018 року [PERSON] (далі також позивач) звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» (далі також ТОВ «Рута-Плюс», відповідач), про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати та розірвання договору оренди. Позов обґрунтований тим, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 07.11.2005 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,29 га, яка розташована на території Криворізької сільської ради та видана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером [NUMBER]. За договором оренди землі б/н від 07.04.2008 року зазначену земельну ділянку позивач передала в оренду ТОВ «Рута-Плюс» строком на 49 років. Згідно пунктів 9, 10, 11 договору оренди землі, відповідач зобовязався протягом строку дії договору, за кожен рік користування земельною ділянкою, сплачувати позивачу 1,5% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, визначених відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, але не пізніше 31 грудня кожного року. З моменту підписання договору нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації зросла. Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» № 92/2002 від 02.02.2002 року зі змінами та доповненнями від 19.08.2008 передбачено, що за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення встановлюється плата у розмірі не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Позивач зазначає, що відповідач користуючись її юридичною необізнаністю порушив права не тільки щодо своєчасності розрахунку за користування земельним паєм, а й щодо встановлення розміру орендної плати. Відповідно до умов договору ТОВ «Рута-Плюс» нехтує своїми зобовязаннями вказаними в умовах договору оренди землі. Станом на 2017 рік, в рахунок погашення заборгованості за користування земельним паєм за 2008-2017рр. не сплачено жодних грошових коштів. Також ніяких послуг в рахунок орендної плати позивач не отримувала. У звязку з викладеним позивач просить суд: розірвати договір оренди земельної ділянки від 07.04.2008р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Рута-Плюс», на земельну ділянку площею 5,29 га, кадастровий номер [NUMBER], зареєстрований в Добропільському міському відділі Донецької регіональної філії ДП «ЦДЗК» при державному комітеті України по земельних ресурсах про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №4АА007251040817400015 від 07.04.2008р.; стягнути з ТОВ «Рута-Плюс» на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати на земельну ділянку у розмірі 33602,42грн., пеню у розмірі 0,1% у розмірі 15003,49грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 9072,65грн., відсотки з урахуванням індексу інфляції 4841,03грн., що у загальній сумі становить 62519,59грн.; стягнути з ТОВ «Рута-Плюс» судовий збір. Позивач в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового засідання належним чином була повідомлена. В матеріалах справи мається заява [PERSON] від 07.06.2018р, про розгляд справи без її участі за участю представника адвоката [PERSON] У вказаній заяві позивач зазначила, що просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У підготовчих судових засіданнях представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з причин вказаних у позовній заяві, просила задовольнити їх. Крім цього у своїй заяві від 18.09.2018р. просила розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Афонцева Н.М. в підготовчих судових засіданнях позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні з причин зазначених у відзиві на позовну заяву. Згідно відзиву на позов від 11.05.2018р. розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Зазначено, що сторонами договору було досягнуто домовленості з усіх істотних умов щодо орендної плати. Доводи позивача про те, що від нормативної грошової оцінки, зазначеної в договорі, розмір орендної плати складає лише 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не відповідають дійсності, оскільки орендна плата була визначена станом на дату укладання Договору від 07.04.2008р. та договору від 17.04.2008р. виходячи з нормативної грошової оцінки землі. З доводами позивача щодо того, що орендна плата повинна нараховуватися в розмірі не меншому ніж 3% від грошової оцінки земельної ділянки, як то передбачено Указом Президента України від 02.02.2002 року № 92/2002 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» не погодились, посилаючись на те, що вказаний нормативний акт має рекомендаційний характер, а зміна розміру орендної плати, яка встановлена в договорі за домовленістю між сторонами в розмірі 1,5%, можлива лише за згодою сторін. Крім того ТОВ «Рута-Плюс» позивачу в особі її представника [PERSON], який діяв на підставі нотаріально засвідченої довіреності від 17.01.2008р. в інтересах позивача, була сплачена орендна плата в повному обсязі за період з 2008р. по 2013р. Щодо сплати орендної плати по наступним рокам зазначено, що ТОВ «Рута-Плюс» письмово, листом-відповіддю на звернення позивача від 19.02.2018р., запропонувало останній звернутися за грошовими коштами за оренду землі за 2014-2017 роки до бухгалтерії ТОВ «Рута-Плюс», однак станом на сьогоднішній день позивач так і не звернулась за отриманням належної їй орендної плати, а розшук Орендодавця Орендарем для виплати орендної плати дійсним договором оренди, а також нормами чинного законодавства України не передбачений. Також у письмовому клопотанні від 08.06.2018 року представник відповідача просить застосувати до вимог позивача строки позовної давності, посилаючись на те, що позивач весь цей час не була позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх прав в межах строку загальної та спеціальної позовної давності. У своїх заявах від 05.10.2018р. та 26.10.2018р. директор ТОВ «Рута-Плюс» просив розглянути справу за відсутністю сторони у справі ТОВ «Рута-Плюс», за наявними матеріалами справи, з урахуванням заяви про застосування позовної давності, строк якої сплинув та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за період з 2008р. по 2014р. включно. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до частини 2 ст.792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 9 ст. 93 ЗК України також встановлено, що відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2.10.2003 року № 1211-IV з наступними змінами). Відповідно до частини 4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Згідно статті 1 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2.10.2003 року № 1211-IV), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди 07.04.2008 року) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією з істотних умов договору оренди землі. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди 07.04.2008 року) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до ст.22 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди 07.04.2008 року), орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.04.2015 року, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,29 га, адреса обєкта: Донецька область, Добропільський район, с/рада Криворізька, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення (а.с.12). 07.04.2008 року між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Рута-Плюс», в особі директора [PERSON] (орендар) укладено договір оренди землі(а.с.14). За умовами вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області. Площа земельної ділянки 5,29 га. Нормативно грошова оцінка землі 53660,35 грн. Строк дії договору 49 років. Орендна плата встановлюється в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, форма платежу грошова. Орендна плата вноситься у такі строки один раз на рік, до 31 грудня. Пунктом 28 вказаного договору визначено право орендодавця вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати. Пунктом 38 визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також і інших підстав, визначених законом. Що стосується доводів позивача з приводу того, що відповідач порушив її право щодо належного встановлення розміру орендної плати, то з цього приводу суд зазначає наступне. Зі змісту договору оренди землі від 07.04.2008 року вбачається, що сторони встановили, що орендна плата за вказаним договором справляється у грошовій формі в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Частиною 2 ст.23 «Про оренду землі» № 161-XIV встановлено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Пунктом 1 Указу Президента України № 92/2002 від 02 лютого 2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки (станом на 07.04.2008 року), визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», внесено зміни до Указу Президента №92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ Президента набрав чинності з дня його опублікування, а саме з 01.09.2008 року. У його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можливо лише за згодою сторін. Доказів того, що позивач звертався з пропозицією до відповідача про зміну розміру орендної плати, матеріали справи не містять. Виходячи з наведеного Указ Президента № 92/2002 (у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента №725/2008) має рекомендаційний характер. Крім того, він був прийнятий після укладення сторонами договору від 07.04.2008 року і є підставою для перегляду за ініціативою сторін розміру орендної плати, установленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 %. Аналогічна правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 25.06.2011 року у справі №6-17цс11 та постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №420/655/16-ц. Таким чином, доводи позивача з приводу того, що відповідач повинен був за 2009 2017 роки нараховувати та виплачувати йому орендну плату за договором оренди від 07.04.2008 року в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (як зазначено у розрахунку а.с.8) є необґрунтованими і не заслуговують на увагу. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач повинен був сплачувати позивачу орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Згідно листа Відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02.02.2018 року №180/103-18(а.с.21), вартість земельної ділянки площею 5,29 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON], становить: 2008 рік 57099,82 грн., 2009 рік 65785,62 грн., 2010 рік 69660,48 грн.; 2011 рік 69660,48 грн.; 2012 рік 122323,80 грн.; 2013 рік 122323,80 грн.; 2014 рік 122323,80 грн.; 2015 рік 152790,07 грн.; 2016 рік 183332,80 грн.; 2017 рік 183332,80 грн.; 2018 рік 183332,80 грн. З вищевказаного листа вбачається, що з моменту укладення договору нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації зросла. Враховуючи наведене, розмір орендної плати, яку повинен був сплачувати відповідач, згідно умов договору, з вирахуванням податків, становить( із застосування формули: (вартість нормативної грошової оцінки х 1,5%/100-ПДФО-Військовий збір): РікНормативно грошова оцінка земліВідсоток орендної плати %Нараховано орендної платиСтавка податку ПДФОСтавка військового збору %Сума орендної плати до сплати за вирахуванням податків 200857099,821,5856,50150728,02 200965785,621,5986,78150838,77 201069660,481,51044,91150888,17 201169660,481,51044,91150888,17 2012122323,801,51834,861501559,63 2013122323,801,51834,861501559,63 2014122323,801,51834,86151,5 за ставкою 1,5% військового збору обкладаються 5 місячних платежів оренди згідно ЗУ №1621-VII 152,90нараховано оренди в місяць за 2014 рік 1070,33нараховано оренди за 7 місяців 2014 рокуза 7 місяців 2014 року без врахування судового збору 1,5 %909,78 764,52нараховано оренди за 5 місяців 2014 рокуза 5 місяців 2014 року з врахуванням ставки судового збору 1,5%753,06 Разом сума орендної плати за 2014 рік1662,84 2015152790,071,52291,85151,51913,70 2016183332,801,52749,99181,52213,74 2017183332,801,52749,99181,52213,74 Загальна сума заборгованості по орендній платі позивача за 2008-2017 рік14466,41 Згідно довідки ТОВ «Рута-Плюс» №144 від 08.06.2018 року, про нарахування орендної плати [PERSON].(а.с.56), ТОВ «Рута-Плюс» підтверджує, що орендну плату [PERSON] за період з 2008р. по 2012р. було сплачено [PERSON] на підставі довіреності, що зареєстрована в реєстрі №519 від 01.02.2008р. приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] Так було визначено суми до видачі з вирахуванням податків, за 2008 рік позивачу нарахована орендна плата у розмірі 728,03 грн. (856,50-128,47), за 2009 рік 1631,32 грн. (1919,20-287,88), 2010 рік 1439,57 грн. (1693,61-254,04), 2011 рік 1776,34 грн. (2089,81-313,47), 2012 рік 3119,25 грн. (3669,71-550,46), всього за 2008-2012 роки нарахована сума до видачі скала 8694,51 грн., що фактично не відповідає розрахунку заборгованості за орендною платою в розмірі 14 466,41грн. за 2008-2017 роки, який розрахований судом. Позивач надав свій розрахунок з відсотковою ставкою у 3 відсотки, що судом не приймається, оскільки встановлено, що відповідач повинен був сплачувати позивачу орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. В судовому засіданні не доведено, що позивач звертався до відповідача з пропозицією про зміну розміру орендної плати. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Відповідно до п.11 договору оренди орендна плата вноситься один раз на рік до 31 грудня. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилалась на те, що відповідач жодного разу, починаючи з 2008 року, орендну плату за 2008 2017 роки їй не виплачував. Відповідач вищевказані пояснення позивача, в судовому засіданні, не спростував і належних та допустимих доказів фактів сплати орендної плати позивачу не надав. Таким чином, враховуючи наведене суд вважає, що відповідачем не виплачено позивачу орендну плату в розмірі 14 466,41грн.(з вирахування податків), яка складається з сум орендної плати за 2008 2017 роки. Враховуючи наведене, в межах заявлених позивачем вимог, в подальшому суд виходить саме з цього розміру орендної плати, яка не суперечить умовам укладеного між сторонами договору оренди. Що стосується доводів відповідача про те, що орендну плату за 2008-2012 роки було сплачено представнику позивача [PERSON] за довіреністю №519 від 01.02.2008 року, то до вказаних доводів відповідача суд відноситься критично виходячи з такого. Відповідно до частин 1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також до матеріалів справи сторонами не було додано копію нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] №519 від 01.02.2008р. згідно якої уповноважила [PERSON] користуватися земельною ділянкою, наданою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Але представник позивача не оспорював в судовому засіданні факт видачі позивачем цієї довіреності, навпаки зазначив про це у позовній заяві, посилався на те, що довіреність на імя [PERSON] позивач видавала на користування земельною ділянкою, а не для отримання орендної плати за користування цією земельною ділянкою. До того ж, [PERSON] є засновником ТОВ «Рута-Плюс», що свідчить про те, що [PERSON] не могла уповноважити орендаря не тільки користуватися земельною ділянкою, а ще й отримувати від нього ж самого орендну плату. Зазначені доводи представника позивача суд вважає обґрунтованими і звертає увагу на те, що зазначена довіреність була видана позивачем [PERSON] 01.02.2008 року, тобто до укладення договору оренди від 07.04.2008 року, а тому посилання відповідача на те, що позивач цією довіреністю уповноважила [PERSON], в тому числі на отримання орендної плати за договором оренди від 07.04.2008 року, на думку суду є хибними. В судовому засіданні представник відповідача не оспорювала той факт, що [PERSON] є одним із засновників ТОВ "Рута-Плюс". Згідно довідки ТОВ «Рута-Плюс» № 144 від 08.06.2018 року (а.с.56) та листа ТОВ «Рута-Плюс» № 31 від 19.02.2018 року (а.с.19) [PERSON] здала в оренду ТОВ «Рута-Плюс» земельну ділянку і відповідно до договору оренди від 07.04.2008 року отримувала орендну плату. Як свідчать вказані документи, в період з 2008 по 2013 рік включно орендну плату отримував [PERSON] за довіреністю №519 від 01.02.2008 року. А починаючи з 2014 року і по теперішній час, бухгалтерією ТОВ «Рута-Плюс» нараховувалась орендна плата за користування земельною ділянкою згідно договору, але виплата не проводилась, оскільки позивачка не зверталась за виплатою коштів. Суд звертає увагу, що відомостей про отримання [PERSON] орендної плати за 2008-2012 роки довідка ТОВ «Рута-Плюс»(а.с.56) не містить. Згідно довідки ТОВ «Рута-Плюс» №144 від 08.06.2018 року, [PERSON] орендна плата нарахована: - за 2008 рік 856,50 грн., податки 128,47 грн., до видачі 728,03 грн.; - за 2009 рік 1919,20 грн., податки 287,88 грн., до видачі 1631,32 грн.; - за 2010 рік 1693,61 грн., податки 254,04 грн., до видачі 1439,57 грн.; - за 2011 рік 2089,81 грн., податки 313,47 грн., до видачі 1776,34 грн.; - за 2012 рік 3669,71 грн., податки 550,46 грн., до видачі 3119,25 грн. (а.с.56). Відповідно до частини 4 ст.22 Закону України «Про оренду землі», внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з наведеного, суд вважає, що довіреність на імя [PERSON] від 01.02.2008 року, довідка ТОВ «Рута-Плюс» №144 від 08.06.2018 року про нарахування [PERSON] орендної плати за 2008-2012 роки не є належними доказами підтвердження факту внесення (виплати) орендарем - ТОВ «Рута-Плюс» орендної плати [PERSON], оскільки не містять інформації саме щодо виплати нарахованої орендної плати. Відповідно до частини 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Надана відповідачем довідка №144 від 08.06.2018 року на а.с.56 не містить інформації коли та в якому розмірі [PERSON] виплачена орендна плата, не містить підпису [PERSON] про отримання орендної плати, до неї не додані первинні бухгалтерські документи про отримання [PERSON] орендної плати, які містять підпис [PERSON], а тому у розумінні ст.76 ЦПК України та частини 4 ст.22 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2.10.2003 року № 1211-IV, яка діяла до 05.04.2015 року) не є належним доказом факту отримання не лише [PERSON]., а й [PERSON] орендної плати у строки, встановлені договором оренди від 07.04.2008 року. Відповідно до частини 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд вважає, що факт внесення орендної плати відповідачем за 2008-2017 роки є недоведеним, а тому вимоги позивача у частині стягнення заборгованості за цей період є обґрунтованими. Таким чином, з відповідача на користь позивача (з урахуванням меж заявлених позовних вимог) підлягає стягненню заборгованість за орендною платою за вказаний період, яка становить 14 466,41грн.(з вирахування податків) та складається з сум орендної плати за 2008 2017 роки. Водночас, суд зазначає, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача і вказане клопотання підлягає врахуванню судом виходячи з такого. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік (скорочена) до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 ст.261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 ст. 261 ЦК України). Частинами третьою, четвертою ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі змісту договору оренди (п.10), орендна плата вноситься один раз на рік до 31 грудня. Зі змісту договору не вбачається, що строк позовної давності між сторонами збільшувався. До суду позивач звернувся 06.03.2018 року. Між тим, у матеріалах справи міститься лише одна письмова заява від позивача на адресу директора ТОВ «Рута-Плюс» від 08.02.2018 року(а.с.18) із письмовою вимогою сплати заборгованості по орендній платі з 2008 по 2017 рік. Відповідачем не надано суду будь-яких письмових доказів звернення позивача до нього з вимогою погасити борг до 08.02.2018 року. А зважаючи на існування довіреності від позивача на імя [PERSON] датованої 01.02.2008 року(а.с.57), поважного віку позивача(67 років на момент укладання договору 08.04.2008 року), відсутності у неї юридичної освіти, суд вважає, що у розумінні приписів ст.261 ЦК України та ст.6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод»(ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.97), позивач довідалася про порушення свого права саме при наданні їй юридичної допомоги з боку адвоката при складанні вищевказаної заяви від 08.02.2018 року, тому строк позовної давності не є таким що сплинув. Що стосується доводів відповідача щодо відсутності його вини у порушенні строків внесення орендної плати, оскільки позивач не зверталась до відповідача для отримання орендної плати, то до вказаних доводів суд відноситься критично виходячи з такого. Відповідно до ст.532 ЦК України, місце виконання зобовязання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобовязання не встановлено у договорі, виконання за грошовим зобовязанням провадиться - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання (п.4 абзацу 2 частини 1 ст.532 ЦК України). В договорі оренди місце виконання орендарем грошового зобовязання по внесенню орендодавцю орендної плати не встановлено, а тому воно має виконуватися відповідно до п.4 абзацу 2 частини 1 ст.532 ЦК України за місцем проживання орендодавця, тобто позивача. Оскільки внесення орендної плати є грошовим зобовязанням саме відповідача, саме він має докладати зусиль для його виконання. Орендодавець, яким є позивач, відповідно до ст.24 Закону України «Про оренду землі» має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до частин 1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобовязання, ЦК України покладає на неї обовязок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобовязання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13.02.2013 р. у справі №6-170цс12). Отже, саме відповідач у справі має доводити у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобовязання за договором оренди з внесення орендної плати або ж довести факт виконання ним даного зобовязання. Відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо внесення орендної плати за договором оренди за місцем проживання орендодавця щороку до 31 грудня. Відповідачем не надано доказів відсутності кредитора, тобто позивача, у місці виконання зобовязання, а саме, за місцем її проживання впродовж 2008-2017 років, як і доказів про те, що позивач відмовилась прийняти належне виконання, запропоноване боржником, а саме, отримати орендну плату за 2008-2017 роки у строки та на умовах, що встановлені договором оренди. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що розшук орендарем орендодавця для виплати орендної плати ні договором оренди, ні діючим законодавством не передбачений, що такі дії орендодавця мають бути кваліфіковані як неприйняття належного виконання договору, суперечать нормам ст.532 ЦК України щодо місця виконання грошового зобовязання. Договором оренди не встановлено обовязок орендодавця зявлятися до орендаря для виконання орендарем свого зобовязання щодо внесення орендної плати, тобто не встановлено, що місцем виконання орендарем грошового зобовязання щодо внесення орендної плати є місцезнаходження орендаря. Враховуючи, що відповідачем не доведена відсутність своєї вини у порушенні зобовязання щодо внесення орендної плати у строки, встановлені договором оренди, суд вважає, що строки внесення орендної плати за 2008-2017 роки відповідачем порушені з його вини. Невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), є порушенням зобовязання (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 ст.611 ЦК). Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 14 договору оренди встановлено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення (а.с.14 на оборотній стороні). Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що відповідачем порушені строки внесення орендної плати за 2008-2017 роки, які встановлені договором оренди, позивач має право на отримання від відповідача пені в розмірі, встановленому договором оренди (0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення). Але, враховуючи те, що суд дійшов висновку що відповідачем не виплачено позивачу орендну плату в розмірі 14 466,41грн. Тому суд вважає розрахунок пені позивача не вірним. Розраховуючи суму пені, суд виходить з наступних даних(розрахунок за формулою: (заборгованість зі сплати орендної плати х кількість днів прострочення х 0,1%)/100): РікЗаборгованість зі сплати орендної плати Період простроченняКількість днівРозмір пені %Сума заборгованості по сплаті пені 0,1% (п.14 Договору) 2008728,02з 01.01.2009 по 31.12.20093650,1265,73 2009838,77з 01.01.2010 по 31.12.20103650,1306,15 2010888,17з 01.01.2011 по 31.12.20113650,1324,18 2011888,17з 01.01.2012 по 31.12.20123650,1324,18 20121559,63з 01.01.2013 по 31.12.20133650,1569,26 20131559,63з 01.01.2014 по 31.12.20143650,1569,26 20141662,84з 01.01.2015 по 31.12.20153650,1606,94 20151913,70з 01.01.2016 по 31.12.20163650,1698,50 20162213,74з 01.01.2017 по 31.12.20173650,1808,02 Загальна сума заборгованості по оплаті пені за 2008-2016 рік4472,22 Що стосується вимог позивача щодо застосування ст.625 ЦК України, то вирішуючи вказані вимоги суд виходить з такого. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.ст.524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). Заходи відповідальності за порушення грошового зобовязання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (постанови Верховного Суду України від 6.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13). Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що відповідачем порушені строки внесення орендної плати за 2008-2017 роки, які встановлені договором оренди, тобто, боржник прострочив виконання грошового зобовязання, суд вважає, що позивач має право на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат. Згідно позовної заяви та доданого до неї розрахунку позивач просила стягнути з відповідача 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України, за період з 31.12.2008 року по 31.12.2017 року, виходячи з суми заборгованості за орендною платою 33602,42 грн., що складає 9072,65 грн.(а.с.9). Суд вважає, що зазначений розрахунок не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, оскільки орендна плата відповідно до п.11 договору оренди вноситься щороку до 31 грудня і відповідно, у разі невнесення орендної плати за відповідний рік в строк до 31 грудня, з 01 січня наступного року настає прострочення цієї суми орендної плати. Крім того судом встановлено, що заборгованості за орендною платою складає 14 466,41грн. Заборгованість 14 466,41грн., є загальною заборгованістю за 2008-2017 роки, в той час як три проценти річних мають нараховуватися на заборгованість за орендною платою за кожний рік окремо і виходячи з розміру заборгованості орендної плати. Виходячи з умов договору оренди, суми орендної плати, яку суд вважав такою, що не виплачена позивачу за 2008-2017 роки, три проценти річних за прострочення відповідачем внесення орендної плати за 2008-2016 роки станом на 31.12.2017 року (в межах заявлених позовних вимог) становлять(Розрахунок 3 % річних розраховується за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості,Д кількість днів прострочення): РікЗаборгованість зі сплати орендної плати Період простроченняКількість днівРозмір %Сума заборгованості по сплаті 3% річних (ст.625 ЦК України) 2008728,02з 01.01.2008 по 31.12.2008365321,84 2009838,77з 01.01.2009 по 31.12.2009365325,16 2010888,17з 01.01.2010 по 31.12.2010365326,65 2011888,17з 01.01.2011 по 31.12.2011365326,65 20121559,63з 01.01.2012 по 31.12.2012365346,79 20131559,63з 01.01.2013 по 31.12.2013365346,79 20141662,84з 01.01.2014 по 31.12.2014365349,89 20151913,70з 01.01.2015 по 31.12.2015365357,41 20162213,74з 01.01.2016 по 31.12.2016365366,41 20172213,74з 01.01.2017 по 31.12.2017365366,41 Загальна сума заборгованості по оплаті 3% річних за 2008-2017 рік433,99 Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 433,99грн. Що стосується вимог щодо стягнення інфляційних витрат відповідно до ст.625 ЦК України, то ці вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають виходячи з такого. Згідно позовної заяви та доданого до неї розрахунку позивач просила стягнути з відповідача суму інфляційних витрат, відповідно до ст.625 ЦК України, в розмірі 4841,03 грн. Суд вважає, що зазначений розрахунок є не вірним, оскільки заборгованість з орендної плати була обрахована позивачем невірно і в перерахунку суду становить 14 466,41грн., тому розрахунок інфляційних витрат здійснюється судом за наступною формулою (Сукупний індекс інфляції:ІІс = (ІІ1:100) х (ІІ2:100) х (ІІ3:100) х…(ІІZ:100), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення, . . . ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає: сума заборгованості х ІІс): РікЗаборгованість зі сплати орендної плати Період простроченняКількість днівІндекс інфляції %Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції(ст.625 ЦК України) 2008728,02з 01.01.2008 по 31.12.2008365122,3162,35 2009838,77з 01.01.2009 по 31.12.2009365112,3103,17 2010888,17з 01.01.2010 по 31.12.2010365109,180,82 2011888,17з 01.01.2011 по 31.12.2011365104,640,86 20121559,63з 01.01.2012 по 31.12.201236599,8 20131559,63з 01.01.2013 по 31.12.2013365100,57,80 20141662,84з 01.01.2014 по 31.12.2014365124,9414,05 20151913,70з 01.01.2015 по 31.12.2015365143,3828,63 20162213,74з 01.01.2016 по 31.12.2016365112,4274,50 20172213,74з 01.01.2017 по 31.12.2017365113,7303,28 Загальна сума заборгованості індексу інфляції за 2008-2017 рік2215,46 Що стосується вимог позивача щодо розірвання договору оренди землі від 07.04.2008 року, укладеного між нею та ТОВ «Рута-Плюс», у звязку невиконанням відповідачем обовязків, передбачених умовами договору (систематична несплата орендної плати), то вказані вимоги є обґрунтованими, такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засіданні і тому вони підлягають задоволенню виходячи з такого. За правилами ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в ст.31 Закону України «Про оренду землі», згідно частини третьої якої договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Пунктом 38 договору оренди визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором (а.с.14-15). Згідно із п. «д» частини 1 ст.141 ЗК України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.09.2016 року у справі №6-977цс16, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі № 6-146цс12. В судовому засіданні встановлено, що відповідач орендну плату за 2008-2017 роки позивачу станом на день розгляду справи у суді не виплачував. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату позивачу орендної плати, відповідачем суду надано не було. Несплата відповідачем орендної плати протягом 10 років (2008-2017 роки) у строки, встановлені договором, є систематичною несплатою відповідачем орендної плати (невиконанням обовязків, передбачених умовами договору) та відповідно істотним порушенням відповідачем договору, що є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі, який був укладений 07.04.2008 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ «Рута-Плюс», на підставі п. «д» частини 1 ст.141 ЗК України, ст.32 Закону України «Про оренду землі» та ст.651 ЦК України. Враховуючи наведене позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме в частині: розірвання договору оренди; стягнення орендної плати за 2008-2017 роки в розмірі 14 466,41грн.; стягнення 0,1% пені від простроченої суми орендної плати в розмірі 4472,22грн.; стягнення 3% річних за прострочення внесення орендної плати за 2008-2017 роки в розмірі 433,99грн.; стягнення суми заборгованості індексу інфляції за 2008-2017 рік в розмірі 2215,46грн. Таким чином загальна сума яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 14 466,41+4472,22+433,99+2215,46= 21 588,09грн. Решта вимог позивача задоволенню не підлягає у звязку з їх необґрунтованістю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial