Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

06 квітня 2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на поховання, моральної та майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] 20.11.2010 року об 11-00 годині, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Mitsubishi Pajero Sport», реєстраційний номер [NUMBER] , по автодорозі «Старий Салтів - Хотімля» у Вовчанському районі Харківської області зі сторони смт.Старий Салтів в напрямку с. Хотімля в районі 8 км. + 600 м., рухаючись зі швидкістю близько 70 км./год., проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, змінив напрямок руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, грубо порушив вимоги п. 1.5, п.2.3б, п. 10.1, п. 11.2 Правил дорожнього руху України та вчинив зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку, відносно напрямку руху його автомобіля, внаслідок чого загинуло троє пасажирів автомобіля ГАЗ 2410, д/н [NUMBER] . Одним із загинувших був син позивача - [PERSON] . Порушення вимог п.п.10.1 та 11.2 ПДР України з боку відповідача [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Втрата єдиного сина для позивача та його сімї є непоправимою, тому позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. Крім того позивач вважає, що діями відповідача [PERSON] та [PERSON] йому спричинена матеріальна шкода, яка згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи від 11.04.2012 складає 12 754,29 грн. Так як внаслідок ДТП завдано пошкоджень автомобілю ГАЗ 2410, д/н [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі довіреності від 27.10.2010, посвідченої нотаріусом Бугайовою Л.Я., з огляду на те, що в ДТП винен як [PERSON] , так і [PERSON] , просить суд стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду у розмірі 6 377 грн. Також позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача витрати на поховання у загальному розмірі 43 903 грн., що включають: витрати на поховання в розмірі 13 027 грн., установка пам`ятника в розмірі 12 500 грн., пам`ятник в розмірі 18 376 грн. Вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 07.08.2020 [PERSON] визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на на організацію та проведення поховання у розмірі 43 903 грн., вартість знищеного транспортного засобу марки ГАЗ 2410 в розмірі 12 754,29 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду Харківської області від 11.01.2021 вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 07.08.2020 скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.3 ст.286 КК України закрито, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом про відшкодування витрат на поховання, моральної та майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 20.11.2010. Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 13.04.2021 р. позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на поховання, моральної та майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 15.06.2021 витребувано з Вовчанського районного суду Харківської області матеріали кримінальної справи № 617/1105/16-к, провадження 1-кп/617/1/20 для огляду в судовому засіданні, а саме: висновок судово-медичної експертизи № 139-ВЛт/10 від 03.11.2011 (т.1); висновок судово-медичної експертизи № 137-ВЛт/10 від 03.01.2011 (т.1); висновок судово-медичної експертизи № 138-ВЛт/10 від 03.01.2011 (т.1); висновок судово-медичної експертизи № 330-ОКБ/10 від 09.12.2010 (т.1, а.с.71-77); висновок судової авто технічної експертизи № 1112 від 21.01.2011 (Т.1, а.с.229-232); висновок судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 53 від 08.08.2012 (Т.3, а.с.75-90); висновок комісійної судової транспортно-трасологічної експертизи № 7939/592 від 19.12.2013 (Т.3, а.с.243-250). 09 липня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] в частині моральної шкоди визнає частково в розмірі 20 000 грн., в частині відшкодування майнової шкоди, витрат на поховання та витрат на встановлення пам`ятника не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. Вважає, що докази, надані позивачем в якості обґрунтування витрат на організацію та проведення поховання, купівлю пам`ятника та його установку є неналежними та недопустимим доказами. Крім того зазначає, що сумма 7 800 грн. за проведення поминального обіду, яка включена позивачем до послуг з орнанізаціїї та проведення поховання, відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 року, не може бути взагалі задоволена з огляду на те, що під похованням слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. До того ж, під час розгляду кримінальної справи, за виготовлення та установку пам`ятника вказувалася сумма 12 447, надавалися відповідні товарні чеки, договори, наразі ж до позовної заяви долучені інши докази щодо виготовлення та встановлення пам`ятника на суму 30 876 грн. За таких підстав відповідач вважає, що позивачем не наведено належних доказів факту виготовлення та встановлення пам`ятнику, який відповідає державним стандартам та відповідно понесених розумних витрат. Крім того, відповідач зазначає, що сума матеріальної шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, автомобіля ГАЗ 2410, д/н [NUMBER] , в розмірі 6 377 грн. взаглі не підтверджена жодним доказом. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. [PERSON] заперечує з огляду на розумність та справедливість. Так, в обґрунтування зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно правової відповідальності обов`язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача та наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним дянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. [PERSON] , заявляючи визначенну суму, не надав жодного доказу на обґрунтування спричиненої моральної шкоди. Крім того, згідно обставин ДТП, загиблий [PERSON] під час пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння в салоні свого автомобіля та передав керування транспортним засобом малолітній особі [PERSON] , яка не мала правових підстав щодо керування транспортним засобом, а також перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Таке порушення правил дорожнього руху передбачено п.п.2.1, 2.9 «а», «г» ПДР, а саме: водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані. Таким чином, відповідач [PERSON] вважає, що в даному ДТП мала місце вина загиблого потерпілого [PERSON] , яка виразилася в формі грубої необережності. Відповідно до ч.2 ст.1193 ЦК України на розмір відшкодування завданої шкоди впливає тільки груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху). Згідно з вказаним, суд, з врахуванням обставин справи, за наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може зменшити розмір відшкодування. Таким чином, відповідач вважає, що вказане позбавляє потерпілого права на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., а тому необхідно зменшити суму відшкодування, враховуючи принципи розумності і справедливості. Відповідач вказує, що [PERSON] , заявляючи суму позовних вимог, не надав жодного доказу на обґрунтування спричиненої моральної шкоди. Посилання позивача на позбавлення його можливості жити повноцінним життям з встановленням йому 3 групи інвалідності безстроково є безпідставним, оскільки останній є інвалідом 3 групи з 2005 року, тобто до ДТП та жодним чином не доводять причинний зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою, не доведено в чому саме полягають зміни у його житті (а.с.149-153). 12 серпня 2021 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про відшкодування витрат на поховання, моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В обгрунтування відповідді зазначив, що твердження відповідача щодо неналежності доказів обґрунтування позову є безпідставними. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 07.08.2020 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, призначено покарання строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, цивільний позов задоволено частково та стягнуто моральну шкоду у розмірі 500 000 грн., витрати на організацію та проведення поховання у розмірі 43 903 грн., вартість знищеного транспортного засобу марки ГАЗ 2410 в розмірі 12 754, 29 грн. (а.с.166-169). Ухвалою суду від 12.08.2021 витребувано з Вовчанського районного суду Харківської області матеріали кримінальної справи № 617/1105/16-к, провадження 1-кп/617/1/20 для огляду в судовому засіданні, а саме: висновок комплексної експертизи № 194/8345-КЕ/2014 (т.4, а.с.46-83); висновок судово-медичної експертизи № 1255-А/10 (т.1, а.с.141-142); висновок комплексної експертизи № 3582/7784/7785/15-52/300/15 від 26.06.2015 (т.4, а.с.103-115); відповідь Вовчанської районної лікарні щодо перебування [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння (т.2, а.с.42); договір щодо виготовлення пам`ятника та розрахунку від 15.12.2010 (т.1, а.с.95-96). Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 12.08.2021 закрито підготовче судове провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Хуторненко Е.В. підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., витрати на організацію та проведення поховання у розмірі 43 903 грн., яка складається з : витрат на поховання у розмірі 13 027 грн., купівля пам`ятника на суму 18 376 грн., установка пам`ятника на суму 12 500 грн., а також стягнути з [PERSON] заподіяну майнову шкоду у розмірі 6 377 грн. Відповідач [PERSON] та його захисник - адвокат Воронцова Л.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просили суд задовольнити частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., в іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення, так як вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, в судовому порядку встановлено, що відповідач [PERSON] 20.11.2010 року об 11-00 годині, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Mitsubishi Pajero Sport», реєстраційний номер [NUMBER] , по автодорозі «Старий Салтів - Хотімля» у Вовчанському районі Харківської області зі сторони смт.Старий Салтів в напрямку с. Хотімля в районі 8 км. + 600 м., рухаючись зі швидкістю близько 70 км./год., проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, змінив напрямок руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, грубо порушив вимоги п. 1.5, п.2.3б, п. 10.1, п. 11.2 Правил дорожнього руху України та вчинив зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку, відносно напрямку руху його автомобіля, внаслідок чого загинуло троє пасажирів автомобіля ГАЗ 2410, д/н [NUMBER] , один з яких був сином позивача - [PERSON] . Вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 07.08.2020 [PERSON] визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на на організацію та проведення поховання у розмірі 43 903 грн., вартість знищеного транспортного засобу марки ГАЗ 2410 в розмірі 12 754,29 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду Харківської області від 11.01.2021 вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 07.08.2020 скасовано, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.3 ст.286 КК України закрито, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.23-25). Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, з огляду на викладене та відповідно до положення статті 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.01.2021 та вважає встановленими та доведеними ті обставини, що саме винними діями відповідача [PERSON] , водія транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Sport», реєстраційний номер [NUMBER] ,спричинена дорожньо-транспортна пригода, яка відбулася 20.11.2010 року, та існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між його діями та наслідками у вигляді смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] . У вищевказаному кримінальному провадженню позивач мав статус потерпілого, [PERSON] був сином позивача [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 22.11.2010, виданим Хотімлянською сільською радою Вовчанського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.9). Відповідно до висновків судово-медичної експертизи № 368-ВЛ/10/138-ВЛт/10 від 22.11.2010, № 387-ВЛ/10/139-ВЛт/10 від 03.11.2010, № 385-ВЛ/10/137-ВЛт/10 від 22.11.2010, довідки Вовчанської центральної районної лікарні від 21.01.2011, всі пасажири та водій автомобіля марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] , перебували в стані алкогольного сп`яніння ( Т.1 а.с.66-76, 77-86, 87-97, 238). Висновком судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експерта № 537/12 від 08.08.2012 встановлено, що в діях як водія автомобіля марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] , так і в діях водія транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Sport», реєстраційний номер [NUMBER] , вбачаються порушення правил дорожнього руху та знаходяться, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП (а.с.105-130). Інші висновки експертів не спростовують вищевказане. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Частинами 1,2 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлено статтею 1188 ЦК України. Спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Як зазначено в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року № 61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише якщо спричинення шкоди було за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (ч. 2 ст. 1193 ЦК України). Матеріали справи містять докази грубої необережності померлого [PERSON] під час вчинення ДТП, а саме: загиблий [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди перебував в стані алкогольного сп`яніння в салоні свого автомобіля та передав керування транспортним засобом малолітній дитині [PERSON] , яка не мала правових підстав що до керування транспортним засобом, та також перебувала у стані алкогольного сп`яніння. За змістом п.2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Пунктом 2.1 ПДД України передбачено, що водій механічного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом; п.2.9 «а» - водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; п. 2.9 «г» - водієві забороняється передавати керування транспортного засобу особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, передавати керування особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним. Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. На таку особливість у правозастосуванні орієнтує Пленум Верховного Суду України у постанові від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». У пункті 7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст.286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Крім того, така правова позиція викладена і в постановах Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (справа № 5-18кс) та 5 листопада 2015 року (справа №5-218кс15). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, рішення від 10 лютого 2010 року). Виходячи з аналізу викладених вище норм закону та врахувавши встановлені у справі обставини, зокрема те, що у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди було встановлено вину обох водіїв, в тому числі потерпілого [PERSON] , характер порушень водіями Правил дорожнього руху, суд дійшов висновку щодо визначення співвідношення вини відповідача та померлого [PERSON] у рівних частках, 50% на 50%. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] власником транспортного засобу марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с.11). Згідно довіреності від 27.10.2010 власник автомобіля [PERSON] на підставі усної домовленості уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] , виданого Куп`янським МРЕВ Харківської області 05.905.2001 автомобілем марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно зазначеної довіреності [PERSON] та [PERSON] мають право на одержання грошових сум у випадку спричинення автомобілю пошкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Довіреність видана строком на 10 років і дійсна до 27.10.2020 (а.с.10). На час розгляду справи, позивачем суду не надано оригіналу чинної довіреності на користування та розпорядження автомобілем марки «ГАЗ - 2410», реєстраційний номер [NUMBER] , одержання грошових сум у випадку спричинення автомобілю пошкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим суд визнає надану позивачем копію довіреності від 27.10.2010 неналежним доказом. Крім того, позивач [PERSON] в позовних вимогах посилається на спричинення йому майнової шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу автомобіля «ГАЗ -2410», р.н. [NUMBER] , у розмірі 6 377 грн., при цьому жодного доказу з цього приводу суду не надає. Тому в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 6 377 грн. суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Суд зауважує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Щодо витрат на організацію та проведення поховання в розмірі 43 903 грн., суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] організував похорони та взяв на себе витрати на поховання сина [PERSON] . Так, позивачем придбано у СПД ФОП [PERSON] ритуальні товари (труна, похоронний набір, хрест, транспортні послуги, вінки, стрічка, корзина, кафе) на загальну суму 13 027 грн., що підтверджується копією накладної № 41 від 21.11.2010 та рахунка №36 від 21.11.2010 (Т.1 а.с.15,16, Т.2. а.с.18) Відповідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП [PERSON] має право здійснювати наступні види діяльності: організування поховань і надання суміжних послуг (Т.1 а.с.176). Відповідно до вказаного рахунку, оплаченого позивачем, до ритуальних послуг включено також поминальний обід на суму 7 800 грн. В подальшому, позивачем було замовлено у ФОП [PERSON] пам`ятник вартістю 18 376 грн., про що свідчить договір № 14/9 від 14.09.2011, розрахунок до договору від 14.09.2011 та товарний чек (Т.1 а.с.17-19). Відповідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП [PERSON] має право здійснювати наступні види діяльності: різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю (Т.1 а.с.177). Згідно довідки старости Хотімлянського старостинського округу від 09.08.2021, на місцевому цвинтарі в с.Хотімля Чугуївського (Вовчанського) району Харківської області похований [PERSON] , померлий [INFO] , на місці поховання встановлено пам`ятник (Т.1 а.с.170) Вищевикладене знайшло своє підтвердження у фотознімках з кладовища, наданих позивачем (Т.1 а.с.171-172). 26.09.2011 позивачем укладено з ФОП [PERSON] договір щодо встановлення пам`ятника та гранітної огорожі (Т.1 а.с.20-21). Вартість вказаних робіт склала 12 500 грн., що підтверджується копією товарного чеку від 03.10.2011 (Т.1 а.с.22). Відповідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП [PERSON] має право здійснювати наступні види діяльності: різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю (Т.1 а.с.175). Загалом, позивачем було понесено витрати на поховання у розмірі 43 903 грн. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Системний аналіз положень ч.3 ст.1193 ЦК дає підстави для висновку, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання. Отже, в даному випадку наявність або відсутність вини потерпілого у ДТП не можуть впливати на звільнення від відповідальності щодо відшкодування шкоди згідно вимог статей 1187, 1193 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Як роз`яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про поховання та похоронну справу", суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством. Статтею 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності. Згідно ст. 2 вказаного Закону поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача вартості поминального обіду у розмірі 7 800 грн., суд зазначає наступне. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання (а саме поминальні обіди та роковини), не відносяться до витрат на поховання. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 р. у справі №554/1793/15-ц. Посилання відповідача на той факт, що під час розгляду кримінального провадження [PERSON] надавався інший товарний чек № 39 від 15.12.2010 щодо виготовлення та встановлення пам`ятника на суму 12 447 грн., то позивачем в судовому засіданні надано пояснення, що це тимчасовий пам`ятник, який одразу було встановлено на могилі сина і знаходився на ній до моменту встановлення постійного гранітного пам`ятника, наразі позивач відмовляється від відшкодування витрат на встановлення тимчасового пам`ятника в розмірі 12 447 грн. (Т.1 а.с.174, Т.2 а.с.19). Отже, враховуючи положення ст.1201 ЦК України, суд вважає обґрунтованими та доведеними позивачем вимоги щодо відшкодування витрат на поховання [PERSON] та на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 36 103 грн. Позовні вимоги про відшкодування витрат за поминальний обід в сумі 7 800 грн. задоволенню не підлягають. Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. суд зазначає наступне. В обґрунтування завдання моральної шкоди позивач [PERSON] зазначає, що така шкода полягає у негативних емоціях та переживаннях з приводу втрати єдиного сина, внаслідок чого його здоров`я різко погіршилося, 10.11.2011 року отримав інвалідність 3 групи безстроково. Наразі він є пенсіонером, син був його надією і великою опорою, після загибелі сина всі плани його сім`ї на щасливе майбутнє зруйнувалися. Позбавлений можливості жити повноцінним життям. Моральні страждання виявилися у тому, що в день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, вони з дружиною відчули страшний стрес та шок. Від повідомлення про смерть сердця розривалися від болю. Усвідомлення того, що сина немає в живих, довгі судові процеси, відношення винного у ДТП до вчиненого, відсутність з його боку щирого каяття та співчуття, також спричинили тяжкі моральні страждання. Частиною першої ст.1167 ЦК Україн передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч.2 п.5 Постанови доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Такий аргумент представника відповідача, як недоведеність розміру завданої моральної шкоди суд вважає безпідставним, оскільки на час розгляду спору законодавцем не затверджено жодної єдиної методики визначення розміру завданої моральної шкоди, яка б мала загальне обов`язкове значення. Тому розмір відшкодування моральної шкоди має визначатись судом у кожному конкретному випадку з урахуванням особливостей конкретного правопорушення. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази щодо різкого погіршення здоров`я позивача, на яке він посилається в позові. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження глибини та тривалості понесених моральних страждань та погіршення стану здоров`я потерпілого, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Додані до матеріалів справи виписка з медичної карти від 10.02.2011 та виписка з історії хвороби № 1237 за період 09.02.2011-22.02.2011, якими встановлено що [PERSON] позивач є інвалідом третьої групи з 2005 року з діагнозом: стенокардія, пост інфарктний кардіосклероз з 2005 року, гіпертонічна хвороба. Всі ці захворювання мали місце у позивача ще до дорожньо-транспортної пригоди та жодним чином не доводять причинний зв`язок їх отримання з дорожньо транспортною пригодою (Т.1 а.с.12-14). Крім того, позивачем не доведено жодним доказом у чому полягають зміни у його житті та яким чином діями відповідача він позбавлений права бути батьком свого сина, яким чином відповідач позбавляє позивача можливості жити повноцінним життям.Відвідування лікарів, приймання ліків - це життєві нормативи, які позивач мав до дорожньо-транспортної пригоди та з урахуванням його пенсійного віку. Але суд враховує, що внаслідок дій відповідача, позивач зазнав моральних страждань у зв`язку з втратою сина, які полягають у душевних переживаннях. На підставі викладеного, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та враховуючи характер немайнових втрат, ступеня тяжкості змін в життєвих стосунках та звичному життєвому укладі, пов`язаних з втратою сина, глибину моральних страждань, тривалості негативних наслідків, моральному болю та стражданнях, які потерпілий зазнав, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди має становити 500 000 грн. Але враховуючи визначення співвідношення вини відповідача та померлого [PERSON] у рівних частках, 50% на 50%, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 250 000 гривень. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Згідно з ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2,6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Так, при зверненні позивача до суду ним заявлено позовні вимоги майнового та немайнового характеру, визначено ціну позову з урахуванням приписів пункту 10 частини 1 статті 176 ЦПК України у розмірі 1 050 280 грн., отже розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру згідно пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» мав становити 1 % ціни позову, однак не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 908, 00 грн. (100 %), розмір судового збору за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди згідно пункту 5 статті 4 Закону України «Про судовий збір» мав становити 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 2 270 грн. (100%). За результатами судового розгляду позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: вимоги майнового характеру в розмірі 50 280 грн. (43 903+6 377) : 36 103 грн.: х 100 % = 71,8 %, тобто задоволено 71,8 % від заявленої суми. З огляду на викладене та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі: 908 грн. х 71,8 % (частка задоволення позовної вимоги): 100 % = 651,94 грн.; вимоги немайнового характеру також задоволено частково: 1 000 000 грн. : 250 000: 100%= 25%, тобто задоволено 25% від заявленої суми, з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі: 2 270 грн. х 25 % (частка задоволення позовної вимоги): 100 % = 567,50 грн., а всього 567,50 грн. + 651,94 = 1 219,44 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial