Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва в інтересах доньки [PERSON] з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі по тексту - відповідач, ПАТ "ВіЕйБі Банк") про розірвання договору банківського вкладу та стягнення коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.04.2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу "Марафон лояльності" №772033/2014 (далі по тексту - Договір) на суму 75000,00 грн., відповідно до умов якого позивач розміщує у банку строковий вклад на умовах депозитного продукту "Марафон лояльності" в національній валюті України на строк 6 місяців, з дня укладення Договору, з щомісячною виплатою процентів, стандартна ставка за вкладом становить 26%. Відповідно до умов даного Договору, дата вимоги вкладником вкладу - 11.10.2014 року. 23.05.2014 року позивач звернувся до ПАТ "ВіЕйБі Банк" з повідомленням про дострокове розірвання договору банківського вкладу та з проханням повернути грошові кошти. 27.05.2014 року представник позивача звернувся до відділення №150 ПАТ "ВіЕйБі Банк" для отримання вкладу, разом з тим, представнику було відмовлено у поверненні коштів. У зв'язку з порушенням свого права позивач звернувся до суду з позовом, відповідно якого просить розірвати Договір банківського вкладу "Марафон лояльності" №772033/2014 від 11.04.2014 року, стягнути з відповідача на користь позивача 75000,00 грн., та судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2500,00 грн., покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання, яке відбулося 05.11.2014 року, не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Заяв та клопотань від нього на адресу суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 11.04.2014 року між сторонами було укладено Договір банківського вкладу "Марафон лояльності" №772033/2014, предметом якого є розміщення Вкладником в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту "Марафон лояльності" в національній валюті України на строк 6 місяці, з дня укладення Договору, з щомісячною виплатою процентів. Для обліку Вкладу Банк відкриває на ім'я Вкладника вкладний рахунок [NUMBER] (а.с. 5). Відповідно до п. 1.3. Договору, сума початкового Вкладу - 75000,00 грн. Згідно п. 1.7. Договору, дата вимоги Вкладником Вкладу - 11.10.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була направлена телеграма на адресу відповідача про дострокове розірвання Договору банківського вкладу, у зв'язку з неможливістю своєчасно отримати процент по депозиту, та позивач просила повернути кошти у розмірі 75000,00 грн. (а.с. 6), однак дана вимога залишилась без задоволення, доказів протилежного відповідачем не надано. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Враховуючи те, що позивач виявив бажання достроково розірвати Договір, та повернути грошові кошти у розмірі 75000,00 грн., відповідно до умов Договору, заявив про це відповідачу, разом з тим, відповідач односторонньо порушив зобов'язання, не повернув належні позивачу грошові кошти на першу вимогу [PERSON], чим порушив права останньої, як вкладника та споживача банківських послуг, позов в частині стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача у розмірі 75000,00 грн. підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Відповідно до п. 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року (далі по тексту - Постанова), при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Як вбачається з п. 48 Постанови, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано до суду договір № 20/05/14-1 про надання юридичних послуг від 20.05.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "ПВНАК "Ліга Справедливості"; квитанцію №434 від 16.09.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 750,00 грн.; квитанцію №455 від 08.10.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 750,00 грн., квитанцію №264 від 23.05.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 500,00 грн.; квитанцію №288 від 29.05.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 500,00 грн.; рахунок-фактура №СФ-0000639 від 06.10.2014 року, рахунок-фактура №СФ-0000616 від 15.09.2014 року; рахунок-фактура №СФ-0000385 від 22.05.2014 року. Проте, з доказів, наданих на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд вважає належними та допустимими доказами, які датовані від 16.09.2014 року, з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 42 ЦПК України, повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору. Як вбачається з ордеру про надання правової допомоги, серія КВ №105577, [PERSON] представляє інтереси [PERSON] через законного представника [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від №23.05.14-1 від 23.05.2014 року. Разом з тим, відповідно до Договору №26/1 про надання юридичних послуг (правової допомоги), Адвокатське об'єднання «Ліга справедливості» та [PERSON] лише 26.08.2014 року уклали Договір про надання юридичних послуг, у зв'язку з чим суд приймає до уваги витрати на правову допомогу, понесені позивачем від 26.08.2014 року, а саме квитанцію №434 від 16.09.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 750,00 грн.; квитанцію №455 від 08.10.2014 року про сплату [PERSON] грошової суми за здійснення правової допомоги у розмірі 750,00 грн. Проте, статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, виходячи із граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, а саме у розмірі 1000,00 грн. Що стосується позовних вимог в частині розірвання Договору, позов в цій частині не підлягає до задоволення, з огляду на таке. Відповідно до ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була направлена на адресу суду заява про дострокове розірвання договору, шляхом направлення телеграми, крім того, 27.05.2014 року та 11.06.2014 року було направлено скарги, відповідно яких позивач наголошує про те, що висловлене нею бажання щодо дострокового розірвання Договору було направлено 23.05.2014 року телеграмою з повідомленням. Враховуючи те, що позивач заявила про своє бажання достроково розірвати Договір, такий вважається розірваним з 23.05.2014 року, тобто з дня направлення телеграми відповідачу про дострокове розірвання договору, що відповідає положенням ст. 1075 ЦК України, а тому не потребує розірванню в судовому порядку, у зв'язку з чим вимоги про розірвання Договору банківського вкладу "Марафон лояльності" №772033/2014 не підлягають до задоволення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума банківського (депозитного) вкладу у розмірі 75000,00 грн. Оскільки, позовні вимоги [PERSON], яка виступає в інтересах [PERSON] підлягають частковому задоволенню й остання відповідно до ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів", звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь державного бюджету 750,00 грн. судового збору.

Outcome: partial