Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля НУUNDАІ АССЕNТ 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування вимог зазначено, що 25.02.2006 р. між [PERSON], та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб між [PERSON] та [PERSON], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 25.02.2006 р. 17.11.2015 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя, розглянувши цивільну справу № 331/4902/15-ц, провадження № 2/331/1393/15, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, ухвалив рішення, яким, зокрема, розірвав шлюб між мною та [PERSON] 26.01.2016 р. апеляційний суд Запорізької області, розглянувши цивільну справу № 22-ц/778/6923/15 за апеляційною скаргою [PERSON] на зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2015 p., ухвалив рішення, яким рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишив без змін. Вказане підтверджується рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.01.2016 р. в цивільній справі № 22-ц/778/6923/15. Під час перебування у шлюбі позивачка [PERSON] та [PERSON] за рахунок спільних коштів сім'ї купили легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4. 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО, з номером кузова Y6LCM41AP8L204415 NLHCM41AP8Z116104. При проведенні Запорізьким ВРЕР № 2 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області державної реєстрації права власності на вказаний автомобіль власником автомобіля у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було зазначено [PERSON] Вказане підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 БО, виданим Запорізьким ВРЕР № 2 УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області. Згідно ст. 60 СК України: «1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з та не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України: «1. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту». Таким чином, легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО, був набутий позивачем та [PERSON] у спільну сумісну власність. За змістом ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України:«.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена». У лютому 2015 року [PERSON] продав належний подружжю на праві спільної сумісної власності легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО, своєму батькові [PERSON] - другому відповідачу по справі. [PERSON] продав зазначений автомобіль своєму батьку [PERSON] без відома позивачки та без її згоди. За вказаних обставин договір купівлі-продажу легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО. укладений між [PERSON] та [PERSON], належить відповідно до положень ст. 65 СК України визнати недійсним з моменту його укладення. У звязку з недійсністю договору купівлі-продажу легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] володіє та користується вказаним автомобілем незаконно, без достатньої правової підстави. Тому належить витребувати у [PERSON] та передати позивачу зазначений автомобіль, який належить їй на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу легкового автомобіля HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО, з номером кузова Y6LCM41AP8L204415 NLHCM41AP8Z116104, який було укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] легковий автомобіль HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером АР 0181 ВО. з номером кузова Y6LCM41AP8L204415 NLHCM41AP8Z1 (б 104, шляхом відібрання вказаного легкового автомобіля у [PERSON] та передання цього автомобіля позивачу - [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, надала суду пояснення, згідно з якими Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2015 року по справі № 333/4902/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, ніякого спору між сторонами про майно не було, бо з житлом вони вирішили всі питання добровільно, а про продаж автомобіля позивачці було відомо, саме тому позов про його поділ і не заявлявся нею. Під час перебування у шлюбів вони придбали квартиру [ADDRESS], яка потребувала капітального ремонту. Тривалий час подружжя виконували у ній ремонт, витрачаючи всі наші заробітки та постійно позичали грошові кошти у родичів та знайомих. У зв'язку з закінченням ремонту та необхідністю повернення всіх боргів вони й прийняли рішення продати автомобіль. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, і відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усні одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнанні судом дійсним. Разом із тим, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15. Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Правочин, який позивачкою оспорюється був укладений в період перебування у шлюбі, а тому набувач на час придбання спірного автомобілю не знала та не могла знати про те, що згоду позивачка на відчуження спірного автомобіля не надавала. Тому, відповідач [PERSON] просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, вважав позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні. Копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 25.02.2006 р.; Копією Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26.01.2016 р. (цивільна справа № 22-ц/778/6923/15), згідно з яким рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишено без змін; копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску; копіями документів Регіонального сервісного центру в Запорізькій області , на підставі яких було зареєстровано транспортний засіб HYUNDAI ACCENT 1.4, 2008 року випуску за гр. [PERSON] (заява від 28.2015 р. про проведення операції «Перереєстрація ТЗ на нового власника за довідкой-рахунок», довідкою рахунком від 28.02.2015 р. серії ВІА № 899618). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України). Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Згідно із розясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства суд дійшов висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним з огляду на те, що відповідач [PERSON], який уклав договір щодо спільного майна подружжя, та другий відповідач [PERSON] - покупець за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що другий відповідач за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що другий відповідач по справі [PERSON], який є рідним батьком відповідача [PERSON] не міг не знати про те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, а спірне майно (автомобіль) майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] наполягаючи на тому, що кошти за проданий автомобіль вони із дружиною [PERSON] витратили на ремонт квартири, жодного доказу на підтвердження цієї обставини не надав, а тому це твердження не приймається до уваги судом. Не підлягає задоволенню вимога позивача [PERSON] про витребування з незаконного володіння [PERSON] спірного автомобіля HYUNDAI ACCENT шляхом відібрання вказаного автомобіля та передання автомобіля позивачу [PERSON] з огляду на положення ст. 369 ЦК України, згідно з якою співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, оскільки задоволення цієї вимоги призведе до порушення прав іншого співвласника відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial