Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

У червня 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.02.2012 року позивач передав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 159000,00 доларів США, які останній зобов'язувався повернути не пізніше 20.07.2012 року, про що відповідачем було складено власноручну розписку. Також позивач зазначав, що між сторонами було укладено усну домовленість про розмір процентів за договором позики, який склав 12,5 % річних. 12.12.2013 року відповідач склав розписку про свій обов'язок також повернути позивачу 36000,00 доларів США в якості оплати процентів за договором позики. Разом із тим, відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та на момент звернення до суду із позовом, борг разом із нарахованими відсотками не повернув. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача 159000,00 доларів США суми основного боргу, а також 64156,25 доларів США процентів за користування чужими грошовими коштами. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. При цьому пояснили суду, що відповідач фактично кошти від позивача не отримував, а розписку було складено в якості забезпечення виконання зобов'язань матері відповідача - [PERSON], яка насправді була позичальником [PERSON] Оскільки в розписках не було вказано про отримання коштів відповідачем, з огляду на те, що його зобов'язання як поручителя припинилися, відповідач та його представник вважали, що позов задоволенню не підлягає. Допитаний в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України [PERSON], пояснив суду, що кошти [PERSON] брав для допомоги його матері - [PERSON] уникнути від кримінальної відповідальності для розрахунку із потерпілими у кримінальному провадженні, проте грошові кошти, в присутності свідків, отримав особисто відповідач, про що і склав власноручну розписку. При цьому [PERSON] зобов'язувався продати наявне у їхньої родини майно та розрахуватись із позивачем. Допитаний також в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України [PERSON], надав пояснення, відповідно до яких він від позивача коштів не отримував, а в борг брала його матір - [PERSON] в 2008 році, в якості поруки за яку відповідач і склав розписки. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши як свідків в порядку ст. 184 ЦПК України позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.12.2013 року [PERSON] було складено розписку, згідно з якою він зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 159000,00 доларів США до 20.07.2012 року (а.с. 5). Окрім того, 20.02.2012 року [PERSON] було складено розписку, згідно з якою відповідач зобов'язався повернути [PERSON] в рахунок оплати процентів за попередній борг суму в розмірі 36000,00 доларів США до 20.01.2014 року (а.с. 6). Разом із тим, на час розгляду справи судом кошти в сумі 159000,00 доларів США основного боргу та 36000,00 доларів США процентів позивачу не повернуто. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що зобов'язання за договором позики від 20.02.2012 року відповідачем у строк не було виконано, прострочено виконання грошового зобов'язання і він зобов'язаний сплатити суму боргу в розмірі 159000,00 доларів США яка підлягає до стягнення з відповідача. Посилання відповідача на те, що відповідач фактично кошти від позивача не отримував, а розписку було складено в якості забезпечення виконання зобов'язань матері відповідача - [PERSON], яка насправді була позичальником [PERSON], не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. На переконання суду, оскільки відповідач 12.12.2013 року склав розписку про сплату процентів на користь позивача, тим самим підтвердив наявність боргу перед [PERSON] Щодо посилань відповідача та його представника на те, що між сторонами склались фактично відносини щодо поруки, яка припинилась відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, то суд їх не приймає до уваги, оскільки а ні змістом складених відповідачем розписок, а ні жодним доказом не підтверджується факт укладення між сторонами саме договору поруки, а не позики. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 159000,00 доларів США. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 64156,25 доларів США процентів за користування чужими грошовими коштами, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зі змісту складеної відповідачем 20.02.2012 року розписки вбачається, що обов'язку сплати процентів, в тому числі і в розмірі 12,5 % річних вона не містить. Разом із тим, оскільки відповідач самостійно написав розписку від 12.12.2013 року, відповідно до якої сам зобов'язався сплатити на користь позивача в рахунок попереднього боргу суму процентів в розмірі 36000,00 доларів США, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо нарахування процентів за користування позикою з 13.12.2013 року по 29.05.2015 року, то суд, розраховуючи її розмір виходить із облікової ставки Національного банку України та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 260260,02 грн. процентів за користування позикою. Вказане також узгоджується із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України». У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, в зв'язку із чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 159000,00 доларів США заборгованості за договором позики, 36000,00 доларів США суми процентів за користування позикою, а також 260260,02 грн. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України. Окрім того, відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. З огляду на вказане, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість за договором позики в сумі 159000,00 доларів США, що станом на день ухвалення рішення складає 4121280,00 грн.; 36000,00 доларів США суми процентів за користування позикою, що станом на день ухвалення рішення складає 933120,00 грн.; а також 260260,02 грн. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України. Відповідно до 79, 88 ЦПК України, з відповідача на користь Державного бюджету України підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн., оскільки позивач був звільнений від оплати судового збору відповідно до вимог закону.

Outcome: partial