Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

15 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний 20 листопада 2007 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Батьки дитини проживають окремо, а дитина проживає разом з позивачем. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина хворіє на бронхіальну астму середньої тяжкості та перебуває на диспансерному обліку з 2005 року. Відповідач відмовляється надавати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку і оздоровлення. За таких обставин позивач просить надати дозвіл на оформлення проїзних документів на малолітню дитину [PERSON], [INFO], для виїзду за межі України без згоди батька, надати дозвіл [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові поїздки за межі України , в тому числі до держави Кіпр, у супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку, на строку з 17.05.2016 року до 09.04.2020 року, а також на тимчасово окуповану територію Автономну Республіку Крим у період з 17.05.2016 року до 14.08.2016 року терміном перебування 90 днів у супроводі матері без згоди та супроводу батька, стягнути судові витрати у розмірі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явилась, проте надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, але представником відповідача надана заява про розгляд справи відсутності відповідача, також відповідачем надано до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти надання дозволу на виїзд сина до держави Кіпр, однак зазначив, що позивач має дозвіл, дійсний до кінця травня, до Кіпру, заперечив проти виїзду сина до Автономної Республіки Крим з політичних мотивів та мотивів безпеки. У судове засідання представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не прибула, проте до суду надані заява, в якій просить справу розглядати без участі представника органу, а також витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 2003 року (а.с.11). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2007 року, що набрало чинності 03 грудня 2007 року, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], малолітню дитину [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу залишено на проживання з матір'ю (а.с. 12-14). Позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 15). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2014 року, наданий дозвіл [PERSON] або її офіційному представникові на оформлення проїзних документів на малолітнього [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон в період з 20 липня 2014 року по 01 листопада 2014 року терміном перебування 43 календарних дні без згоди батька [PERSON], наданий дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за кордон - до Кіпру в період з 20 липня 2014 року по 01 листопада 2014 року в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] (а.с. 19-25). Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» філії № 2 Деснянського району міста Києва, [PERSON], [INFO], з народження по теперішній час перебуває на диспансерному обліку; враховуючи стійку тривалу ремісію захворювання, рекомендовано перебування хлопчика в умовах середземноморського клімату (Крим) та при відпочинку в умовах Кіпру (а.с. 16). Позивач надсилала відповідачу лист про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон (а.с. 17-18). У нотаріально посвідченій заяві від 31.03.2015 року [PERSON] дає згоду на відкриття візи та багаторазові поїздки сина за кордон у супроводі матері у період з 28 травня 2015 року по 28 травня 2016 року до держави Кіпру (а.с. 64). На підставі заяви [PERSON] розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100030013490 від 12.11.2015 року за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом підроблення [PERSON] офіційного документа (а.с. 65-66). Згідно Витягу з протоколу № 5 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 23.03.2016 року, рекомендовано про недоцільність дозволу на виїзд дитини [PERSON], [INFO], за кордон, а також на тимчасово окуповану територію Крим без згоди батька та оформлення документів (а.с. 68-70). З метою найкращого виховання, оздоровлення, підвищення морального та духовного розвитку дитини позивач бажає здійснювати виїзди з дитиною до інших країн. Ст. 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України передбачає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно з ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності з вимогами п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно зі ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи те, що позивач та відповідач не перебувають у шлюбі та дитина проживає з позивачем, а також той факт, що дитина потребує оздоровчого відпочинку, духовного та культурного розвитку, суд дійшов висновку про необхідність надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди та супроводу батька до Кіпру у період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року включно. Разом з цим з метою недопущення порушення прав та інтересів відповідача суд вважає за необхідне відмовити у наданні дозволу на виїзди малолітній дитині за кордон України в супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку. Щодо позовних вимог про надання дозволу [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд з України на тимчасово окуповану територію Автономну Республіку Крим у період з 17.05.2016 року до 14.08.2016 року терміном перебування 90 днів у супроводі матері без згоди та супроводу батька, то суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлює порядок в'їзду осіб на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї. Так, згідно ч. 1 даної статті громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. За таких обставин, враховуючи те, що Автономна республіка Крим є тимчасово окупованою територією та невід'ємною частиною України, існує певний порядок в'їзду осіб на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про надання дозволу [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд з України на тимчасово окуповану територію Автономну Республіку Крим у період з 17.05.2016 року до 14.08.2016 року терміном перебування 90 днів у супроводі матері без згоди та супроводу батька. Оскільки для виїзду малолітньої дитини за кордон разом з матір'ю необхідно оформити відповідні проїзні документи, тому суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог про надання дозволу позивачу на оформлення проїзних документів на малолітню дитину для тимчасового виїзду за межі України до держави Кіпру в період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року включно без згоди відповідача. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON], орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів слід задовольнити частково. Ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, до судових витрат, серед інших, належать і витрати на правову допомогу. Ч. 1-2 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Виходячи з аналізу змісту ст.ст. 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Позивачем надана квитанція про сплату 2 000,00 грн. оплати за надану правову допомогу згідно договору (а.с. 7-10, 29-32). Як вбачається з матеріалів справи позивач та адвокат позивача не приймали участі у судових засіданнях, Крім того, відсутній розрахунок витрат на правову допомогу, а долучений акт приймання-передачі наданих послуг (а.с. 30) неможна вважати розрахунком понесених витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, суд вважає, що у стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати на сплату судового збору (а.с. 6). Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 7, 150,155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial