Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

29 березня2019 року [PERSON] , звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що вона у період з 13.08.1971 рік по 28.05.2001 рік працювала підземним помічником геолога, а в подальшому і самим підземним геологом на шахті Леніна Виробничого об`єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 28 травня 2001 року була звільнена з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. В результаті неодноразових змін назви підприємства та реорганізацій, правонаступником прав та обов`язків ДВО «Кривбасруд» з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Українським науково - дослідним інститутом промислової медицини 1997 році позивачу було встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії, загострення середньої важкості). 11 листопада 1997 року позивачу первинно було встановлено 25% відсотків втрати професійної працездатності - по Хронічному бронхіту. Незважаючи на тривале лікування, що підтверджується виписними епікризами, стан здоров`я позивача не став краще, а навпаки погіршився, в результаті чого позивачу 12.12.2011 року було встановлено 35% відсотків втрати працездатності та безстроковий термін, що свідчить лише проте, що стан здоров`я позивача ніколи не буде краще. Також позивачу була встановлена 3 група інвалідності. Відповідач своїми наказами №658 від 15 грудня 1997 року та №77 від 23.02.1999 року призначило позивачу відшкодування шкоди, в зв`язку із отриманим професійним захворюванням та втратою працездатності Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійному відчутті психологічного дискомфорту, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 190000 гривень, яку просив стягнути з відповідача. 01 квітня 2019 року судом постановлена ухвала про прийняття позову до розгляду та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 26 квітня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 15 травня 2019 року в судове засідання було відкладено за клопотанням представника позивача, справу відкладено на 27 травня 2019 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Фляга В.Г. позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, послався на обставини, що зазначенні в позовній заяві. Додатково зазначив, що позові при оголошенні судом позовної заяви була виявлена описка, замість шахти «Октябрьська» вірно шахта «Леніна». Представник відповідача - адвокат Мордвикін С.В. в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенню позову, послався на обставини, що зазначенні у відзиві на позовну заяву від 07 травня 2019 року №53-02/1612, а саме, що позивач звернулась з позовом через 17 років та 10 місяців після звільнення з роботи та дана обставина підтверджує той факт, що позивач всі ці роки не відчувала моральних та фізичних страждань. Позивач не вірно визначив норми матеріального права, які діяли на момент первинного встановлення МСЕК втрати професійної працездатності. Відповідно до статті 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка [PERSON] у період з 13.08.1971 рік по 28.05.2001 рік працювала підземним помічником геолога, а в подальшому і самим підземним геологом у відповідача та 28.05.2001 року була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача. В судовому засіданні судом встановлено, що 11 листопада 1997 року позивачу первинно було встановлено 25% відсотків втрати професійної працездатності - по Хронічному бронхіту та 12.12.2011 року було встановлено 35% відсотків втрати працездатності та безстроковий термін, що свідчить лише проте, що стан здоров`я позивача ніколи не буде краще. Також позивачу була встановлена 3 група інвалідності, безстроково, що підтверджується матеріалами справи. Суд встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. У відповідності зі ст.ст.23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач звернулась з позовом через 17 років та 10 місяців після звільнення з роботи та дана обставина підтверджує той факт, що позивач всі ці роки не відчувала моральних та фізичних страждань, враховуючи, що моральні страждання не можна вимірювати певним проміжком часу після звільнення з роботи та враховуючи ще ту обставину, що 12 грудня 2011 року позивачу [PERSON] у більшому розміри була встановлена втрата працездатності, безстроково та також встановлена третя група інвалідності, що також встановлена безстроково. Судом відхиляються доводи представника відповідача, що позивач не вірно визначив норми матеріального права, які діяли на момент первинного встановлення МСЕК втрати професійної працездатності і шкода повинна відшкодовуватися в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України за №472 від 23 червня 1993 року, оскільки позивач відчував та продовжував відчувати моральні страждання і після 11 січня 2001 року, коли вищезазначена постанова була скасована та враховуючу ту обставину, що 12 грудня 2011 року позивачу [PERSON] у більшому розміри була встановлена втрата працездатності, безстроково та також встановлена третя група інвалідності, що також встановлена безстроково. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, яка встановлена не безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 50000 гривень. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а тому підстав до стягнення з відповідача таких судових витрат не має. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: partial