Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

08.12.2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина. Позов обґрунтовувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, в якому в них [INFO] народився син [PERSON] . Відповідно до рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.08.2009 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На виконання даного рішення 01.09.2009 року був виданий виконавчий лист по справі №2-229, який знаходиться на виконанні в Івано-Франківському міському відділі державної виконавчої служби. Зазначає, що розмір аліментів, визначений за вищевказаним рішенням суду є недостатнім для належного забезпечення рівня розвитку дитини. Їх син на сьогоднішній день потребує значно більше коштів для забезпечення нормального розвитку, на що її доходів не вистачає. Ухвалою суду від 14.12.2020 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась. 01.02.2021 подала заяву, в якій позов підтримала, просила розгляд справи проводити без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за його відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав. За таких обставин, з урахуванням положень ст.\~ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.03.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] (а.с. 19). Відтак, сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно з копією виконавчого листа Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.08.2009 по справі №2-229 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються наступними нормативними актами. Конституцією України\~визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються також і\~Законом України «Про охорону дитинства»\~та\~Сімейним кодексом України. Так відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень ч. 8\~ст. 7 Сімейного кодексу України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Нормою ч. 3\~ст. 181 Сімейного кодексу України\~визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами\~ст. 182 цього кодексу\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша\~статті 192 СК України\~передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частини другої\~статті 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено право того із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, можна стверджувати про встановлення розміру аліментів, який визначається у частці від заробітку (доходу), у розмірі однієї четвертої частини заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, як мінімального, що безспірно стягується судом у наказному провадженні. При цьому позивачем суду не наведено обставин, які б свідчили про необхідність стягнення аліментів у розмірі 1/3 на одну дитину. Одночасно суд при вирішенні спору враховує наявність у дитини хронічних захворювань, працевлаштування позивача та те, що відповідач є молодою і працездатною особою. З урахуванням викладеного, та тієї обставини, що обов`язок утримання дитини покладається на обох батьків, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявленого позову про зміну розміру аліментів та визначає до стягнення з відповідача щомісячний розмір аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому слід припинити стягнення аліментів за виконавчим листом виданим Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області від 21.08.2009 по справі №2-229, відкликавши вказаний виконавчий лист із Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби. Відповідно до пункту 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів"\~у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Тому стягнення аліментів в збільшеному розмірі слід розпочати з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь держави. Таким чином слід стягнути з [PERSON] в дохід державного бюджету 840 грн. 80 коп. судового збору. \~\~\~На підставі ст. 182, 183, ч.1\~ст.192 СК України,\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~

Outcome: partial