Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

21.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншою, за яким [PERSON] прийняла у дар квартиру під [ADDRESS], яка складається в цілому з п'яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м., повернувши цю квартиру у власність [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що 13 жовтня 2008 року між ним та його дружиною [PERSON] було укладено договір дарування ? частки квартири № 21, яка знаходиться за адесою [ADDRESS]. Однак, позивач зазначає, що сторони цього договору дарування не мали наміру створення таких юридичних наслідків, оскільки таке переоформлення власності було викликано наявністю порушеної відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (одержання хабара) у редакції від 07.05.2008 року, санкція другої частини якої передбачала позбавлення волі на строк від п'яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років за з конфіскацією майна. Позивач стверджує, що фактично після підписання та нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування будь-яких змін у юридичних та практичних відносинах сторін щодо предмету договору не відбулося, та він до теперішнього часу проживає у спірній квартирі. До пред'явлення цього позову позивача змусило негативне відношення до нього відповідача, так як після розірвання шлюбу дружина погрожує йому виселенням із квартири. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, вказували на фіктивність укладеного правочину. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, а також звернулась до суду з заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 09 листопада 1996 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів було складено актовий запис № 623, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER], виданим повторно 12 жовтня 2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. В період вказаного шлюбу у сторін народилась донька, [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії [NUMBER]. Перебуваючи в шлюбі, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2008 року, придбали в рівних частках у гр. [PERSON] 5-кімнатну квартиру № 21, житловою площею 63,1 кв.м., загальною площею 100 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] для проживання своєї родини. Вказаний правочин було посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1241. Проте, 29 вересня 2008 року слідчим по особливо важливим справам прокуратури Одеської області було винесено постанову про порушення кримінальної справи №051200800270 відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України, а також за ознаками злочину передбаченого ст.. ст.. 15 ч. 2, 368 ч. 2 Кримінального кодексу України. Так, частиною 2 статті 368 КК України (в редакції чинної на 2008 рік) передбачалось, що одержання хабара у великому розмірі або службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням хабара - карається позбавленням волі на строк від п'яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. В подальшому, постановою слідчого по особливо важливим справам прокуратури Одеської області від 26.09.2011 року було перекваліфіковано склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 368 КК України по кримінальній справі № 051200800270 та порушено стосовно [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого на ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 07.04.2014 року [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, і призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. [PERSON] від призначеного кримінального показання за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, звільнити на підставі ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України в зв'язку зі спливу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач зазначає, що з метою уникнення конфіскації ? частини вищевказаної квартири, він та його дружина на сімейній нараді вирішили переоформити належну йому частку квартири на відповідачку. У зв'язку з чим 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а гр. [PERSON] прийняла в дар ? частину ізольованої квартири під № 21, що знаходиться в будинку під [ADDRESS] та складається в цілому з п'яти житлових кімнат і підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м. Згодом подружні стосунки між сторонами не складись, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач у судовому засіданні повідомив, про те, що він до теперішнього часу проживає в спірній квартирі, має свою власну кімнату користується нею, так як іншого житла не має. Вказані обставини визнані стороною відповідача, а у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] стосунки вкрай погіршились, в результаті чого 08.02.2013 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, та 25.07.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, набутого з [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.04.2015 року справа № 520/2946/13-ц позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності - задоволено. Визнано договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 19 червня 2008 року, реєстр № 2423 - удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Визнано договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. 14 липня 2008 року, реєстр № 3962 - удаваним правочином, який приховав договір купівлі-продажу квартири за адресою:[ADDRESS]. Визнано договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 14 липня 2008 року, реєстр № 1241 - частково недійсним. Встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 14 липня 2008 року, реєстр № 1241 була придбана за особисті кошти [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частини квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м Припинено право власності [PERSON] на ? частини квартири [ADDRESS], загальною площею 100 кв.м., в тому числі житловою площею 63,1 кв.м. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя - задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER], номер кузову [NUMBER] що зареєстрований на імя [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER],номер кузову [NUMBER] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок вартості 1/2 автомобіля марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER], номер кузову [NUMBER] в розмірі 15412 (п'ятнадцять тисяч чотириста дванадцять) гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 витрат по сплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 243 гривні 60 копійок. В іншій частині позову [PERSON] - відмовлено. Проте, рішенням Колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року в частині: визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] укладеного [PERSON] 19.06.2008 року на користь [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. в реєстрі №2423; визнання недійсним договору дарування квартири № 52 на вул. Філатова, 92 у м. Одесі укладеного [PERSON] 14.07.2008 року на користь [PERSON], і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. в реєстрі №3962; визнання частково недійсним договору купівлі-продажу [ADDRESS], укладеного 14.07.2008 року між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. в реєстрі №1241; встановлення того, що квартира за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 14 липня 2008 року, реєстр № 1241 була придбана за особисті кошти [PERSON]; визнання за [PERSON] право власності на 1\\2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]; припинення право власності [PERSON] на ? частини квартири [ADDRESS]; припинення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER], номер кузову [NUMBER] що зареєстрований на імя [PERSON]; визнання за [PERSON] право власності на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER],номер кузову [NUMBER]; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок вартості 1/2 автомобіля марки Opel, модель Omega, 1990 р.в., д.н. [NUMBER], номер кузову [NUMBER] в розмірі 15412 гривень - скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування; квартири [ADDRESS], укладеного 19.06.2008 року на користь [PERSON]; квартири [ADDRESS] укладеного 14.07.2008 року на користь [PERSON]. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 14.07.2008 року між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з другої сторони. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про припинення за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], зареєстрований на [PERSON]. Визнано за [PERSON] і [PERSON] право спільної часткової власності (по 1/2 частині) на автомобіль марки Opel, модель Omega, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], зареєстрований на [PERSON]. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року - залишено без змін. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1ст.717 ЦК України) За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже підставою для визнання договору дарування недійсним позивач вказує на фіктивність. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 5ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Як встановлено судом, метою укладання спірного договору дарування було уникнення можливої майбутньої конфіскації майна, оскільки відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочину ч. 2 ст. 368 КК України. Після укладення договору дарування позивач не втратив зв'язку з квартирою, та продовжує проживати в ній до теперішнього часу, що в свою чергу не свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Суд зазначає, що вищевказані мотиви укладення договору дарування дарувальником впливають на його не дійсність, оскільки позивач намагався зберегти майно в інтересах своєї сім'ї . Суд також враховує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування позивач та відповідач перебували в шлюбних стосунках, мали добрі відносини, виховували доньку, а від так обидва намагались зберегти своє майно подружжя від конфіскації, оскільки вказана квартира є їх єдиним сімейним житлом. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги також, що позивач є літньою людиною, зареєстрований та проживає постійно по спірній адресі, будь-якого іншого житла на праві власності йому не належить. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір дарування від 13 жовтня 2008 року є фіктивним правочином, оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків. Задовольняючи позов частково, суд враховує той факт, що захисту в даному випадку підлягає порушене право позивача, щодо ? частини квартири [ADDRESS], натомість як позивач у своїй позовній заяві ставить вимоги щодо всієї квартири. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірний договір дарування був укладений між сторонами з метою приховання майна від конфіскації та уникнення позивача від кримінальної відповідальності, тобто спірний договір є фіктивним правочином, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, а тому вказаний договір слід визнати недійсним. Відповідачами не наведено доказів того, що спірний договір був укладений з дотриманням вимог ст.203 ЦК України, та обставина, що спірний договір укладений, нотаріально посвідчений та нотаріусом здійснена його державна реєстрація не є підставою для відмови в позові. Суд вважає повністю доведеними вимоги позивача, про відсутність в учасників правочину (договору дарування) наміру створити юридичні наслідки. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Що стосується заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає, що вказана заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як встановлено вище, спірний договір дарування було укладено 13.10.2008 року, а з позовною заявою до суду позивач звернувся лише 21.07.2015 року, тобто через 7 років, проте суд вважає, що про порушення свого права позивач дізнався не з моменту укладання договору, а з кінця 2014 року, оскільки до вказаного часу сторони проживали в шлюбі, підтримували дружні, сімейні стосунки і вказане питання не потребувало вирішенню. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу яка його порушила. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial