Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 18.07.2010 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб Ходорківською сільською радою, Попільнянського району, Житомирської області. Після реєстрації шлюбу вона проживала разом з чоловіком у [ADDRESS]. Квартира в якій проживала позивачка складається з двох кімнат, вона у вказаній квартирі проживала разом з відповідачем до реєстрації шлюбу з грудня 2010 року до серпня місяця 2012 року. Позивач вказує, що в зв'язку з тим, що кімнати потребували ремонту, а тому, нею та відповідачем було зроблено у кімнатах капітальний ремонт, а саме: підбита стеля гіпсокартоном, замінено вікна, двері, підлога, поклеєні шпалери, вирівняні стіни за допомогою гіпсових сумішей, змурована груба та обкладена плиткою. Також ними за рахунок спільних коштів було придбано люстру вартістю 580,00 гривень та спальний гарнітур вартістю 21000,00 гривень, які знаходяться у вищевказаній квартирі. В позовній заяві зазначено, що шлюбний договір між позивачкою та відповідачем не укладався, будь-яка угода про поділ спільного майна не складалася. Відповідач відмовляється від поділу майна у добровільному порядку. Враховуючи вищезазначене, позивачка просить поділити майно, яке набуте під час шлюбу з відповідачем: спальний гарнітур вартістю 21000,00 гривень та люстру з лампочками вартістю 580,00 гривень, а саме: відповідачу залишити спальний гарнітур та люстру з лампочками, а їй сплатити грошові кошти в сумі однієї другої вартості вказаного майна в розмірі 10790,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник частково погодилися з позовними вимогами. Крім того, в матеріалах справи міститься заперечення щодо позовних вимог, в якому вказано, що відповідач не погоджується з твердженнями позивача, про те, що люстра вартістю 580,00 гривень була придбана ними за рахунок власних коштів. Люстра була придбана ними за кошти, які їм дали на придбання люстри батьки позивачки в розмірі 400,00 гривень та його батьки в розмірі 500,00 гривень. Крім того, дана люстра була придбана не в приватного підприємця [PERSON], а в приватного підприємця [PERSON] по ціні 600,00 гривень та 6 лампочок по ціні 7,00 гривень за кожну, а всього 642,00 гривень. Також, не відповідає дійсності твердження позивача про те, що спальний гарнітур вартістю 21000,00 гривень був придбаний ними за рахунок власних коштів. По перше: не відповідає по ціні, так як його вартість була 18000 гривень. По-друге: за спальний комплект вони сплатили 10000,00 гривень і 8000,00 гривень - позичили його батьки. Гроші за вказаний спальний комплект вносились авансовими платежами: 08.11.2011 року - 2000,00 гривень, 09.11.2011 року - 6000,00 гривень, та оформлявся кредит через банк ПАТ «Платинум Банк», від якого він потім відмовився. Відповідач вказує, що фактично поділ спільного майна подружжя, яке вони нажили, почався з серпня 2012 року, позивачка поставила йому умову, що погодиться на розірвання шлюбу та зняття з реєстрації тільки після того, як він сплатить їй її частку в спільно придбаному майні. Речі які можна було вивезти, вона перевезла до своїх батьків, та сказала , що за решту майна він повинен їй сплатити гроші в сумі 5000,00 гривень. Відповідач зазначає, що він перерахував на картковий рахунок позивачки 3800,00 гривень та передав на її вимогу готівкою ще 8000,00 гривень в червні 2013 року. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ТП № 061402 шлюб між [PERSON] та [PERSON] 30.04.2013 року було розірвано. Згідно копій товарного чеку від 18.11.2011 року [PERSON] придбала у [PERSON] люстру, вартістю - 400,00 гривень, 12 лампочок, вартістю - 180,00 гривень. З оригіналів товарних чеків від 08.11.2011 року та від 09.11.2011 року вбачається, що приватному підприємцю [PERSON] було сплачено аванс за меблі в сумі 2000,00 гривень та в сумі 6000,00 гривень. В подальшому, відповідно до товарного чеку від 28.12.2011 року, у приватного підприємця [PERSON] було придбано спальний гарнітур, вартістю 7300,00 гривень та матрац, вартістю 2700,00 гривень. Тобто, відповідно до оригіналів товарних чеків у приватного підприємця [PERSON] був придбаний спальний гарнітур на загальну суму 18000,00 гривень. Відповідно до заяви від 09.11.2011 року [PERSON] звертався до [PERSON] з заявою про прийняття товару та повернення грошових коштів, які надійшли в оплату, шляхом перерахування на транзитний рахунок в ПАТ «Платинум Банк», у зв'язку з тим, що [PERSON] відмовився купувати товар. З вказаною заявою [PERSON] ознайомлений та погодився. Дана заява була направлена 22.11.2011 року В свою чергу, [PERSON] 20.11.2011 року позичив у своїх батьків 8000,00 гривень для авансової сплати спального гарнітуру, що підтверджується копією розписки від 20.11.2011 року та показаннями свідка [PERSON] Наразі згоди між позивачем та відповідачем щодо порядку поділу спільного майна, не досягнуто. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що їм належить на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна. що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до товарних чеків від 08.11.2011 року, від 09.11.2011 року та від 28.12.2011 року вартість спального гарнітуру становить 18000,00 грн. Згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписами ч. 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тобто, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, виходячи з того, що в України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спального гарнітуру та люстри. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем не доведена дійсна вартість спального гарнітуру у розмірі 21000,00 грн. Матеріалами справи підтверджена вартість спального гарнітуру у розмірі 18000,00 грн. Посилання позивача на те, що до вартості спального гарнітуру входила вартість поставки та монтажу, спростовується матеріалами справи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було позичено у батьків 8000,00 грн. саме на сплату спірного спального гарнітуру. В свою чергу, слід зазначити, що посилання відповідача на те, що ним було перераховано на картковий рахунок позивачки 3800,00 грн. та передано на її вимогу готівкою ще 8000,00 грн. в червні 2013 року в рахунок поділу спільного майна, спростовуються матеріалами справи. Так, кошти у сумі 3800,00 грн. перераховувалися відповідачем на рахунок позивача у період шлюбу, в банківських чеках відсутні посилання на перерахунок коштів в рахунок поділу майна. Також, не підтверджено жодними доказами передання відповідачем позивачу суму 8000,00 грн. Виходячи з вищевикладеного позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, з рахуванням дійсної вартості майна на час розгляду справи та джерела придбання. На підставі викладеного,

Outcome: partial