Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Кременчуцької міської ради Полтавської області за участі третіх осіб Реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ, Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що його бабуся [PERSON] за життя мала право власності на житловий будинку з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS]. [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений нотаріусом, в якому заповіла все належне їй майно онуку [PERSON] та сину [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідними заявами. 21.09.1994 року [PERSON] видано посвідчене нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS]. Проте [PERSON] свідоцтво про спадщину на ? частину зазначеного домоволодіння не отримав, оскільки помер [INFO]. [PERSON] за життя не склав заповіт. Спадщину після померлого [PERSON], яка складається з ? частини житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], - ніхто не прийняв. Після смерті [PERSON] до нотаріуса зверталася [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право власності на грошові кошти, отримані в шлюбі, але вона не була спадкоємцем померлого, оскільки на момент смерті спадкодавця шлюб між ними було розірвано. У зв'язку з наведеним [PERSON] не видавалось свідоцтво про право на спадщину [PERSON] З 1987 року по теперішній час [PERSON] постійно, безперервно, відкрито проживає, володіє і користується зазначеним будинком в цілому. А тому на підставі ст.344 ЦК України позивач [PERSON] просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених підстав. Просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Кременчуцької міської ради Полтавської області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Заперечувала проти їх задоволення з підстав, що [PERSON] не мав права власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями [ADDRESS], оскільки не отримав свідоцтво про право власності за заповітом. Зазначала, що [PERSON] не наведено добросовісність володіння, а саме що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність підстав у нього для набуття права власності. Представник третьої особи Першої кременчуцької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Подав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без участі їх представника. Не подав письмових заперечень проти позову. Представник третьої особи Реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заперечень проти позову не подали. Подали письмове пояснення, що не є належою третьою особою. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] за життя належало право власності на будинок з господарськими будівлями [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на житловий будинок, видане 12.09.1994 року Управлінням житлово-комунального господарства, яке 14.09.1994 року зареєстровано в Кременчуцькому МБТІ та записано в реєстрову книгу за №52 за реєстром №6685. Правомірність зазначеного свідоцтва учасниками процесу не оскаржувалась, а тому суд приймає його як доказ з дотриманням приюдиційного принципу правомірності правочинів. [PERSON] мала сина [PERSON], що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13.08.2015 року. [PERSON] мала онука [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження ЯЕ №092375, виданим 25.12.1953 року Кременчуцьким районним Бюро записів актів громадянського стану, та свідоцтвом про одруження [NUMBER], виданим 09.11.1957 року Озерянським с/с Кременчуького району Полтавської області, свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 27.04.1959 року Дзержинським с/с Кременчуцького району Полтавської області. [INFO] померла [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], видане 18.07.1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану адміністрації міської Ради народних депутатів м. Кременчука. Учасники процесу не заперечували, що після померлої [INFO] [PERSON], спадкоємцями за заповітом, посвідченого 04.01.1986 року Першою кременчуцькою державної нотаріальною конторою за № І-47, є її онук [PERSON] та син [PERSON], які протягом встановленого законом строку звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. (а.с.9, 18). За клопотанням сторін 17.06.2016 року суд ухвалив витребувати в Полтавському обласному державному архіві спадкову справу [PERSON], але ухвала суду залишилась без виконання, незважаючи на те, що запити суду неодноразово направлялися до Полтавського обласного державного архіву. Представник відповідача не заперечував доводів позивача про наведені ним обставини прийняття спадщини [PERSON] її спадкоємцями за заповітом [PERSON] та [PERSON] Сторони просили продовжити розгляд справи на підставі наявних доказів для дотримання положень ст.157 ЦПК України про строки розгляду справи. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. [INFO] помер [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], видане 05.03.1990 року ЗАГС м. Кременчук. [PERSON] за життя не отримав свідоцтва про право на спадщину [PERSON], що складається з ? частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 21.09.1994 року державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Романенко В.І., на ? частини спадщини [PERSON], померлої [INFO], яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] та в цілому складається з житлового будинку літ. «Д,дкр.», житловою площею 53,1 кв.м., літньої кухні літ. «А,а», сарая літ. «Б,бп», туалету літ.«Т», колодязя літ. «К», колодязя літ. «К2», огорожі №1-2, замощення І, розташованих на землі держфонду, що належало померлій на підставі свідоцтва про право власності виданого Кременчуцьким управлінням житлово - комунального господарства 12.09.1994 року за №15, зареєстрованого в Кременчуцькому бюро техінвентаризації в книзі №52 за р. №6685. Також в свідоцтві про право на спадщину за законом від 12.09.1994 року зазначено, що на іншу ? частину спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видавалось. (а.с.9). Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа [PERSON], померлого [INFO], за заявою [PERSON] від 14.03.1990 року. Так, [PERSON] за життя 10.07.1964 року зареєстрував шлюб з [PERSON] Але на момент смерті [PERSON] [INFO] його шлюб із [PERSON] був розірваний, що підтверджено актовим записом про розірвання шлюбу №452 від 15.06 1989 року. (а.с.15). При вирішенні справи суд керувався наступними положеннями Закону. Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року. При цьому визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18.07. 1963 року, із змінами, внесеними до нього. Згідно з Перехідними положеннями Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що [PERSON] померла [INFO], [PERSON] помер [INFO], а нотаріусом заводилась спадкова справа [PERSON] за заявами [PERSON], колишньої дружини померлого, і також держава в особі ДПІ Крюківського району м. Кременчука Полтавської області зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, тому при вирішенні питання про спадщину застосовуються положення ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) , Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. (ст.525 ЦК (1963 року). Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР (1963 року), При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). В ст. 531 ЦК УРСР (1963 року) встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. З огляду на наведене, колишня дружина померлого [PERSON] та його племінник [PERSON] не були спадкоємцями [PERSON] за положеннями ЦК УРСР (1963 рок). Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР (1963 року), Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] не залишив заповіту. В ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) встановлено порядок прийняття спадщини. Так, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. В ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не належить спадкове майно померлої [PERSON], оскільки хоча він і подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом та не провів державної реєстрації права власності. Такі доводи представника відповідача суперечать ст.548 ЦК УРСР (1963 року), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасовому положенню про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстрованому в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), роз'ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 01.03.2013 року (лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. [PERSON] - племінник [PERSON], [PERSON] на момент смерті [PERSON] розірвала з ним шлюб, а тому відповідно до ст.529-532 ЦК УРСР (1963 року) ці особи не відносяться до кола спадкоємців [PERSON] за законом, а тому за відсутності заповіту в порядку спадкування за законом не мали права на його спадщину. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, у померлого [PERSON] відсутні спадкоємці, які прийняли його спадщину. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР (1963 року), Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь зі спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. Відповідно ст.137 ЦК УРСР (1963 року), Майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів. Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР. Відповідно до Порядку обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №375 від 06.07.1992 року, облік, вжиття заходів щодо охорони й оцінки безхазяйного майна покладається на державні податкові інспекції. Відповідно до Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави та скарбів, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України №20 від 08.06.1993 року, згідно зі статтею 524 ЦК УРСР майно переходить за правом спадкоємства у власність держави, якщо у померлого немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини. Документом, що підтверджує право спадкоємства майна державою, є свідоцтво про право держави на спадщину, яке видається державною нотаріальною конторою відповідній державній податковій інспекції після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. Підставою переходу майна за правом спадкоємства у власність держави може бути і відповідне судове рішення, винесене за позовом державної податкової інспекції. У випадку, коли спадкове майно неправомірно передане у власність осіб, які не мають права його успадковувати, а спадкоємців цього майна немає або вони не прийняли спадщину, державна податкова інспекція повинна пред'явити до суду позов про передачу вказаного майна державі за правом спадкоємства. Відповідно до ст.558 ЦК УРСР (1963 року) державна нотаріальна контора за місцем відкриття спадщини або за місцем знаходження спадкового майна, а в населених пунктах, де немає державної ноторіальної контори, - виконавчий комітет міської, (селищної, сільської) Ради народних депутатів вживають заходів до охорони спадкового майна до передачі його державній податковій інспекції. Зі спадкової справи померлого [PERSON] вбачається, що до Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори зверталась ДПІ Крюківського району м. Кременчука Полтавської області з листом №1395 від 06.10.1994 року, в якому просило видати свідоцтво про право держави на спадщину на безхазяйний будинок [ADDRESS] який раніше належав [PERSON], померлої [INFO], спадкоємець якої [PERSON] також помер [INFO]. Нотаріус Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори листом №391 від 13.10.1994 року роз'яснив ДПІ Крюківського району м. Кременчука Полтавської області їх обов'язок для видачі свідоцтва про право на спадщину направити довідку-характеристику БТІ та правовстановлюючі документи на майно. Проте ДПІ Крюківського району м. Кременчука Полтавської області не подала нотаріусу довідку-характеристику БТІ та правовстановлюючі документи на майно, повторно не зверталася до нотаріуса. У зв'язку з наведеним, Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора не видала ДПІ Крюківського району м. Кременчука Полтавської області свідоцтво про право на спадщину на будинок [ADDRESS]. Відповідно до листа КП «Кременчуцьке МБТІ» №2082 від 14.06.2016 року, станом на 28.12.2012 року будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] - ? частина на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кременчуцьким УЖКГ 12.09.1994 року, та за [PERSON] - ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 21.09.1994 року. (а.с.88). Відомості в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно на будинок [ADDRESS] - відсутні, що підтверджено Інформаційною довідкою №61678559 від 17.06.2016 року. (а.с.80). В порядку ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд звертався до Кременчуцької міської ради та Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області з листами, проте суду не були подані відомості про те, що ? частина будинку [ADDRESS] знаходиться в державній чи комунальній власності, чи поставлена на облік як безхазяйне майно. З огляду на наведене, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, викладених в ст.10, ст.11, ст.60 ЦПК України, суд приймає рішення на підставі поданих сторонами доказів. Суд критично відноситься к поясненням представника відповідача про необхідність врахування факту, що ДПІ Крюківського району м. Кременчука зверталося із заявою від 06.10.1994 року до Першої Кременчуцької нотаріальної контори про видачу свідоцтва про права на спадщину держави на безхазяйний будинок, власниця якого [PERSON] та її спадкоємець [PERSON] померли, а ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Такі пояснення суперечать Перехідним положенням ЦК України, відповідно до яких правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Представник відповідача визнав, що спадщина, яка складається з ? частини будинку [ADDRESS] - не визнавалася відумерлою. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. В п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз'яснення, що Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] відкрито, добросовісно, безперервно з 1994 року і по теперішній час володів ? частиною будинку [ADDRESS] власник якої [PERSON] і її спадкоємець [PERSON] померли. Наведений факт підтверджений свідоцтвом про право спадщину за заповітом, виданим [PERSON] на ? частину спірного будинку, частки в якому не виділялись в натурі, а також домовою книгою, де зазначено що він зареєстрував в зазначеному будинку своє постійне місце проживання, а також членів своєї сім'ї, довідкою ТОВ "Добробит" №1534/32 від 21.05.2015 року про те в зазначеному будинку зареєстрований [PERSON] з сім'єю, заборгованості по квартплаті немає. (а.с.9, 22-25) Суд критично відноситься к доводам представника відповідача про те, що [PERSON] недобросовісно заволодів ? частиною будинку [ADDRESS] власник якої [PERSON] і її спадкоємець [PERSON] померли, оскільки знав, що це майно йому не належить. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", обговорене 21.12.2012 року на засіданні Пленуму, дано роз'яснення, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Враховуючи, положення ч.2 ст.328 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння [PERSON] будинком на це майно не претендували інші особи, [PERSON] не набув майно злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, [PERSON] мав право власності на половину будинку, і йому було достовірно відомо, що власник другої половини та її спадкоємець померли, інших спадкоємців не залишилось, суд вважає, що [PERSON] добросовісно набув право власності ? частиною будинку [ADDRESS] власник якої [PERSON] і її спадкоємець [PERSON] померли. Разом з тим пасивна поведінка органів держави та місцевого самоврядування щодо цього майна, відсутність претензій чи вимог до володільця про повернення майна, той факт що інші особи, в тому числі органи державної влади та місцевого самоврядування тривалий час обходились без цього майна, не виявляли зацікавленості до нього - усе це суд розуміє як втрата інтересу до права власності на частину зазначеного будинку, що також підтверджує добросовісність володіння [PERSON]цим майном Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. З огляду на наведені вимоги закону [PERSON] більше 10 років безперервно володіє ? частиною будинку, на яку просить визнати за ним право власності за набувальною давністю. В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз'яснення, що Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Європейський Суд з прав людини (даної ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.1976 року у справі "[PERSON] проти Бельгійської авіакомпанії "Сабена" вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення. Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спадкового майна у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити. Є підстави для висновку про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на захист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов'язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення. В п.124 рішення у справі "Онер'їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. (Вісник Верховного Суду України №1(173)'2015 а.с.39-46). Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз'яснення, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З огляду на наведене, враховуючи, що [PERSON] є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за ним права власності на це майно.

Outcome: approved