Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогою до [PERSON] про розірвання шлюбу укладеного між ними 28.10.2000 року в виконавчому комітеті Шабівської сільської ради, посилаючись на те, що фактично шлюб розпався та носить лише формальний характер, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують, а їх спільний неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживає з батьком. Причинами розпаду сім'ї [PERSON] називає те, що [PERSON] постійно вчиняє скандали, бійки, принижує його людську гідність, створює такі умови, що подальше сумісне проживання не можливе. Так, [PERSON] втратив до дружини почуття любові та поваги і категорично не згоден на примирення. З зустрічними позовними вимогами до [PERSON] звернулась [PERSON], яка просить суд: - визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 2000 гривень на місяць до досягнення повноліття; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості автомобіля 10000 гривень; - поділити наступне спільне майно: прибудову до гаража вартістю 8500 гривень, будівництво сараю для кур та свиней вартістю 3000 гривень, будівництво та установку водопостачальної системи вартістю 7500 гривень, спутнiкова антена та її установка вартістю 2000 гривень, будівництво цистерни вартістю 3000 гривень, пральну машину («Beko») вартістю 5000 гривень, холодильник («Днепр») вартістю 4000 гривень, спальне ліжко вартістю 3000 гривень, пилосос «LG» вартістю 500 гривень, боксерську грушу вартістю1000 гривень, ролики вартістю 800 гривень, шафа для телевізору вартістю 700 гривень, ноутбук (Lenovo) вартістю 8000 гривень, телевізор (LG) вартістю 2000 гривень, відеокамеру вартістю 4000 гривень, унітазвартістю 1200 гривень, умивальник з краном вартістю 2000 гривень, ванна вартістю 6000 гривень, електроплита («Мечта») вартістю 500 гривень, праска «Phi1ips» вартістю 700 гривень, газова плита (Beko) вартістю 4000 гривень, бойлер (LG) вартістю 2500 гривень, гардероб вартістю 1000 гривень, мультиварка-скороварка (Philips) вартістю 2000 гривень, пароварка «Phi1ips» вартістю 1000 гривень, морозильна камера вартістю 5000 гривень, ле нолiум вартістю 1500 гривень, крісло для комп'ютера вартістю 1800 гривень, придбання та установка метало-пластикових дверей вартістю 8000 гривень, два м'яких кутка вартістю 10000 гривень, кухонний стіл вартістю 1500 гривень, килими вартістю 10000 гривень, десять подушок вартістю 500 гривень, двi ковдри вартістю 1000 гривень, набір покривал для ліжка вартістю 1000 гривень, три спальних комплекти вартістю 3000 гривень, банні рушники шість штук) вартістю 800 гривень, дві люстри вартістю 2000 гривень, кухонний посуд (сковорідка, стакани, сервізи) вартістю 3000 гривень, кухонні меблі вартістю 6000 гривень, банки на 3 літри для консервації кількістю 60 штук вартістю 300 гривень, банки на 1 літр для консервації в кiлькостi 100 штук вартістю 300 гривень,банки на 0,5 літра для консервації в кiлькостi 50 штук вартістю100 гривень. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 300 гривень. При цьому, [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що вона мешкає з відповідачем в одному будинку, за адресою: [ADDRESS] с. Шабо, Білгород-Дністровський район Одеська область разом з ними проживає їхній син [PERSON] На пропозиції [PERSON] домовитись про участь батька в утриманні сина [PERSON] не реагує, тому син повністю перебуває на утриманні матері. За час шлюбу на спільні кошти [PERSON] придбав автомобіль NissanPrimera, 1992 року випуску, червоного кольору, д/н [NUMBER], вартістю 20 000 гривень, що відносить автомобіль до об'єктів спільного майна подружжя. Житловий будинок [ADDRESS] Білгород-Дністровського району Одеської області, в якому проживали і продовжують проживати сторони, неодноразово добудовувався, проводились різного роду ремонтні роботи, що, як зазначає [PERSON], вимагало постійних грошових витрат, тому, на її думку, будинок також є спільною сумісною власністю подружжя. Також, [PERSON] вважає, що повинне бути поділене рухоме майно, що знаходиться в будинку та на його території, яке було придбане подружжям за період шлюбу на спільні кошти. [PERSON] та його представник - [PERSON], в судовому засіданні підтримали заявлені ними вимоги та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та визначити місце проживання дитини з батьком. [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимоги позивача про розірвання шлюбу та просила суд повністю задовольнити її зустрічну позовну заяву. Представник Служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації в судовому засіданні підтримав висновки, які були письмово викладені службою та надані суду про доцільність проживання дитини з батьком. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, з'ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 28 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 42, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], видане повторно 01.10.2014 року. [INFO] року у сторін народився син [PERSON], який на даний час зареєстрований та проживає в [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконкому Шабівської сільської ради від 04.12.2014 та довідками № 145, 146 від 12.02.2015 року. Сам будинок належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі рішення суду від 16.02.2012 року № 1505/409/2012. Такі обставини сторонами не заперечуються. Позивач та відповідач шлюбні відносини припинили, спільне господарство не ведеться, подружні стосунки не підтримують, примирення між сторонами неможливе. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, сторони втратили почуття поваги і любові один до одного, та не ведуть спільного господарства. Крім того, жоден із подружжя не заявив бажання про збереження сім'ї. Це є доказом того, що подружжя не бажає примирення і вважає, що зберегти сім'ю неможливо. В силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них,інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи положення ч.4 ст.174 ЦПК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення, тому його слід розірвати. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання сина [PERSON] з матір'ю, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згоди щодо місця проживання дитини сторони не дійшли. На вимогу суду, Білгород-Дністровська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування надала висновок про доцільність визначення місця проживання дитини одним із батьків від 14.05.2015 року № 01-39/2445, згідно з яким Комісія вважає за доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], біля батька - позивача. Крім того, суд бере до уваги, що [INFO] року [PERSON] досягне 14 років, та в судовому засіданні [PERSON] висловив своє бажання проживати разом з батьком та бабусею. Побутові умови проживання в будинку батька за адресою: [ADDRESS] Білгород-Дністровський район Одеської області та умови матеріального забезпечення є задовільними. Перешкод для спілкування з матір'ю не має. До того ж, з характеристик батька, що наявні в матеріалах справи, вбачається, що батько працелюбна та відповідальна особа. Разом з тим, відповідач не представила суду достатніх доказів того, що вона зможе забезпечити сина гідними та достатніми умовами життя, а саме, місцем проживання та матеріальним забезпеченням. До того ж, на даний час відповідач не працевлаштована, а суду надала лише позитивні характеристики з підприємств де вона працювала деякий час. За таких обставин,суд вважає, що в інтересах дитини є доцільним визначити місце проживання разом з батьком за адресою: [ADDRESS] с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області. В зв'язку з визначенням місця проживання [PERSON] з позивачем та знаходженням його на утриманні позивача, немає підстав для задоволення вимоги [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання сина. Щодо правового режиму спірного майна судом враховано наступне. Відповідно до довідки Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Білгород-Дністровський та Білгород-Дністровського району підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області № 7/4-1653 від 13.12.2014 року, на підставі довідки-рахунок серії ДДР № 429518 від 18.04.2009 року позивачу належав автомобіль NissanPrimera, 1992 року випуску, червоного кольору, д/н [NUMBER], та 03.10.2014 року транспортний засіб було знято з обліку власником для реалізації. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини і навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини ти чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, обставинами справи та нормами законодавство чітко визначено, що автомобіль NissanPrimera є спільною власністю подружжя. Беручи до уваги те, що автомобіль був придбаний за 20 000 гривень, та після його продажу відповідач не отримала ніяких матеріальних благ, суд вважає обґрунтованою вимогу [PERSON] про стягнення на її користь половину вартості автомобілю, а саме 10 000 гривень. Посилання позивача на те, що автомобіль був придбаний за кошти його померлого батька, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, враховуючи положення вищезазначеної Постанови, суд вважає безпідставними вимоги відповідача про визнання спільним нажитим майном подружжя житловий будинок [ADDRESS] Білгород-Дністровського району Одеської області та визнання за нею право власності на 1/2 частину будинку, оскільки, будинок був успадкований позивачем після смерті його батька, що підтверджується копією рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.02.2012 року № 1505/409/2012. Щодо наголошень відповідача на те, що її зусиллями та матеріальними внесками добудовувався та ремонтувався спірний будинок, свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] - мати позивача, яка проживає з сторонами в одному будинку, пояснили, що будинок будував померлий батько позивача, а господарство по будинку веде сам позивач та [PERSON], в тому числі, дбає за внуком [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Усупереч положень статей 10 і 60 ЦПК України [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що зазначене рухоме майно, що знаходиться в будинку та на його території є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд бере до уваги той факт, що в цьому будинку проживали не тільки позивач і відповідач, а й батько позивача до 2011 року та мати по сьогоднішній день, які також могли вносити свої кошти на поліпшення житлових умов та технічного стану будинку. З огляду на викладене у сукупності суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо юридичної долі будинку, в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє доведення в судовому засіданні, а позовні вимоги [PERSON] повною мірою не були обґрунтовані та підтверджені належними доказами в судовому засіданні.

Outcome: partial