Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

21 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 березня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі ТОВ «ЛК «Автофінанс») укладено договір фінансового лізингу №001904 на придбання трактора, під час укладення якого позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому він вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив його права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що в договорі зазначена інша марка трактора, ніж він бажав отримати за договором лізингу, зокрема, замість міні-трактора КИЙ-425 з плугом, фрезою та картоплесаджалкою загальною вартістю 97500 грн. вказано трактор МТЗ 82.1.26, який втричі дорожчий. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII), оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідач відмовився передавати трактор, вказавши, що сплачена позивачем сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору, а позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 28 березня 2015 року і стягнути з відповідача сплачені грошові кошти у розмірі 58500 грн. та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» у судове засідання не зявився повторно, причин неприбуття суду не повідомив, заперечення проти позову не надав, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами в заочному провадженні. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28 березня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №001904 (а. с. 9-16). Згідно з п.1.1 договору предметом фінансового Лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даному пункті та у Специфікації ([PERSON] №2 Договору), а саме: трактор МТЗ 82.1.26, обєм двигуна 81 к.с., привід 4х4, з механічною КПП. Відповідно до п.1.3 договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного Договору зазначається у договорі, розмір авансового платежу вказується у даному Договорі та [PERSON] №1 до Договору, який є невідємною його частиною. З розділу 8 Договору "Вартість предмета лізингу та платежів", а саме з п.8.2, вбачається, що, укладаючи даний договір, сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 16296,30 дол. США, що на дату укладення, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, еквівалентно 440000 грн. Згідно з п. 8.5 договору всі планові платежі, які визначаються у [PERSON] №1 та [PERSON] №3 до даного договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно із вказаними додатками на підставі рахунків, виставлених Лізингодавцем. Як вбачається із вказаного вище договору, його невідємними частинами є [PERSON]: №1- графік сплати авансового внеску; №2- специфікація; №3 - графік покриття витрат та виплат лізингового платежу. Позивачем до позову долучено [PERSON] №№ 1, 2, 3, які не відповідають умовам вказаного Договору №001904, зокрема у [PERSON] №3 - специфікація зазначено зовсім інший транспортний засіб, ніж той, що вказаний у договорі Лізингу. Так, у Договорі зазначений транспортний засіб МТЗ 82.1.26 вартістю 16296,30 доларів США, а у додатках - МТЗ КИЙ 425 з плугом, фрезою та картоплесаджалкою загальною вартістю 97500 грн. Вказані додатки позивачу були надані разом з Договором лізингу. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що надані позивачем [PERSON] не містять необхідних реквізитів, зокрема підпису лізингодавця та печатки, та посилання на те, до якого Договору укладені вказані додатки (а. с. 17-19). Ухвалою Білопільського районного суду від 08 листопада 2016 року в порядку забезпечення доказів у відповідача були витребувані докази : - оригінал та належним чином завірена копія заяви [PERSON] на укладення договору фінансового лізингу №001904 від 28 березня 2015 року; - належним чином завірені копії [PERSON] №1, №2, №3 до договору фінансового лізингу №001904 від 28 березня 2015 року. Проте вимоги суду відповідачем виконані не були, копію ухвали представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» отримав 14 листопада 2016 року, проте на час розгляду справи докази суду не направив (а. с. 91). Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору №001904 від 28 березня 2015 року [PERSON] сплатив ТОВ «ЛК «Автофінанс» кошти в сумі 58 500 тис. грн., з яких 44 000 грн. - адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №001904 та 14500 грн. - авансовий платіж за вказаним вище договором (а. с. 20-23). Звернувшись до суду з позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався саме на те, що договір фінансового лізингу укладений з порушенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема є несправедливим, його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики. Згідно з умовами договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів. При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60% авансового платежу, а 40% утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Згідно із частиною другою статті 1 Закону №723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом №723/97-ВР. Стаття 18 Закону №1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону №1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону №1023-ХІІ, суд дійщов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону №1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору). Як було встановлено, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 16296 дол. 30 цент США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 440000 грн. з ПДВ (пункт 8.2). Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 3.2.7, 12.1 договору). Відповідно до частини другої статті 6 Закону №723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, статтею 16 Закону №723/97-ВР передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону №723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.4). За змістом частини пятої статті 11 Закону №1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі №6-330цс16, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України. За таких обставин, дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону №1023-ХІІ, а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки підприємницька практика відповідача спонукала позивача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, то така практика ввела в оману позивача стосовно предмету лізингу, дійсної вартості товару та розміру лізингових платежів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, зважаючи на викладені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 58500 грн., відповідно до положень ч. 2 ст. 216 ЦК України. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи, що у зв'язку з вчиненням відповідачем по відношенню до позивача дій нечесної підприємницької практики, та укладення договору, що містить несправедливі умови які спричинили позивачу не лише матеріальних збитків, а й моральних, що виразилися у душевних стражданнях та переживаннях позивача в звязку зі зміною його звичайного способу життя, неможливості отримання предмету лізингу чи то повернення сплачених коштів, необхідністю захисту порушених прав, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Задовольняючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди частково, суд виходить з того, що укладення договору сталося з необачності самого позивача при підписанні ним суперечливих за змістом документів. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 275 грн. 60 коп. за сплачений судовий збір при зверненні до суду із клопотанням про забезпечення доказів (а. с. 83). Також, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на виконання вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 585 грн. за вимогу майнового характеру та 330 грн. 72 коп. - за вимогу немайного характеру, а всього 915 грн. 72 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial