Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, в якому зазначила, що згідно розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області за №424-р від 02.12.1996 року її батько [PERSON] набув право на земельну частку (пай) розміром 7,22 га в умовних кадастрових гектарах на території Володимирівської сільської ради Казанківського району і отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №00658678. [INFO] її батько помер. Під час оформлення спадкових прав дізналася, що вищезазначений сертифікат за договором дарування №544 від 10.03.2000 року був подарований батьком відповідачу [PERSON] Оскільки відповідач не є їх родичем і в батька не було приводу безоплатно дарувати земельну ділянку сторонній людині, тому договір про її відчуження він не укладав. Вважає, що вказаний договір дарування є незаконним, і посилаючись на положення ч.2 ст.207, ч.1 ст.215 ЦК України позивач просила визнати цей договір недійсним. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю від 08.07.2014 року [PERSON] підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив, що договір дарування права на земельну частку (пай) від 10.03.2000 року укладався між ним та [PERSON] в присутності державного нотаріуса, який посвідчив цей договір після перевірки відсутності у [PERSON] заперечень проти відчуження належного йому права на земельну частку (пай). З дати укладення договору дарування і до дня смерті (майже 14 років), [PERSON] як дарувальник, жодного разу не порушував питання щодо невідповідності змісту посвідченого договору вимогам закону чи визнання його недійсним, що свідчить про дійсність його волевиявлення з передачі йому у власність, як обдарованому, права на земельну частку (пай). Оскільки оспорюваний договір був укладений і посвідчений без порушень чинних на той час норм законодавства, тому вимоги позивача про визнання цього договору недійсним є безпідставними, просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Згідно приписів ч.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно ст.243 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Підстави для визнання угод недійсними, викладені у ст.ст.47-49, 55-58 ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року). Земельним Кодексом України (в редакції Закону №561-12), Законом України "Про плату за землю" (в редакції Закону №2535-12), Декретом Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" №15-92 від 26.12.1996 року, Указами Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" №666-94 від 10.11.1994 року, "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" №720/95 від 08.08.1995 року та "Про захист прав власників земельних часток (паїв) №332/98 від 21.04.1998 року" (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Указом Президента України "Про захист прав власників земельних часток (паїв)" №332/98 (втратив чинність 20.07.2007 року) та затверджений Наказом Міністерства юстиції України і Державного комітету України по земельним ресурсам №14/5/48 від 06.06.1996 року "Порядок посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом" (втратив чинність 08.08.2005 року) було передбачено, що передача громадянином свого права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, у власність іншій фізичній чи юридичній особі є самостійним видом відчуження, тому договір відчуження земельних ділянок та прав на земельну частку (пай) повинен посвідчуватися нотаріально. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що згідно розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області за №424-р від 02.12.1996 року громадянин [PERSON], як член КСП "Володимирівський" набув право на земельну частку (пай) розміром 7,22 га в умовних кадастрових гектарах із земель колективної власності вищевказаного підприємства, розташованих на території Володимирівської сільської ради Казанківського району і 05.12.1996 року отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №00658678. Як вбачається з договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого 10 березня 2000 року завідуючою Казанківською державною нотаріальною конторою Миколаївської області Рожко О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №544, громадянин [PERSON] як даруватель та громадянин [PERSON] як обдарований уклали договір за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв, право на земельну частку (пай) у землі, яка знаходиться у колективній власності сільськогосподарського підприємства "Володимирівський" Казанківського району, розміром 7,22 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості. Право на земельну частку (пай) належить дарувателеві на підставі сертифікату серії МК №00658678, виданого 05 грудня 1996 року Казанківською райдержадміністрацією згідно розпорядження за №424-р від 02.12.1996 року, зареєстрованого там же 10 грудня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №209. Належність громадянину [PERSON] відчужуваного права на земельну частку (пай) перевірено. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Особу сторін, які підписали документ, встановлено, їх дієздатність перевірено. Відсутність заперечень проти відчуження перевірено. Сертифікат на право на земельну частку (пай) передано обдарованому. Таким чином, договір дарування права на земельну частку (пай), укладений 10.03.2000 року між [PERSON] та [PERSON], був посвідчений державним нотаріусом у відповідності з вимогами законів та законодавчих актів, якими регулювалися питання щодо переходу права власності на земельну частку (пай). Посилання позивача та його представника на положення ч.2 ст.207, ч.1 ст.215 ЦК України як на підстави визнання недійсним оспорюваного договору дарування, який був укладений 10 березня 2000 року, суд вважає помилковими. Оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилаються як на підставу заявлених вимог, та не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, суд вважає, що заявлений позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, пов'язані зі сплатою позивачем судового збору, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed