Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача КП ТМР «Тернопільводоканал» про захист прав споживача шляхом: визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування позивачці плати за спожиті послуги за вересень 2014 року в сумі 930, 13 гривень; зобовязання відповідача провести перерахунки шляхом виключення з нарахувань суми заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 3424, 11 гривень; зобовязання відповідача проводити нарахування за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення позивачки згідно встановлених рішенням виконкому ТМР від 10.04.2014 року за №360 згідно норм розрахунку на одну зареєстровану особу, яка проживає в [INFO]. В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що є власником вищезазначеної квартири й споживачем послуги з водопостачання та водовідведення, в квартирі немає зареєстрованих осіб, [PERSON] одноособово живе за даною адресою, однак в 2014 році відповідачем їй було безпідставно донараховано 930, 13 гривень боргу за послуги з водопостачання та водовідведення, й в подальшому направлялися до сплати рахунки з розрахунку трьох осіб, а пізніше двох, що на думку позивачки є протиправним, призводить до несення нею безпідставних втрат. Надалі в судовому засіданні представник позивачки уточнив вимоги в частині суми та періоду, просить суд про захист права довірительки шляхом визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування позивачці плати за спожиті послуги за листопад 2014 року в сумі 930, 13 гривень; зобовязання відповідача провести перерахунок плати за надані [PERSON] послуги з водопостачання та водовідведення квартири [ADDRESS], виключивши із нарахувань за період з 09.2014 року по 10.2015 року, суму заборгованості в розмірі 2838, 13 гривень. зобовязання відповідача на майбутнє проводити нарахування за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення позивачки згідно встановлених рішенням виконкому ТМР від 10.04.2014 року за №360 згідно норм розрахунку на одну зареєстровану особу, яка проживає в [INFO]. У судовому засіданні позивач представник уточнені вимоги підтримав, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві та просить його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що позивачу нарахована плата за послуги з водопостачання та водовідведення згідно рішення ВК ТМР від 05.12.2012 року з розрахунку кількості осіб, котрі фактично проживають в квартирі, а тому в позові слід відмовити. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується реєстраційним посвідченням від 30 серпня 2005 року; при цьому згідно довідки ТОВ «КомЕнерго Тернопіль -2» від 18.12.2015 року, у спірній квартирі немає зареєстрованих осіб. Водопостачання та водовідведення даної квартири здійснює КП ТМР «Тернопільводоканал», де позивачка має відкритий особовий рахунок 13699, й будь яких доказів встановлення індивідуального лічильника обліку спожитої води, судом не встановлено та сторонами спору не доведено. Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статтею 7 зазначеного Закону визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належать, зокрема:встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до Закону;затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням;визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства;управління об'єктами у сфері житлово-комунальних послуг, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації;забезпечення населення житлово-комунальними послугами необхідного рівня та якості;встановлення зручного для населення режиму роботи виробників та виконавців;укладання договорів з підприємствами різних форм власності на вироблення та/або виконання житлово-комунальних послуг;здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо захисту прав споживачів у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини другої ст.. 32 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодно та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року за №630, в разі відсутності в квартирі засобів обліку вроди, споживач здійснює плату за надані послуги за встановленими нормативами. Нормативи споживання питної води населенням з розрахунку на одну особу в м. Тернополі, встановлені рішенням ВК ТМР від 10.04.2014 року за №360, й таким чином відповідач здійснював нарахування позивачці за водопостачання та водовідведення з розрахунку на одну особу власника квартири. Однак судом встановлено, що з жовтня 2014 року відповідачем одноразово донараховано позивачці за отримані послуги 849, 33 гривень, що стверджується карточкою по абоненту [PERSON] за період вересень 2014 року жовтень 2015 року, й при цьому в графі «мешканці» зазначено троє осіб, котрі споживають послуги відповідача. В судовому засіданні представник відповідача суду пояснив, що 26 вересня 2014 року працівниками КП ТМР «Тернопільводоканал» проведено обстеження фактичної кількості проживаючих мешканців квартири позивачки, та було встановлено, що в житлі проживає не одна, а троє осіб, а тому, в порядку рішення Виконавчого комітету ТМР від 05.12.2012 року за № 2082 «Про затвердження заходів, спрямованих на вдосконалення механізму нарахування плати за надані житлово комунальні послуги у випадку розбіжностей між фактичною кількістю проживаючих та зареєстрованих осіб у помешканні споживачів, де відсутні індивідуальні засоби обліку спожитих послуг», відповідачем здійснено донарахування 849, 33 гривень за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення позивачки з розрахунку фактично встановленої кількості осіб (троє) за 6 місяців, що передували даті складання акту перевірки. Відтак з жовтня 2014 року позивачці відповідач здійснював нарахування за надані послуги з розрахунку троє осіб до червня 2015 року, а з цього місяця за двох осіб, за результатами повторної перевірки проживаючих і до дати звернення позивачки до суду нарахування відповідач продовжує здійснювати з розрахунку двох проживаючих осіб. Системний аналіз наданих сторонами доказів дозволяє суду зробити наступний висновок. 05.12.2012 року рішенням виконавчого комітету ТМР за №2082, вирішено затвердити заходи, спрямовані на вдосконалення механізму нарахування плати за надані житлово комунальні послуги у випадку розбіжностей між фактичною кількістю проживаючих та зареєстрованих осіб у помешканні споживачів, де відсутні індивідуальні засоби обліку спожитих послуг, зокрема підприємствам, надавачам ЖКП, здійснювати проведення нарахувань згідно встановлених фактів розбіжностей між фактичною кількістю осіб, що проживають та кількістю зареєстрованих в помешканні. При цьому в тексті вищезазначеного рішення є наступна примітка: «у разі неможливості визначення періоду проживання осіб без реєстрації, нарахування за житлово комунальні послуги проводяться починаючи з шестимісячного періоду, що передує даті складання акту». Належних та допустимих доказів визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету ТМР за №2082 від 05.12.2012 року, позивачкою суду не надано, хоча обовязок доказування покладається на кожну із сторін спору, в силу ст. 60 ЦПК України, відтак правомірність даного рішення презюмується, і формально в суду відсутні підстави вважати неправомірними дії відповідача щодо здійснення перерахунку вартості наданих послуг в разі встановлення фактичної кількості споживачів послуг, що перевищує кількість зареєстрованих в помешканні осіб. На доведення факту проживання більшої кількості осіб, ніж зареєстровано в квартирі позивачки, відповідач суду надав акт від 26.09.2014 року, складений працівником КП ТМР «Тернопільводоканал» та ТОВ «КомЕнергоТернопіль» про те, що у квартирі по вул.. М.Грушевського 5\\23 в м. Тернополі, шляхом опитування мешканців, встановлено проживання трьох осіб. При цьому факт проживання засвідчено мешканцями будинку з 18 та 20 квартир, без зазначення імені та прізвища, й котрі, згідно тексту Акту, від підпису відмовилися. Аналогічного змісту акт було складено працівником відповідача та ЖЕКу, за змістом якого мешканцями 20 та 25 квартир, без зазначення їх імені та підпису, було посвідчено факт проживання двох осіб у квартирі позивачки, й в тексті акту також наявний запис про відмову від підпису мешканців квартир 20 та 25. Разом з тим, не надаючи оцінки правомірності рішенню ВК ТМР за №2082 від 05.12.2012 року, оскільки це не є предметом позовних вимог [PERSON]С, суд зазначає, що в ЄСПЛ у своїх рішеннях , зокрема «Корецький та інші проти України» від 03.04.2008 року, зазначає «46. Навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій в національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів "передбачений законом" в другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону (див., серед іншого, "Маестрі проти Італії" (Maestri v. Italy), N 39748/98. п. 30, ECHR 2004-I). 47. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується (див. вищезазначене рішення "Маестрі" (Maestri).» Суд констатує, що, як зазначено вище, складені відповідачем акти перевірки проживаючих мешканців в квартирі по вул.. М.Грушевського 5\\23 в м. Тернополі, не містять імен та підписів мешканців будинку, котрі свідчили факти, тобто заявників суд вважає анонімними, а зміст актів сприймає критично, й крім того наголошує, що відповідач узагалі не пояснив суду яким документом органу місцевого самоврядування передбачено форму подібних актів перевірки, правову основу процедури їх складання та процедуру самої перевірки присутності сторонніх осіб в помешканні споживача послуг з водопостачання та водовідведення (з повідомленням споживача чи без повідомлення, та з можливістю, чи за її відсутності надавати будь які поясненя). При цьому позивачка в категоричній формі стверджує про відсутність будь яких інших осіб в належному їй помешканні, й її представник суду пояснив, що ніхто з КП ТМР «Тернопільводоканал» та ЖЕКу не приходив та не повідомляв її про проведення будь яких перевірок проживаючих в квартирі осіб. Таким чином суд зауважує, що приймаючи рішення за №2082 від 05.12.2012 року про затвердження заходу, спрямованого на вдосконалення механізму нарахування плати за надані житлово комунальні послуги у випадку розбіжностей між фактичною кількістю проживаючих та зареєстрованих осіб у помешканні споживачів, де відсутні індивідуальні засоби обліку спожитих послуг, зокрема зобовязуючи підприємства, надавачі ЖКП, здійснювати проведення нарахувань згідно встановлених фактів розбіжностей між фактичною кількістю осіб, що проживають та кількістю зареєстрованих в помешканні - виконавчий комітет ТМР не зазначив чітких шляхів та процедур встановлення зазначених розбіжностей, зокрема зрозумілих та передбачуваних для позивачки, як споживача послуг, правил та порядку проведення перевірки перебування в квартирі позивачки інших осіб споживачів послуг відповідача, тобто ВК ТМР припустився ухвалення неякісного рішення, що безумовно є втручанням у приватне життя [PERSON], оскільки зумовлює обовязок відповідача, як надавача ЖКП, у непередбачений будь яким законним рішенням спосіб, збирати інформацію про життя позивачки щодо перебування в її помешканні інших осіб. Окремим доказом неякісності формулювань ухваленого ВК ТМР рішення від 05.12.2012 року №2082, свідчить та обставина, що його (рішення) приписи відповідач тлумачить на власний розсуд: вищезазначено, що у примітці до рішення передбачене правило «у разі неможливості визначення періоду проживання осіб без реєстрації, нарахування за житлово комунальні послуги проводяться починаючи з шестимісячного періоду, що передує даті складання акту». Склавши акт 26.09.2014 року, відповідач здійснив перерахунок вартості наданих позивачці послуг з розрахунку трьох осіб, та донарахував 849, 33 гривень за шестимісячний період, що передував події, однак склавши акт в червні 2015 року про проживання у квартирі позивачки не трьох, а двох осіб, не здійснив перерахунку у зворотному порядку в сторону зменшення суми за попередній шестимісячний період суду представник відповідача пояснив, що на думку КП ТМР «Тернопільводоканал» рішення ВК ТМР містить лише одне визначення «нарахування», а термін «перерахунок» відсутній, хоча суд зауважує, що відповідачем здійснюючи нарахування вартості послуг, фактично здійснено саме перерахунок за певний період часу. Загалом за період спірний період, з 09.2014 року по 10.2015 року, відповідачем позивачці нараховано 4642, 98 гривень за послуги з водопостачання та водовідведення, й у цю суму безпідставно включено нарахування в розмірі 2838, 13 гривень за начебто фактично проживачих в квартирі позивачки сторонніх осіб. Як у споживача послуг, у позивачки існує позитивний обовязок оплатити послуги, що презюмується ст.. 526 ЦК України, про належне виконання зобовязання. Однак відповідач нарахував плату за надані [PERSON] послуги з водопостачання та водовідведення квартири [ADDRESS], безпідставно виключивши із нарахувань за період з 09.2014 року по 10.2015 року, суму заборгованості в розмірі 2838, 13 гривень, і продовжуючи надсилати позивачки рахунки на оплату послуг з вкладенням спірної суми, а тому позивачка вправі зобовязати відповідача провести перерахунок вартості наданих послуг, що узгоджується з можливими способами захисту цивільних прав (ст.. 16 ЦК України). Можливість застосування будь яких способів захисту цивільних прав, які (способи) прямо не заборонені законом, підтверджує ВСУ у постанові від 15.04.2015 року за №6-55цс15. Одночасно суд розяснює, що судовому захисту підлягають невизначні, оспорювані або порушені цивільні права особи, тобто необхідною умовою захисту є факт порушення, оспорювання або невизнання права станом на дату звернення з позовом до суду. (ст. 3 ЦПК Україна) А тому, на думку суду, вимога позивачки про зобовязання відповідача на майбутнє не здійснювати порушення її права на отримання рахунків на оплату послуг з розрахунку на одну особу, не підлягає до задоволення за передчасністю.

Outcome: partial