Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

25 жовтня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування, в якому позивач просить визнати [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ; встановити спосіб виконання рішення за яким дане рішення суду є підставою для зняття [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 25 липня 1992 року Приморським райвідділом ЗАГС м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати однією сім`єю і вести спільне господарство. 13.06.2001 року позивач була зареєстрована, як член сім`ї [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , де сторони і проживали. Спірна квартира за вказаною адресою є окремою двокімнатною квартирою, загальною площею 30, 81 кв.м, житловою 23,70 кв.м. Квартира не приватизована. Чоловік позивачки будучи наймачем вказаної квартири, [INFO] помер у віці 64 роки. З 07 квітня 1988 року в спірній квартирі був зареєстрований син чоловіка позивачки від першого шлюбу [PERSON] , 1972 року народження, який з 2001 року в квартирі не проживає без поважних причин. Крім того, позивачці стало відомо, що відповідач, без її відома прописав на спірній жилплощі двох своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] 2000 року народження та [PERSON] 2004 року народження. Наразі, у витратах на утримання жилого приміщення відповідач участі не приймає, квартирою не цікавиться. Вселитись до спірної квартири відповідач ніколи не намагався, в чому йому ніхто не заперечував, однак не проявляє ініціативу щодо зняття себе з дітьми з реєстрації по спірній жилплощі. Позивач вказує на те, що діти мешкають в селі Нерубайське Одеської області у приватному маєтку з батьком, точна адреса позивачеві не відома, та навчаються у гімназії села Нерубайське. У зв`язку з реєстрацією на спірній житловій площі відповідачів позивач не може реалізувати своє право на приватизацію квартири і змушена сплачувати квартплату та плату за комунальні послуги за відповідача, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року відкрито провадження по справі. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано [PERSON] 1972 року народження та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Встановлено спосіб виконання рішення за яким дане рішення суду є підставою для зняття [PERSON] 1972 року народження та його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] . 04 вересня 2019 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 19 листопада 2018 року. Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року поновлено [PERSON] строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року скасовано та призначено справу до судового розгляду. 24 червня 2020 року від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. 13 жовтня 2020 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 21 жовтня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів та письмові пояснення. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Сокол Т.В. про виклик свідків задоволено. Викликано в судове засідання, у якості свідків [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 03 червня 2021 року були допитані свідки. [PERSON] повідомив, що проживає за адресою [ADDRESS] з 2009 року та є сусідом. Зазначив що йому не відомі обставини, чи проживають в спірній квартирі відповідачі. Знав тільки [PERSON] , який проживав з [PERSON] . Поліцію біля квартири не бачив. [PERSON] повідомила, що є сусідкою [PERSON] .. Знає [PERSON] , проте вже близько 20 років його не бачила. Дітей [PERSON] не знає, зазначила що вони разом з [PERSON] не проживають. Поліцію біля квартири не бачила. В судове засідання 18 червня 2021 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. В матеріалах справи від учасників справи є заяви про розгляд справи за відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 25 липня 1992 року Приморським райвідділом ЗАГС м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 521). Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати однією сім`єю і вести спільне господарство. 13.06.2001 року позивач була зареєстрована, як член сім`ї [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , де сторони і проживали. Спірна квартира за вказаною адресою є окремою двокімнатною квартирою, загальною площею 30,81 кв.м, житловою - 23,70 кв.м. Квартира не приватизована. Будинок належить Приморській районній адміністрації згідно довідці, виданій дільницею №11 ЖКС "Портофранківський" від 05.10.2017 року. Чоловік позивачки будучи наймачем вказаної квартири, [INFO] помер у віці 64 роки (актовий запис про смерть № 3415 від 03.04.2013 року, складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції). З 07 квітня 1988 року в спірній квартирі був зареєстрований син чоловіка позивачки від першого шлюбу - [PERSON] , 1972 року народження, який з 2001 року в квартирі не проживає без поважних причин. Крім того, відповідач зареєстрував на спірній житловій площі двох своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] 2000 року народження та [PERSON] 2004 року народження [INFO] . Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2016 року [PERSON] звертався до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо захисту своїх прав та прав неповнолітніх дітей на житло, у зв`язку з створенням перешкод гр. [PERSON] для проживання [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] 2000 року народження та [PERSON] 2004 року народження. З аналогічною заявою 09 жовтня 2020 року представник [PERSON] також звертався до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано [PERSON] , що останній не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Так, відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бити безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування таким житлом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на визначений строк, тощо). Суд не бере до уваги посилання [PERSON] що у листопаді 2016 року останній звертався до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо захистом своїх прав та прав неповнолітніх дітей на житло, у зв`язку з створенням перешкод гр. [PERSON] для проживання [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] 2000 року народження та [PERSON] 2004 року народження (а.с.108), оскільки згідно відповіді Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області на адвокатський запит С-746а/з від 17.06.2020 року, згідно бази інформаційної підсистеми інформаційного порталу НПУ інформації щодо перешкоджання громадянкою [PERSON] у проживанні за адресою [ADDRESS] громадянину [PERSON] , [INFO] та його неповнолітнім дітям [PERSON] 2000 р.н., [PERSON] , 2004 р.н. у період з 25.10.2016 року по теперешній час не надходило. Відповіді зареєстрована за вих.№ 36/2-с-746/аз від 22.06.2020 року. Щодо звернення з аналогічною заявою 09 жовтня 2020 року представником [PERSON] до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області (а.с.109), то слід зауважити, що представник [PERSON] звернувся до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області вже після подачі заяви про перегляд судового рішення від 04 вересня 2019 року (а.с. 67). Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне. На момент звернення до суду з позовом, а саме станом на 25 жовтня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] були неповнолітніми дітьми. За правилами статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідач - це фізична або юридична особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Позивач по даній справі, скориставшись наданими йому правами, пред`явив позовні вимоги, в яких просив визнати [PERSON] та його неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Зазначивши, що відповідачем є [PERSON] . А відтак, суд розглядає в межах позовних вимог, які були заявлені відповідачем станом на день подачі позову, тобто на момент, коли [PERSON] [INFO] була, а [PERSON] [INFO] є неповнолітніми дітьми, оскільки позивач не звертався до суду з заявою про залучення [PERSON] у якості співвідповідача, а [PERSON] і на день винесення рішення по справі є неповнолітнім. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року по справі № 465/7083/13-ц. Що стосується вимог в частині позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання, станом на день подачі позову, неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та вважає такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Так, згідно довідки щодо зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] зареєстрована тільки [PERSON] . У зв`язку з тим, що за результатами перегляду заочного рішення суду від 19 листопада 2018 року скасовано, тому під час ухвалення нового рішення, яким задоволені позовні вимоги в меншому розмірі, суд допускає поворот виконання рішення. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial