Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва (позивач) з позовом до [PERSON] (відповідач 1), що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] (відповідач 2), третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просило суд визнати [PERSON] , [PERSON] , яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] ,такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що гуртожиток ПрАТ « Київський мотоциклетний завод », що за адресою по [ADDRESS] м. Київ прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. 13.09.2002 р. [PERSON] було видано ордер №1216 на жилу площу- кімнату [ADDRESS] на період роботи на підприємстві. До складу сім`ї [PERSON] включені були відповідачі [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка. [INFO] [PERSON] помер. На час смерті [PERSON] належали квартири [ADDRESS], площею 42,70 кв.м, по [ADDRESS] та [ADDRESS] , площею 18,00 кв.м, по [ADDRESS] . В зв`язку з цим [PERSON] було відмовлено у видачі ордера на кімнату [ADDRESS] , знято з квартирного обліку [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони забезпечені житлом у м. Києві. На даний час, відповідачі зареєстровані в кімнаті [ADDRESS] вказаного гуртожитку. Однак, з липня 2018 р. [PERSON] та малолітня [PERSON] у вказаній кімнаті фактично не проживають. В спірній кімнаті проживає [PERSON] не будь-яких правових підстав. Крім цього, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2019 р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на користування житловим приміщення - кімнатою [ADDRESS] та зобовязання видати ордер. Позивач вважає, що відповідачі забезпеченні житлом, правових підстав для користування - кімнатою [ADDRESS] не мають, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначив, що відповідачі вселились в кімнату гуртожитку як члени сім`ї [PERSON] . Після смерті [PERSON] в кімнаті залишилась проживати [PERSON] , а [PERSON] та [PERSON] змінили місце проживання. [PERSON] тривалий час користується кімнатою [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги, проводить ремонт за власні кошти. На теперішній час за [PERSON] іншого житлового приміщення на праві власності не зареєстровано. (а.с. 73-75) У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що ордер на вселення в кімнату [PERSON] був виданий на період роботи, дія цього ордеру закінчилась, у видачі нового ордеру [PERSON] з сім`єю було відмовлено та знято з квартирного обліку, в зв`язку з цим відповідачі не мають права на користування кімнатою [ADDRESS] . (а.с. 161-162) В запереченні представник відповідача 2 зазначає, що [PERSON] правомірно вселилась в кімнату та проживала в кімнаті гуртожитку як член сім`ї наймача. Вважає, що член сім`ї наймача має право на користування житловою площею після смерті наймача, якщо доведе, що фактично проживав або сплачував комунальні послуги за цією адресою. (а.с. 179-180) Представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач 2 та її представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Відповідач 1 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). За умовами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 08.01.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.07.2020 р. закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.09.2002 р. Київський мотоциклетний завод видав [PERSON] ордер №1216 про надання приміщення житловою площею в гуртожитку на період роботи на підприємстві, а саме: кімнату [ADDRESS] . (а.с. 78) Згідно довідки №113 Київського мотоциклетного заводу в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 19.12.1986 р., [PERSON] з 14.04.2000 р., [PERSON] з 19.02.1988 р. (а.с. 81) У вказаній кімнаті з 30.01.2019 р. зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 30.01.2019 р., що підтверджується довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. (а.с. 9) Тобто, на теперішній час в кімнаті [ADDRESS] . зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 55) [INFO] [PERSON] помер. (а.с. 79) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, а саме: квартири [ADDRESS], площею 42,70 кв.м, по [ADDRESS] та [ADDRESS] , площею 18,00 кв.м, по [ADDRESS] , власником яких на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 15.01.2019 р. стала [PERSON] (а.с. 97, 98, 99) Згідно витягу з розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.09.2018 р. №526 знято з квартирного обліку [PERSON] з сім`єю з 3 осіб: [PERSON] , дружина- [PERSON] , дочка - [PERSON] (підстава - забезпеченні жилою площею згідно норми) (а.с. 8) При виході за адресою: [ADDRESS] для проведення комісійного обстеження на предмет фактичного проживання було встановлено, що в кімнаті проживає [PERSON] з 1986 року, [PERSON] та [PERSON] в зазначеній кімнаті не проживають з липня 2018 р. (а.с. 12) Згідно пояснень мешканців гуртожитку по [ADDRESS] [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку з 1986 р. (а.с. 100-103) Рішенням Шевченківського районного суду м . Києві від 13.06.2019 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2019 р. у справі №761/10467/19 відмолено [PERSON] в задоволенні позову про визнання права користування кімнатою [ADDRESS] та зобов`язання видати ордер на право заняття жилого приміщення- кімнати [ADDRESS] в гуртожитку по [ADDRESS] . (а.с. 47-54) В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація щодо об`єктів нерухомого майна, що належать [PERSON] (а.с. 80) На а.с. 82-96 - копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за кімнату [ADDRESS] по [ADDRESS] . Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 р. суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням визначена ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР. Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Судом встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Між тим, [PERSON] постійно проживає у вказаній кімнаті, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] з липня 2018 р., тобто більше шести місяців у кімнаті не проживають. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Судом враховано, що відповідач [PERSON] забезпечена іншим житлом - квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , тому право [PERSON] та малотіньої [PERSON] порушено не буде. При цьому, відповідач [PERSON] іншого зареєстрованого на праві власності житла немає, законно вселилась в кімнату [ADDRESS] по [ADDRESS] , проживає там постійно та утримує її. Доказів того, що відповідач [PERSON] не проживала у жилому приміщенні більше шести місяців не надано. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме приміщення кімнати [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити, тобто позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з [PERSON] на користь Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації кошти судового збору в сумі - 1921 грн. 00коп. Враховуючи викладене,

Outcome: partial