Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

20 листопада 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги просила визнати особистою власністю [PERSON] 8/15 частини квартири [ADDRESS], визнати спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] 7/15 частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 4/15 частини квартири та за [PERSON] право власності на 3/15 частини квартири, стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що належну на праві власності квартиру продала за 40000 грн., вклала вказані кошти в придбану квартиру [ADDRESS] та з урахуванням вкладених особистих коштів її частка становить 8/15 частини квартири. Оскільки з нею проживає неповнолітня дитина, тому просила визнати за нею право власності на 4/15 частини вказаної квартири та за [PERSON] право власності на 3/15 частини квартири. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти позову та просила визнати за відповідачем право власності на ? частину спірної квартири. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За приписами ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.10.2013 року шлюб між сторонами, укладений 28.01.2000 року, розірваний. У рішенні суду зазначено, що на час розгляду справи подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться. Вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.09.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2004 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що ціна продажу квартири визначена за домовленістю сторін, складає 71685 грн. 00 коп., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. Як встановлено судом, [PERSON] було сплачено кошти за придбану квартиру за рахунок кредитних коштів, одержаних у ВАТ «Державний ощадний банк України». Гроші в сумі 71685 грн. одержані продавцем повністю під час оформлення цього договору. Одночасно 02.07.2004 року [PERSON] оформила кредитний договір №210/721 про отримання кредиту в сумі 75000 грн. В забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору, між банком та [PERSON] 02.07.2004 року укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки філії ПАТ «Ощадбанк» від 11.02.2014 року (а.с. 96) вбачається, що кредит та відсотки по кредитному договору №210/721 від 02.07.2004 року сплачені. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.02.1998 року належала кв. [ADDRESS], яка останньою була продана, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 08.10.2004 року. Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 08.10.2004 року за реєстровим №3556 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], де продавцем виступала [PERSON], а покупцем [PERSON]. Продаж квартири вчинявся за 12333 грн. 00 коп. Таким чином, матеріалами справи доведено, що [PERSON] 08.10.2004 року продала належну їй на праві власності квартиру, яка не була об'єктом спільного майна подружжя, в період сплати коштів по кредиту, отримала від покупця 12333 грн., які в цей же день нею були сплачені на погашення позики по кредитному договору від 02.07.2004 року . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що дійсно позивач продала власну квартиру по вул. Космонавтів та вдень її продажу сплачувала до каси банку отриманий кредит на придбану трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Суму за яку продавала квартиру, їм було відомо зі слів позивача, що становило 40000 доларів США, проте вказаних коштів вони не рахували. Проте, суд критично відноситься до показань свідків, щодо розміру продажу квартири, оскільки зі змісту позовної заяви позивач зазначила, що продаж її квартири був вчинений за 40000 грн. Разом з тим, згідно прибуткового касового ордеру від 08.10.2004 року вбачається, що [PERSON] в день продажу своєї власної квартири сплатила кошти на погашення кредиту в розмірі 20000 грн. за продану квартиру, проте, суд приходить до висновку, що її особистими коштами слід визнати кошти сплачені останньою по договору купівлі-продажу в сумі 12333 грн. 00 коп. Крім того, кошти сплачені [PERSON] 11.10.2004 року по прибутковому касовому ордеру на погашення кредиту в сумі 20000 грн. також слід визнати спільними коштами подружжя, оскільки не було доведено факту належності її особистих коштів отриманих від продажу квартири. Таким чином, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з проданої [PERSON] квартири, яка була її особистою власністю, нею було отримано 12333 грн. коштів, а за трьохкімнатну квартиру згідно договору купівлі-продажу сплачено 71685 грн. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач [PERSON] не навела джерела походження решти коштів, що нею були внесені на особистий рахунок в ВАТ «Державний ощадний банк», тому вказані кошти є спільним майном. Одночасно судом було встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.06.2002 року належала 21/50 частина квартири складається з кімнати площею 12,4 кв.м. в кв. [ADDRESS], яка останнім була продана, що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири від 01.08.2002 року (а.с.92). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Одночасно з боку відповідача, представника відповідача не було надано достовірних та беззаперечних доказів, що кошти від його проданої квартири в 2002 році були внесені на придбання квартири [ADDRESS] та на погашення позики в 2004 році., а тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача [PERSON], що кошти в сумі 12333 грн. 00 коп. були виручені саме від продажу належної їй квартири, а решта суми було отримано в банку для повного розрахунку з продавцем за придбану трьохкімнатну квартиру. Враховуючи наявні у справі докази, суд вважає доведеним, що в рахунок купівлі - продажу спірної квартири по [ADDRESS] [PERSON] було сплачено 12333 грн. особистих коштів, виручених від продажу належної їй квартири, а тому відповідно розмір належної їй особистої частки в цій квартирі становить 16/100. Інші 84/100 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд вважає обґрунтованим визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру по 42/100 частки за кожним. Доводи позивача [PERSON] про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток під час поділу майна подружжя через наявність на утриманні неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач сплачує аліменти. Суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо порушення прав банку при вирішенні справи про поділ майна подружжя, оскільки ні Законом України „Про іпотеку", ні нормами ЦК України, ні договором іпотеки від 02.07.2004 року не передбачено заборони поділу предмета іпотеки, який знаходиться в спільній сумісній власності подружжя, що не є його відчуженням, а пов'язано з правом співвласників на його володіння та користування і за таких обставин оформлення права власності на частку в майні - предмета іпотеки не позбавляє такого співвласника прав та обов'язків за іпотечним договором. У зв'язку з частковим задоволенням позову на сторони згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України мають бути покладені понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial