Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Ю.Т., про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса й визнання права власності на частку майна. Мотивуючи свої вимоги тим, що 10 жовтня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 27 липня 1999 року за рахунок спільних коштів подружжям [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу набуто 1/3 частину будинку, яка складає загальну площу [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. 07 квітня 2015 року року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] у справі №753/8745/13-ц (провадження №2/753/304/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Вказаною ухвалою, затверджено, що [PERSON] та [PERSON] визнається, що 1/3 будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позначена в технічному паспорті як кв. № 2 житловою площею 22,80 кв.м. та загальною площею 39,4 кв.м. із прилеглими надвірними будівлями та спорудами належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 2, З затвердженої мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини в буд. [ADDRESS] , яка була позначена в технічному паспорті, як кв. № 2 , що складалася із житлової кімнати площею 13, 2 кв.м. з прилеглими надвірними будівлями та спорудами. Пунктами 2, З затвердженої мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на 2/3 в буд. [ADDRESS] , яка була позначена в технічному паспорті, як кв. № 2 , що складалася з житлової кімнати площею 9,6 кв.м., кухні площею 5,4 кв.м., веранди 11,2 кв.м. Ухвала Дарницького районного суду міста Києва в апеляційному порядку не переглядалася та набула законної сили 14 липня 2014 року. 11 червня 2015 року року позивач звернувся до Управління державної реєстрації ГТУЮ в м. Києві з метою реєстрації права власності на присуджене за ухвалою Дарницького районного суду міста Києва майно, проте отримав відмову державного реєстратора від 09 вересня 2015 року, мотивовану тим, що в наданому для реєстрації технічному паспорті містилася відмітка про самочинне будівництво (переобладнання) стосовно кв. № 2 та виявлено невідповідність площ за ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року та технічним паспортом. 26 червня 2016 року року позивач з метою повторного звернення за реєстрацією права власності отримав технічний паспорт на будинок №169/25, 1/3 частина якого була визнана спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, й позначена в технічному паспорті як кв. № 2 . За вказаним технічним паспортом житлова площа зазначеної частини складала 19,0 кв.м. та загальна площа - 48,9 кв.м., а інвентаризаційна вартість будинку в цілому розрахована в сумі 61 286 грн. 00 коп. В травні 2018 року позивачу стало відомо, що в 2017 році відповідачка всупереч ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2014 року грубо порушивши майнове право позивача, встановлене ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року, зареєструвала право власності на 1/3 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тобто на всю частку, подавши як підставу виникнення права власності договір купівлі-продажу від 27 липня 1999 року, зареєстрований в реєстрі за №3с-2976, відтак, приховавши від державного реєстратора факт існування ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року про визначені частки майна - за позивачем 1/3, за відповідачкою - 2/3 від 1/3 частки, набувши право власності не тільки на свою частку будинку, а й на частку будинку, майнове право на яку належить позивачу, що становить 1/3 від 1/3 частини будинку, що складає 1/9 частину від всього будинку, та є спільною сумісною власністю подружжя - 1/3 від будинку № 169/25. Повивач вважає, що діями відповідачки при поданні на реєстрацію та оформленню права власності на 1/3 будинку [ADDRESS] порушене майнове право на нерухоме майно, а саме: 1/3 від 1/3 частини будинку [ADDRESS] , яке було присуджено позивачу ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 10 травня 2019 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Ю.Т. в судовезасідання не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлене згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась за правилом загального позовного провадження. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що "спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано". Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 10 жовтня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 27 липня 1999 року за рахунок спільних коштів подружжям [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу набуто 1/3 частину будинку, яка складає загальну площу [ADDRESS] (а.с. 5). За цим договором власником набутого майна визначена як титульний власник [PERSON] (а.с. 5). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. 07 квітня 2015 року року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] у справі №753/8745/13-ц (провадження №2/753/304/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 7 - 13). Вказаною ухвалою, затверджено, що [PERSON] та [PERSON] визнається, що 1/3 будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позначена в технічному паспорті як кв. № 2 житловою площею 22,80 кв. м та загальною площею 39,4 кв. м із прилеглими надвірними будівлями та спорудами належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 2, 3 затвердженої мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини в буд. [ADDRESS] , яка була позначена в технічному паспорті, як кв. № 2 , що складалася із житлової кімнати площею 13, 2 кв.м. з прилеглими надвірними будівлями та спорудами. Пунктами 2, 3 затвердженої мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на 2/3 в буд. [ADDRESS] , яка була позначена в технічному паспорті, як кв. № 2 , що складалася з житлової кімнати площею 9,6 кв.м., кухні площею 5,4 кв.м., веранди 11,2 кв.м. Ухвала Дарницького районного суду міста Києва в апеляційному порядку не переглядалася та набула законної сили 14 липня 2014 року (а.с.. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 11 червня 2015 року року позивач звернувся до Управління державної реєстрації ГТУЮ в м. Києві з метою реєстрації права власності на присуджене за ухвалою Дарницького районного суду міста Києва майно, проте отримав відмову державного реєстратора від 09 вересня 2015 року (а.с. 14), мотивовану тим, що в наданому для реєстрації технічному паспорті містилася відмітка про самочинне будівництво (переобладнання) стосовно кв. № 2 та виявлено невідповідність площ за ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року та технічним паспортом. В травні 2018 року позивачу стало відомо, що в 2017 році відповідачка всупереч ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2014 року про затвердження мирової угоди щодо поділу майна подружжя, грубо порушивши майнове право позивача, встановлене ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року, й зареєструвала право власності на 1/3 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21 - 23), тобто на всю частку, подавши як підставу виникнення права власності договір купівлі-продажу від 27 липня 1999 року, зареєстрований в реєстрі за №3с-2976, відтак, приховавши від державного реєстратора факт існування ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року про визначені частки майна - за позивачем 1/3, за відповідачкою - 2/3 від 1/3 частки, набувши право власності не тільки на свою частку будинку, а й на частку будинку, майнове право на яку належить позивачу, що становить 1/3 від 1/3 частини будинку, що складає 1/9 частину від всього будинку, та є спільною сумісною власністю подружжя - 1/3 від будинку № 169/25. Частиною 1 ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності та заборону позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Частиною 1 ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов`язковій державній реєстрації. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-11085св12, викладеній в ухвалі від 11.05.2012 p., рішення про визнання права власності, прийняте в порядку ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виниюю на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус об`єкта нерухомості. Так, рішення державного реєстратора підлягає скасуванню із підстав наданням одним із власників частини майна - відповідачкою хибної (недостовірної) інформації про право власності на цей майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що "доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них". Відтак суд вважає, що діями відповідачки при поданні нею на реєстрацію на оформлення права власності на 1/3 будинку [ADDRESS] порушене майнове право на нерухоме майно, а саме: 1/3 від 1/3, що складає 1/9 частини будинку [ADDRESS] , яке було присуджено позивачу ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2014 року, відтак рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Ю.Т. від 22 червня 2017 року про державну реєстрацію права спільної часткової власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] є протиправними та підлягають скасуванню з метою забезпечення права позивача на частку його майна, й оскільки таке право, зважаючи на процесуальну поведінку відповідачки, не визнається за позивачем, останнє підлягає визнанню за таким позивачем права власності на 1/3 від 1/3 частини, що складає 1/9 частину будинку загальною площею 76, 4 кв м [ADDRESS] . Водночас, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині площі будинку, яка була визначена на час придбання, тобто загальної площі такого будинку - 76 , 4 кв м, як визначено за договором купівлі-продажу частини будинку від 27 липня 1999 року (а.с.5), а не, зважаючи на збільшену її площу у порядку добудови. За таких підстав суд вважає позовні вимоги є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що уцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 409 грн. 60 коп.: 704 грн. 00 коп. - за вимогу майнового характеру та 704 грн. 00 коп. - за вимогу немайнового характеру (704 грн. 00 коп. + 704 грн. 00 коп.) (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 182, 321, 386, 392 ЦК України,п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial