Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

17.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що наказом №222 органу управління освітою - відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА вона була поновлена на посаді директора директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з 10.09.2012 року, однак відділ освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА не забезпечив необхідні умови праці, внаслідок чого позивач вимушена була звернутися до суду. 23.04.2015 року апеляційний суд Херсонської області зобов`язав відділ освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА допустити позивача до виконання роботи. Наказом №240 від 09.12.2015 року відділ освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА виконав рішення суду, і 14.12.2015 року позивач стала до роботи на посаді директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської районної ради Херсонської області. Уточнивши позовні вимоги, просила визнати незаконними дії відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської РДА та його начальника [PERSON] в частині не поновлення на посаді у визначені судом строки та невиплату середнього заробітку незаконними, стягнути з відповідачів середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в загальній сумі 124589,58 грн. та моральну шкоду в рахунок компенсації спричинених моральних страждань. У судовому засіданні представник позивача - Захарченко Т.М., яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову. Представник відповідачів [PERSON] , яка представляла інтереси відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської селищної ради, начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Чаплинської районної державної адміністрації Кулик О. Є., Опорного закладу Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської селищної ради Херсонської області, просила відмовити в задоволенні позову, підтримала письмові заперечення, надані до суду відповідачами. Представник Комунальної установи «Фінансово-господарська група з централізованого обслуговування закладів та установ освіти Чаплинської селищної ради» Гончаров М.В. надав відзив на позовну заяву, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Представник Управління Державної казначейської служби України в Чаплинському районі у судове зсідання не з`явився, надав письмові заперечення проти позову, зазначивши, що Управління Державної казначейської служби України в Чаплинському районі не може бути відповідачем у справі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст.15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. У судовому засіданні встановлено, що наказом начальника відділу освіти Чаплинської районної державної адміністрації від 06.09.2012 року № 222 «Про поновлення на роботі», виданим на виконання рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 19.06.2012 року, [PERSON] поновлено на посаді директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з 29.11.2011 року та зазначено, що до виконання посадових обов`язків приступити з 10.09.2012 року, однак позивачка до виконання виконання посадових обов`язків допущена не була. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23.04.2015 року у справі за позовом [PERSON] до Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів, директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів [PERSON] , відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області, третя особа Чаплинська районна державна адміністрація Херсонської області про допущення до виконання посадових обов`язків директора школи, яке набрало законної сили, встановлено, що не допуск роботодавцем працівника до виконання трудових обов`язків, покладених на нього тудовим договором, з підстав, не передбачених законом, є грубим порушенням права громадянина на працю та зобов`язано відділ освіти, молоді та спорту Чаплинської районної державної адміністрації, відповідно до рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 19.06.2012 року, допустити [PERSON] до виконання обов`язків директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської районної ради Херсонської області. 09.12.2015 року наказом начальника відділу освіти, молоді та спорту Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області Ковальову В.Д. допущено до виконання обов`язків директора Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської районної ради Херсонської області, вказано приступити до роботи з 14.12.2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, рішення Чаплинского районного суду Херсонської області в частині поновлення позивача на роботі не було виконано з 10.09.2012 року по 09.12.2015 року. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення нароботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Отже, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ України від 08.02.1995 року, відповідно до якого середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. За таких обставин, враховуючи час вимушеного прогулу (807 робочих днів), розмір середнього заробітку (143,94 грн. в день), розмір допомоги на оздоровлення за три роки (2810,00 грн. на рік) до стягнення з відповідача Опорного закладу Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської селищної ради Херсонської області, оскільки саме з цим відповідачем позивач перебувала у трудових відносинах, підлягає 124589,58 грн. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-23цс12 від 25.04.2012 року. Вимогу [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди суд вважає обгрунтованою, оскільки наявність моральних страждань у позивачки, заподіяних тривалим невиконанням рішення суду, неможливістю виконувати роботу та отримувати заробітну плату, жодних сумнівів у суду не викликає. Разом з тим, суд вважає суму, яку вимагає стягнути [PERSON] в рахунок відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, занадто завищеною, тому, з урахуванням принципів розумності та справделивості, вважає доцільним зменшити суму моральної шкоди до 10000 грн. та стягнути її з відповідача - Опорного закладу Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської селищної ради Херсонської області. Вимогу позивача [PERSON] , щодо покладення на службову особу - відповідача [PERSON] обов`язку відповідно до вимог, передбачених ст.237 КЗпП України, покрити шкоду, заподіяну опорному закладу - Чаплинській спеціалізованій школі Чаплинської селищної ради Херсонської області внаслідок стягнення на користь позивача оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд вважає такою, що слід залишити без задоволення, оскільки право на стягнення зазначеної шкоди в порядку регресу належить організації, з якої цю шкоду буде стягнуто, і виникне це право, безпосередньо, тільки з моменту відшкодування заподіяної [PERSON] шкоди. Враховуючи, що 07.11.2017 рішенням №196 сесії Чаплинської селищної ради Херсонської області розпорядником коштів Опорного закладу Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської селищної ради визначено комунальний заклад «Фінансово-господарська група з централізованого обслуговування закладів та установ освіти Чаплинської селищної ради», стягнення присуджених коштів необхідно здійснювати через вказаний комунальний заклад. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача - Опорного закладу Чаплинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів Чаплинської селищної ради Херсонської області на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial