Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про присудження аліментів. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з відповідачем проживала у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], батьком яких записаний [PERSON]. Позивачка працює листоношею на почті в смт. Турбів, отримує мінімальну заробітну плату, а тому самотужки вона не в змозі забезпечити належне утримання їхніх з відповідачем дітей. Відповідач офіційно ніде не працює, але постійно підробляє на тимчасових заробітках, проте добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а тому вона змушена звернутись до суду із даним позовом про примусове присудження аліментів з відповідача на її користь на утримання дітей в розмірі по 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку встановленого законодавством України щомісячно, починаючи стягнення від 07 лютого 2014 року, оскільки вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, пред'явивши до суду заяву про видачу судового наказу, однак у його прийнятті було відмовлено, та до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивачка не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити у її відсутності позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи по суті був оповіщений належним чином, на що вказує підпис проставлений в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Ураховуючи те, що позивачка не з'явилась в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача суд визнає неповажною, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був припинений шляхом його розірвання за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2014 року. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей - дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Як слідує із довідки виданої виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району від 17.01.2014 року за №109, діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], знаходяться біля матері та перебувають на її утриманні. Правовідносини, що є предметом спору, регулюються нормами Сімейного кодексу України. Зі змісту ст.180 СК України вбачається, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч. 2 СК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ( п. 17) за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Суд вважає, що у позивачки виникло право на стягнення аліментів з відповідача на утримання їх спільних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. В позовній заяві позивачка вказала, що відповідач офіційно не працює, однак отримує мінливий, нерегулярний дохід, який витрачає на власні потреби. Ухвалою суду від 02.04.2014 року, відповідачеві було запропоновано надати свої заперечення проти позову та надати усі наявні у нього докази до початку розгляду справи по суті, проте відповідач не виконав вимоги суду. Визначаючи розмір присуджуваних із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд враховує обставини, що наведені в ст. 182 СК України, а тому дійшов до переконання, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі по 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, встановленого законодавством України, оскільки такий розмір аліментів визначений законодавцем як мінімальний розмір аліментів на дитину, а обов'язок батьків утримувати неповнолітніх дітей є обов'язковим. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Ураховуючи те, що даний позов пред'явлено позивачем 14.03.2014 року, а днем вважається календарна дата зазначена на штемпелі суду, яка засвідчує прийняття позовної заяви судом, відтак вимога позивача про присудження аліментів з 07.02.2014 року - дати коли вона зверталась із заявою про видачу судового наказу, не підлягає до задоволення. За наведених обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України, з відповідача в прибуток держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial