Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

11 лютого 2019 року [PERSON], в інтересах якого діє адвокат Фляга В.Г., звернувся з позовом до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК»), про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, посилаючись на те, що він у період з 14.01.1975 по 01.01.1999 року та з 27.11.2011 року по 31.12.2004 року працював на підприємстві відповідача ш. «Орджонікідзе» на різних посадах, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. 31.12.2004 року був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України. Висновком МСЕК, первинно 24.10.1995 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких - 35% (первинно) - по вібраційній хворобі та нейросенсорній приглухуватості та 25% - по трудовому каліцтву. Також було встановлено 3 групу інвалідності. При наступних переоглядах починаючи з 1996 року по 2005 рік відсоток втрати працездатності не змінювався. 21.10.2005 року було вже безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності з 3 групою інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв'язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв'язку з важким болем та обмеженням рухів в шийному, більше в поперековому відділах хребта, іррадіації в праву та ліву сідницю, біль при рухах в правому тазо-стегновому суглобі, тягнучим болем по задній поверхні правої ноги, вираженої утрудненої ходи, затерпання пальців ступень, біль в суглобах рук, затерпання рук в період сну, підвищену мерзлякуватість кистей, побіління пальців кистей на холоді, тривалий та постійний процес лікування хронічного професійного захворювання, позбавлення можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуття фізичних страждань, обґрунтованих важкістю самопочуття та особливостями лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 190 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. 13 лютого 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 12 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача. У відзиві представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач був ознайомлений з умовами праці на підприємстві, отримував пільги за шкідливі умови праці (додаткова відпустка, оплата праці у підвищеному розмірі, право на пільгову пенсію, тощо). Крім того вважає, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди саме їх підприємством, а також розмір моральної шкоди позивачем завищений та не обґрунтований. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в період з 14.01.1975 по 01.01.1999 та з 27.11.2001 по 31.12.2004 роки працював на різних посадах ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 31.12.2004 звільнений з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України. 03.03.1982 року з позивачем на підприємстві під час виконання трудових обов'язків стався нещасний випадок. В зв'язку із нещасним випадком був встановлений діагноз: Травма поперекового відділу хребта, що підтверджується діагнозом зазначеним в Акті про нещасний випадок № 15 та у виписних епікризах, які містяться у матеріалах справи. У 26.07.1995 році позивачу первинно було встановлено 40% втрати професійної працездатності по нещасному випадку. При наступних переоглядах його відсоток постійно змінювався у зв'язку із тривалим лікуванням. Рішенням Українського науково - дослідного інституту промислової медицини від 1995 року, [PERSON] були встановлені професійні захворювання за діагнозами: вібраційна хвороба 1-2 ст., з синдромом помірно вираженої вегетативно сенсорної полі невропатії з нейродиетрофічиими змінами у вигляді двостороннього плече лопаткового пері артрозу, деформуючого артрозу та двобічного епіндильозу плечей 1-2 ст.; нейросенеорна приглухуватість 1 ст.(з легким зниженням слуху). В Акті розслідування профзахворювань позивача встановлено, що причиною отримання являється, тривала робота в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів, а саме: виробнича вібрація, шум та пил., запиленість повітря робочої зони становить 5, / мгм/мЗ при ГДР - 2,-мг/мЗ, рівень шуму становить 112-114 дБА при ГДР - 80 дБА, рівень загальної вібрації на ручних перфораторах перевищують ГДР в 1,4 рази, а на телескопних - в 1,3 рази, вологість повітря 78-95%. Відповідно до довідки МСЕК від 24.10.1995 позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких - 35% (первинно) - по вібраційній хворобі та нейросенсорній приглухуватості та 25% - по трудовому каліцтву. При наступних переоглядах починаючи з 1996 року по 2005 рік відсоток втрати працездатності не змінювався. Відповідно до довідки МСЕК серії ДНА-02 №05663 від 21.10.2005 року позивачу безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності з 3 групою інвалідності. Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Інформованість позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, яка встановлена безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 80 000,00 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial