Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Державного підприємства Луцький комбінат хлібопродуктів №2» (далі - ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 09.08.2011 року по 16.08.2017 року працювала на ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на посаді прибиральниці службових кабінетів. Вказує, що за період березень-вересень 2017 року їй була нарахована та не виплачена заробітна плата в розмірі 11657,57 грн., а в день звільнення відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, що згідно довідки станом на 01.01.2018 року становить 18557,10 грн., в тому числі: 11657,57 грн. - заробітна плата, 2662,50 грн. - індексація заробітної плати, 4237,03 грн. - компенсація відпустки. Також зазначає, що у зв`язку з тим що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 507 робочих дні, то відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, що складає 85627,23 грн. Крім того, вважає, що порушення відповідачем її законних прав на отримання заробітної плати завдало їй моральних та фізичних страждань, приниження честі, гідності ігноруванням її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в свою користь 18557,10 грн. заборгованості по заробітній платі, 85627,23 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Ухвалю суду від 12.03.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений строк від відповідача відзив не надходив. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.08.2011 року по 16.08.2017 року працювала на ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на посаді прибиральниці службових приміщень (а.с. 10). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Установивши, що при звільненні працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №622/1626/17 від 03 квітня 2019 року. Судом встановлено, що в день звільнення [PERSON] , а саме 16.08.2017 року, відповідач не здійснив виплату належних останній коштів. Згідно довідки ДП «Луцький комбінат Хлібопродуктів №2», станом на 01.01.2018 року, заборгованість по заробітній платі становить 18557,10 грн., в тому числі: індексація заробітної плати - 2662,50 грн., заробітна плата (березень-вересень 2017 року) - 11657,57 грн. та компенсація відпустки - 4237,03 грн. (а.с. 12). Крім того, оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні. При визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує відсутність між сторонами спору про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника - розмір заборгованості визнається відповідачем, що підтверджується відповідною довідкою, період невиплати позивачу заробітної плати з 16 серпня 2017 року до моменту звернення до суду складає 507 днів, середньоденний розмір заробітку позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, складає 168,89 грн. (згідно розрахункового листа за липень-серпень 2017 року середньомісячна заробітна плата склала 3215,44 грн.), а тому до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі 85627,23 грн. (507 робочих днів х 168,89 грн.). Також, статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є підставною, та полягає у порушенні її законних прав, що виразилось у невиплаті належних їй грошових сум нарахованої заробітної плати. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачеві не виплачено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 1000 грн. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню, судовий збір у розмірі 1624,67 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Судовий збір за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial