Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2009 року, однак у квартирі продовжує проживати та залишається зареєстрованою відповідач [PERSON], стороння людина, яка не є членом його сім'ї. Він звертався до відповідача з вимогою добровільно виселитись із квартири, однак, отримав відмову. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідача в даній квартирі порушує його права як власника, створює для нього відповідні незручності, які обмежують його права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, на підставі чого просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] та зняти її з реєстрації місця проживання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що [PERSON] неодноразово протягом тривалого часу звертався до відповідача з проханням виселитись з квартири, однак вона відмовляється це зробити, хоча не має законних підстав на проживання у спірному житлі. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що у позивача немає законних підстав вимагати виселення [PERSON] із квартири, оскільки вона вселилась в це житло в 2005 році зі згоди власника такого - [PERSON], проживає у квартирі із своїм чоловіком [PERSON] та несе витрати з отримання житла. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , право власності позивача на це житло зареєстровано, що стверджується витягом №31468148 від 28.09.2011 року про державну реєстрацію прав (а.с. 4, 5). Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 262, виданої ЛКП «Граніт» 19.02.2014 року, у вказаній квартирі зареєстрована відповідач у справі - [PERSON] (а.с.6). Також встановлено, що [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як піднаймач у 2005 році зі згоди тодішньої власниці помешкання [PERSON] і залишається проживати у даній квартирі по даний час. [PERSON] не являється та ніколи не являлась членом сім'ї теперішнього власника квартири - [PERSON], між ними відсутні оформлені відповідно до вимог закону договірні відносини щодо користування відповідачкою спірним житлом. Наведене стверджується поясненнями представників сторін, а також актом ЛКП «Граніт» від 24.02.2014 року (а.с.7). Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Таким чином, право відповідача, який не є власником спірної квартири, на користування нею було похідним від права колишнього власника цієї квартири [PERSON], а з припиненням її права власності, припиняється й право користування житлом відповідача. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на наведене та встановивши, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі зі згоди колишнього власника [PERSON], право власності якої на квартиру припинилось у зв'язку із продажем такої позивачу, а з припиненням права власності [PERSON] припиняється й право користування житлом відповідача та враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на спірну квартиру або її частку з підстав, передбачених законом, суд дійшов висновку, що право позивача, як нового власника зазначеної квартири, порушено і підлягає захисту. З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не втратила правові підстави для проживання в квартирі, оскільки такі твердження не ґрунтуються на законі та спростовуються вказаними дослідженими судом доказам, а також про те, що [PERSON] протягом тривалого часу безперервно проживала у спірній квартирі зі згоди попереднього власника, несла витрати по утриманню цього житла, так як ці твердження не мають правового значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог, а вимог про відшкодування витрат на утримання квартири у встановленому законом порядку відповідачем по даній справі заявлено не було. Доводи представника відповідача з приводу недійсності договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд також не бере до уваги й не надає правову оцінку цьому договору, виходячи із меж позовної заяви, оскільки відповідачем не заявлено вимог щодо встановлення законності зазначеного договору. Крім цього, вирішуючи даний спір, судом взято до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема і житло - житловий будинок, квартира, садиба. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку чи квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), його право на проживання в спірній квартирі не підлягає захисту, так як з припиненням права власності колишнього власника квартири, відповідач як член його сім'ї також втратив право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника. Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалах від 06.11.2002 року, 04.10.2006 року та 18.09.2008 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі та мешкає у ній, у зв'язку з чим позивач не має можливості здійснювати своє право власності на квартиру, а також не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд приходить до переконання, що [PERSON] слід виселити з квартири [ADDRESS]. Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, то така задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання [ADDRESS] достатньо рішення суду про виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення. Крім того, позивачем, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, не представлено суду доказів того, що органи уповноважені на здійснення функцій щодо зняття з реєстрації за місцем проживання фізичних осіб не виконують вимоги закону. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Outcome: partial