Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

06.06.2016р. [PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, та визнання права власності на нерухоме майно. 22.06.2016 р. до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки та житлового будинку нікчемним, стягнення судових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив винести рішення про задоволення позивних вимог: -Визнати договори купівлі - продажу нерухомого майна, між [PERSON] (ІПН [NUMBER]), та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) - дійсними, а саме: - житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS], який в цілому складається з : житлового черепашкового будинку, житловою площею 23,1 м.кв., літня кухня, сарай, навіси, вбиральня; - земельної ділянки площею 0,71 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] (ІПН [NUMBER]) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) - дійсними. -Визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,71 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. -Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS], який в цілому складається з: житлового черепашкового будинку, житловою площею 23,1 м.кв., літня кухня, сарай, навіси, вбиральня. -Припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею - 0,71 га., розташовану за адресою:[ADDRESS]. -Припинити право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який в цілому складається з: - житловий черепашковий будинок, житловою площею - 23,1 м.кв., літня кухня - стара, сарай, навіси, вбиральня. -Визнати право власності за [PERSON] на земельну ділянка площею - 0,71 га., розташовану за адресою: [ADDRESS]. -Визнати право власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який в цілому складається з: - житловий черепашковий будинок, житловою площею - 23,1 м.кв., літня кухня - стара, сарай, навіси, вбиральня. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позивні вимоги [PERSON], визнав у повному обсязі. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] просила визнати вищевказані договори нікчемними, стягнути судові витрати. [PERSON] суду пояснила, що у теперішній час [PERSON] почала робити ремонт у цьому будинку, змінила двері, вікна, ремонтує стелю. Суду додала, що правових підстав для (договір підряду, договір найму житла, оренди, користування, право власності на будинок) у [PERSON] не має. Про початок ремонту [PERSON] повідомила голову сільради смт. Олександрівка. Не оспорювала факт відсутності електропостачання у будинку. Представник Чорноморської міської ради Одеської області органу опіки та піклування вважала продаж будинку недоцільним. Надала суду висновок та акт обстеження житлових умов. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, представників третьої особи, та третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 19.07.1997р. по 08.08.2015р.. Від шлюбу мають двох доньок: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які були зареєстровані 08.12.2006 році, за адресою:будинок [ADDRESS], з дозволу попереднього власника - [PERSON], а [PERSON], [INFO], зареєстрована за зазначеною адресою 27.02.2014 році, за місцем реєстрації батьків. У 06.02.2015 році [PERSON] отримав вказаний будинок, з дворовими спорудами, за заповітом, від померлого - [PERSON], а земельну ділянку, площею 0,71 га., приватизував 16.07.2013 р. [PERSON] та [PERSON] домовились про купівлю-продаж земельної ділянки площею - 0,71 га., розташовану за адресою: [ADDRESS], та про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який в цілому складається з: - житлового черепашкового будинку, житловою площею - 23,1 м.кв., літньої кухні, сараю, навісу, вбиральні. На підтвердження виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна, 18 березня 2016 року [PERSON] передав відповідачу грошові кошті, у якості авансу, в розмірі 133 250,00 грн., про що [PERSON] зазначив у своїй, власноруч написаній розписці, до якої він додав копії своїх правоустановчих документів, на будинок, та земельну ділянку, які належать [PERSON] в цілому, на праві особистої приватної власності.15 квітня 2016 року [PERSON] передав представнику [PERSON] - [PERSON] грошові кошти, у розмірі 193 150, 00грн., який діяв в інтересах [PERSON]. На підставі нотаріально посвідченої довіреності, та на підтвердження отриманих грошей,[PERSON] надав [PERSON] власноруч написану розписку. Представник [PERSON], [PERSON] надав суду копію розписки від 18.04.2016р., написаною власноруч [PERSON], про отримання 193 150,00грн. від [PERSON], та в який зазначив, що розрахунок з [PERSON] за продаж нерухомого майна здійснене повністю. (а.с. 6,7). Відповідно до наданого суду акту «Про не проживання та відсутності особистих речей» від 30.05.2016р., і фотознімки земельної ділянки, та будинку (зовні, та всередині, зроблені у 2016 році). З фотознімків вбачається, що будинок не придатний для проживання людей, та в ньому відсутнє опалення, електрика, та газ. На підтвердження відсутності газопостачання, представник [PERSON] надав суду копії ату про відключення газу №2033 від 20.02.2013р., та копію заяви [PERSON] від 19.02.2013р.про відключення газу (а.с. 29-39,55,88). Як слідує з письмових доказів по справі 21.02.13р. згідно заяви [PERSON] було складено акт на відключення газопостачання (а.с.54,55). Згідно довідки № 1746 від 14.07.2016р. у будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] відсутні усі вигоди (а.с.45). Тому суд приходить до висновку, що акт обстеження житлово-побутових умов складений та наданий суду представниками третіх сторін від 18.07.2016 р. року було складено в той час, коли справа вже розглядалась судом. У позовній заяві [PERSON] не наводила, як докази те, що вона проводить ремонт у спірному будинку (а.с. 42-44, 89-90). Крім того, як випливає з іншого Висновку третьої особи - органу опіки та піклування - «Після фактичного розірвання шлюбних відносин [PERSON] з доньками проживає в [ADDRESS] в двокімнатній орендованій квартирі (договір оренди від 05.01.2015р.) В силу ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Тому, з наведених вище підстав суд критично оцінює висновок та акт виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування щодо [PERSON] від 18.07.2016р., як штучний доказ який протирічить іншим письмовим доказам по справі (а.с.83,90). Також, суд не приймає до уваги доводи представника третьої особи [PERSON] щодо початку ремонтних робіт у будинку, т.я. жодних правових підстав для початку ремонту, крім власної ініціативи у [PERSON] судом не встановлено. Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України (майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;) - є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Та п.5 ч.1 ст.57 СК України (земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки,…) - є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. В судовому засіданні сторони визнали, що майно: земельна ділянку, площею 0,71 га, та будинок [ADDRESS], належать [PERSON] на праві особистої приватної власності. Суд вважає, що земельна ділянка це окремий вид майна і третя особа яка заявила самостійні вимоги не має жодних правових підстав на зазіхання на цей вид майна. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтями 316 - 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як слідує зі змісту статті 325 ЦК України - суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи. Підстави набуття права власності регулюються нормами ст. 328 ЦК України: 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. П.1 ч.1 ст. 346 ЦК України регламентує, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна; Ст. 392 ЦК України. «Визнання права власності». 1. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Статтею 657 ЦК України передбачено - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Вищенаведені норми цивільного законодавства повністю кореспондуються з роз'ясненнями викладеними у постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014р.. та приписами ст.ст.4, 12, 14, ч.3ст.19 Закону України «Про власність». Сукупність доказів свідчить про обґрунтованість, доведеність вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним, та визнання права власності на нерухоме майно. Оскільки в суді було доведено, що малолітня [PERSON], [INFO], ніколи в будинку [ADDRESS], не проживала, і не може проживати, оскільки в будинку відсутні вигоди для нормального існування дитини. Суд приходить до висновку, що при таких обставинах права дитини не порушені. Вчинений батьками правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваних правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. (правова позиція ВСУ у справі № 6-1024цс16). При розгляді справи № 6-2940 цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого норма ст.177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. В силу ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. За роз'ясненнями п. п. «а» п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності " від 22.12.1995 року № 20 - у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. В силу роз'яснень постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014р.: абз.6 ч.1 - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Ч. 5 - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. На підставі вищенаведеного, ураховуючи, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, з огляду на те, що відбулося повне виконання договору, суд вважає за необхідне задовольнити дану уточнену позовну заяву у повному обсязі, визнати зазначений договір купівлі - продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вказане майно.

Outcome: partial