Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

19 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення та до [PERSON],[PERSON],[PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов»язання Красноокнянського РС ГУДМС України в Одеській області скасувати реєстрацію [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON],посилаючись на те, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок в с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області. Право власності на зазначений будинок він набув у шлюбі з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку 06 лютого 1993 року. Позивачі проживали і були зареєстровані у вказаному будинку ,однак у 2002 році змінили місце проживання і виписалися з будинку. Так як будинок ними не використовувався ,то вони дозволили проживати там [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] У 2006 році позивачі вирішили повернутися до свого будинку, однак дізналися, що відповідачі без їх дозволу зареєструвалися у їх будинку. Позивач неодноразово направляв відповідачам листи, у яких вимагав виселитися та повернути ключі від будинку, однак відповідачі не виконували зазначених вимог. У 2014 році стало відомо, що у будинку проживає лише [PERSON], а [PERSON],[PERSON] та [PERSON] уже тривалий час /понад 6 місяців/ не проживають у вказаному будинку. 16 липня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєструвалися у зазначеному житловому будинку у с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області ,однак відповідач [PERSON] продовжує там проживати і не допускає позивача до вказаного будинку, чим порушує права позивача як власника будинку. Тому позивачі були змушені звернутися до суду із вищевказаними вимогами . 28 жовтня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічном позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку таким,що відбувся та визнання права власності на житловий будинок , посилаючись на те ,що 19 листопада 2002 року між ним та відповідачами за пропозицією останніх була укладена угода про купівлю-продаж будинку в с.Гавіноси Красноокнянського району, про що була складена розписка у присутності свідків. Нотаріально оформити договір купівлі-продажу було неможливо,так як у відповідачів були відсутні документи на право власності на будинок. По домовленості між ним та [PERSON] він повинен був на протязі двох років перерахувати через банк відповідачам обумовлену у розписці суму 3500 грн. Частину грошей - 2000 грн. він перерахував через банк ,а частину грошей 1500 грн він передав особисто [PERSON] ,із яких вона 500 грн йому повернула для оформлення документів.Таким чином ,він виконав всі умови договору .Крім того,у 2002 р. він з сім»єю - дружиною та дітьми був зареєстрований у вказаному будинку.Однак у 2006 році відповідачі листом повідомили його, що у них виникли складнощі на місці їх тодішнього проживання і почали вимагати або доплати у сумі 4000 грн. у зв»язку із підвищенням цін на житло,або звільнення будинку.Він відмовися виконувати ці вимоги. Листом від 26 липня 2014 року позивачі вимагали від нього та його сім»ї звільнити будинок,у якому вони мають поселитися для постійного місця проживання. Так як він та [PERSON] досягли домовленості по всім необхідним для даної угоди умовам, і він як покупець передав останній гроші, то на підставі ст..220 ЦК України, він просить визнати договір купівлі -продажу житлового будинку між ним та [PERSON] і [PERSON] таким, що відбувся, та визнати за ним право власності на вказаний будинок. Крім того, [PERSON] просив застосувати позовну давність до заявлених [PERSON] та [PERSON] вимог та визнати їх незаконними на підставі ст..257 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] -адвокат [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог, підтримавши їх у повному обсязі. Зустрічний позов не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що дійсно 19 листопада 2002 року [PERSON] домовлялася з [PERSON] про продаж будинку,що належав [PERSON] за 3500 грн,які відповідач мав заплатити протягом 2-х років. Однак гроші [PERSON] їм не заплатив і продовжував проживати за їх згодою у будинку. Сплата через банк 2000 грн була здійснена [PERSON] за зернові культури,які залишилися у будинку після їх від»їзду і які [PERSON] продав на їх прохання. Кошти у сумі ще 1500 грн. за будинок ,які нібито сплатив [PERSON] ,[PERSON] не передавалися. Через те ,що [PERSON] тривалий час не розраховувався за будинок і ціни на житло змінилися ,у 2006 році у листі вони запропонували [PERSON] або доплатити 4000 грн,або звільнити будинок.Однак останній проігнорував їх звернення і продовжував проживати у їх будинку. Таким чином,між ними не було досягнуто всіх істотних умов для укладення договору купівлі-продажу ,гроші за будинок [PERSON] їм не передавав.Крім того,представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] посилався на те,що укладення договору купівлі -продажу житлового будинку на підставі розписки є нікчемним правочином ,так як договори купівлі-продажу житлових будинків підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Крім того, для вчинення правочину особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства як то ціна, щодо якої сторони не домовилися, а [PERSON] гроші за будинок позивачам взагалі не передавалися. Крім того, представник позивача - адвокат [PERSON] послався на те, що титульним власником будинку є [PERSON] і укладення будь-яких угод [PERSON] без належним чином посвідченої довіреності не має правової основи. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] т [PERSON] не визнав, вважаючи ,що ,будучи зареєстрованим за вказаною адресою, проживає у будинку на законних підставах ,так як він уклав договір купівлі-продажу зазначеного будинку, передав за будинок гроші ,і просив задовольнити зустрічний позов ,повідомивши у судовому засіданні, що ним були виконані всі умови договору- гроші були передані у зазначеній у договорі сумі 3500 грн ,а [PERSON] та [PERSON] ухилялися від нотаріального посвідчення договору ,не надавали відповідних документів.Так, приблизно у 2005 році [PERSON] приїхала для нотаріального посвідчення договору з неналежним чином оформленою довіреністю і тому договір не було оформлено, а потім почала вимагати доплат за будинок. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність ,так як вона проживає у м.Москва ,при цьому позов не визнала повністю./а.с.145/, тому справа розглянута у відсутність відповідача [PERSON] ,що не суперечить положеннямст.169 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] судове засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про день та час слухання справи. За останнім відомим місцем реєстрації відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому справа була розглянута у відсутність [PERSON] та [PERSON] ,що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. Представник третьої особи - Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області - не висловив думки щодо заявленого позову і повідомив, що у разі задоволення позову рішення суду буде виконане. В подальшому представник третьої особи ,будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи,у судове засідання не з»явився , про причини неявки суд не повідомив. Тому справа була розглянута у відсутність представника третьої особи ,що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, відповідача, думку представника третьої особи, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба (ст. ст. 379, 380 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР (ст.ст.379, 382 ЦК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як вбачається із матеріалів справи ,[PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 лютого 1993 року належить житловий будинок в с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області. Зазначений договір зареєстровано 13 березня 1993 року в Гавіноській сільській раді в погосподарській книзі №10 (а.с.13-14). Відповідно до довідки Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в с.Гавіноси з 2002 року як квартиронаймачі / а.с.19/. Відповідно до довідки Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, [PERSON] зареєстрований в с.Гавіноси з 2002 року як квартиронаймач у будинку [PERSON], де і проживає / а.с.20/. Відповідач [PERSON] підтвердив, що він дійсно зареєстрований і проживає у вказаному будинку, однак він вважає, що проживає як власник ,а не квартиронаймач, тому що ніяких договорів найму житла він не укладав.При цьому відповідач підтвердив,що його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] уже тривалий строк ,більше 6 місяців не проживають у будику,так як знаходяться у Росії. Син же [PERSON] працює у м.Одеса і періодично приїздить у с.Гавіноси. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], не укладав договору найму житла з власником, не має права власності на будинок або на його частку, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] незаконно користується майном, яке на праві приватної власності належить [PERSON], чим перешкоджає власнику здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому вимоги позивачів про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача [PERSON] без надання іншого приміщення і вселення позивачів підлягають задоволенню. Що стосується визнання відповідачів [PERSON], [PERSON],[PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то відповідно до ст.163 Житлового Кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Частинами 1,2 ст. 71 Житлового Кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. У пункті 10 постанови № 2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз'яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до довідки Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області за № 453 від 10 вересня 2014 року , [PERSON] зареєстрована в с.Гавіноси з 2002 року як квартиронаймач у будинку [PERSON],однак більше 5 років у зазначеному будинку не проживає / а.с.21/. Відповідно до довідок Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області за №№ 454,452 від 10 вересня 2014 року , [PERSON] ,[PERSON] зареєстровані в с.Гавіноси з 2002 року як квартиронаймачі у будинку [PERSON],однак більше 6 місяців у зазначеному будинку не проживають / а.с.21,22/ Відповідач [PERSON] підтвердив,що його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] уже тривалий строк ,більше 6 місяців не проживають у будинку,так як знаходяться у Росії.Син же [PERSON] працює у м.Одеса і періодично приїздить у с.Гавіноси. Свідок [PERSON] повідомив у судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] давно ,декілька років тому виїхали із с.Гавіноси, живуть і працюють в Росії ; [PERSON] також давно ,понад 6 місяців виїхав із с.Гавіноси і живе та працює в м.Одеса. Ніхто із вказаних осіб не зверталися до нього як до сільського голови з приводу якихось спорів щодо ненадання їм можливості проживання у спірному будинку. Свідок [PERSON] суду повідомила, що її сестра [PERSON] та племінники [PERSON] та [PERSON] давно не проживають в с.Гавіноси ,так як сестра та її син [PERSON] працюють в Росії, а [PERSON] - працює в м.Одеса і зрідка приїздять у с.Гавіноси у гості. Протягом усього часу розгляду справи відповідачі [PERSON], [PERSON],[PERSON] неодноразово викликалися у судове засідання за адресою с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області, однак до суду поверталися судові повістки з відміткою « Адресат не проживає » . Разом з тим ,відповідач [PERSON] поза межами судового засідання ,через канцелярію суду надала письмову заяву,у якій повідомила , що вона зареєстрована в с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області ,але проживає у м.Москва , зазначивши власний номер телефону російського оператора мобільного зв»язку і у вказаній заяві не повідомляла суд про будь-які перешкоди щодо її проживання за місцем реєстрації. Таким чином, суд вважає, що надано достатньо доказів, що відповідачі [PERSON], [PERSON],[PERSON] не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин і тому їх слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Що стосується вимоги щодо зобов»язання Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку, то в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 2011р. та п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» сформульована обов'язкова для всіх судів України правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). За розділом ІІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого МЮ України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421( з наступними змінами ), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев'ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників. Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою і за таких обставин зняття відповідачів з реєстрації ще й за судовим рішенням є зайвим. Тому в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенні не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягуються всі підтверджені документально судові витрати. Так позивачами було сплачено судовий збір по 243 грн 60 коп кожним. Крім того,позивачами було сплачено за надання правової допомоги три тисячі грн. ,про що суду була надана квитанція та розрахунок . Зазначені судові витрати загальною сумою 3487 грн 20 коп слід стягнути з відповідачів у рівних частках - по 871 грн 80 коп з кожного. Вирішуючи спір в частині зустрічного позову [PERSON], суд виходить із наступного. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилався на положення ст.220 ЦК України ,зазначаючи, що вони з [PERSON] домовилися щодо всіх істотних умов договору ,що підтверджується письмовити доказами і відбулося повне виконання договору - [PERSON] передала йому будинок в с.Гавіноси Красноокнянського району Одеської області,а він передав [PERSON] гроші за вказаний будинок,при цьому [PERSON] та [PERSON] ухиляються від від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Разом з тим ,із наданої [PERSON] розписки видно, що [PERSON] та [PERSON] 19 листопада 2002 року обумовили вартість будинку [PERSON] ,зазначивши ,що [PERSON] зобов»язується протягом двох років виплатити 3500 грн. / а.с.49/ Належних доказів того,що [PERSON] передав зазначену суму [PERSON] або [PERSON] ,позивачем по зустрічному позову ,в порушення вимог ст..60 ЦПК України ,суду не надано. Так ,[PERSON] посилався на квитанцію відділення Ощадбанку від 03.07.2003 року на суму 2000 грн як на доказ перерахування коштів за будинок / а.с. 50/,тоді як позивач [PERSON] повідомила ,що вказані кошти є переказом за продаж [PERSON] належної їм пшениці. При цьому призначення платежу у квитанції не зазначено. Доказів того, що [PERSON] були передані за будинок ще 1500 грн. ,суду надано не було. Натомість у всіх наданих суду [PERSON] особистих листах сім»ї [PERSON] до нього йдеться про ряд невирішених питань щодо купівлі-продажу будинку. Так ,у листі від 09.12.2003 року [PERSON] просять вислати 1000 грн і за [PERSON] ,крім будинку,залишаться меблі із зазначенням вартості /а.с. 170/ ; у листі від 07.10.2004 року [PERSON] просять терміново вислати їм гроші за будинок /а.с.140/; у листі від 22.03.2005 року [PERSON] просить нарешті розрахуватися за будинок / а.с.52-53/; у листі без дати [PERSON] наполягають на відправленні їм 1500 грн за будинок ,так як вони не приїдуть для оформлення будинку,поки не будуть виплачені всі кошти за будинок/ а.с.137/; у листі від 01 серпня 2006 року [PERSON] повідомляють, що так як договір купівлі-продажу не оформлений, то вони пропонують через подорожчання будинків доплатити ще 4000 грн.,або звільнити будинок / а.с.55/. Таким чином, всі істотні умови договору сторонами досягнуто не було і власне розписка про те ,що [PERSON] залишають будинок [PERSON],а він протягом 2-х років виплать вартість будинку по суті є лише домовленістю про укладення такого договору в майбутньому - після сплати коштів. Крім того, хоч [PERSON] і була , відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю /який діяв на час виникнення спірних правовідносин/, співвласником спільної сумісної власності - житлового будинку ,який був придбаний у шлюбі з [PERSON] ,однак відповідно до ст.23 цього ж Кодексу ,майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою,а при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Однак така письмова згода ні однією із сторін суду надана не була. Відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних правовідносин які виникли до набрання чинності ЦК України/ до 01.01.2004 року / ,положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків,що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності . Так ,ст.227 ЦК УРСР/ 1963 р/ ,який діяв на час складення сторонами розписки, передбачено ,що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Ст. 47 ЦК УРСР/ 1963 р/ передбачає ,що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено ,що до 31 грудня 2003 року [PERSON] не виконав повністю всі обумовлені вимоги і тому у подальшому до продовжуваних між сторонами правовідносин слід застосувати положення ЦК України/ 2004 р/ Статтями 182, 657 ЦК України передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договорів купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Як роз'яснив у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином жодним законом України не передбачено визнання у судовому порядку дійсним договір купівлі-продажу у випадку, коли він, крім нотаріального посвідчення, підлягає державній реєстрації. Крім того ,способи захисту цивільних прав встановлені вимогами ст.16 ЦК України та іншим способом встановленим договором або законом. Визнання договору таким, що відбувся, ні ст. 16 ЦК України, ні іншими законами чи договором не передбачено. При ухиленні сторони від нотаріального посвідчення договору вимогами ч. 2 ст. 220 ЦК України передбачено визнання в судовому порядку договору дійсним, а таких вимог [PERSON] не заявляв. Тому суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі і тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити,як відмовити і у застосуванні до позовних вимог [PERSON] та [PERSON] позовної давності, так як право володіння не обмежено строками позовної давності і на зміст права власності не впливають місце проживання власника і місце знаходження майна .

Outcome: partial