Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

14.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. В обгрунутвання позову зазначає, що з 22.09.2012 року по 16.01.2018 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей надає не регулярно, а сам фактично проживає та працює за кордоном. Просить стягнути з нього аліменти на утримання дітей у розмірі по 2 500 грн. на кожну дитину до їх повноліття та додаткові витрати на фізичний та духовний розвиток дітей у розмірі 1 000 грн.. 15.08.2019 року позивач надала заяву про уточнення позовних вимог та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку, до повноліття дітей. Інші вимоги просить залишити без змін (31-32). В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача [PERSON] (Довіреність від 11.06.2019 року, дійсна до 11.06.2022 року), направила суду письмову заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу без її участі та без участі позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , причину неявки суду не повідомив, про день, місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача в судове засідання, на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначила в заяві. За такого суд вважає можливими ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з копії рішення суду про розірвання шлюбу від 16.01.2018 року, яке набрало законної сили 15.02.2018 року, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2012 року (а.с. 8). Мають двох малолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 6, 7). Частинами другою та третьою статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Таким чином, суд вважає, що відповідач нарівні з позивачкою зобов`язаний нести витрати по утриманню дітей та забезпечувати належний рівень для фізичного та духовного розвитку дітей. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як вбачається з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 23.04.2019 року, малолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивач вказує, що неповнолітні діти перебувають на її утриманні. Відповідач надає допомогу, але не регулярно, що позбавляє її можливості належним чином забезпеувати потреби дітей. На підтвердження отримання коштів від відповідача надала копії банківських платіжних документів (а.с. 10-17). Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Однак, позивач зазначає, що запропонований відповідачем порядок утримання дітей не відповідає забезпеченню потреб дітей, а тому вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. На підставі ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, в редакції Законів № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку відовідача. На думку суду, такий розмір аліментів у повній мірі відповідатиме вимогам закону, щодо забезпечення достатнього рівня життя, фізичного, інтелектуального, духовного і соціального розвитку дитини та прожитковому мінімуму, встановленому законом, для дітей відповідного віку. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання дітей є правомірними, зважаючи на батьківський обов`язок відповідача по утриманню доньок до їх повноліття. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.05.2019 року і до їх повноліття. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п.1) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Окрім стягнення аліментів позивач просить стягнути додаткові витрати на фізичний та духовний розвиток дітей у розмірі 1 000 грн.. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Наявність таких додаткових витрат з урахуванням положень ст. 81 ЦПК України, має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. На підтвердження необхідності стягнення додаткових витрат позивач долучила до матеріалів справи довідки від 26.05.2019 року, про відвідування дітьми музично-хорової студії «Рондо», де діти вивчають хоровий спів, фортепіано та сольфеджіо (а.с. 18, 19). Вказані довідки містять посилання на те, що колектив має звання зразково-показовий, а тому для підтримання високого рівня має виїжджати на конкурси. При цьому витрати на поїздки, пошив концертних костюмів, закупівлю та ремонт музичних інструментів, частково покладаються на батьків. Проте, суд вважає, що дані витрати не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, оскільки такі не викликані особливими обставинами та охоплюються аліментами на утримання дітей. Окрім того, такі витрати здійснювались позивачкою на власний розсуд, без погодження із відповідачем. А відтак, суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що вказані витрати були викликані особливими обставинами, зокрема необхідністю розвитку особливих здібностей дітей, які потребували додаткових витрат Із врахуванням наведеного, законні підстави для задоволення позову в цій частині, відсутні. При цьому, суд акцентує увагу, що позивач не позбавлена права, звернутися до суду з відповідним позовом, у разі понесення додаткових витрат пов`язаних з виникненням особливих обставин. Частиною 2 ст. 133 ЦПКУкраїни визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення, і звільнення від сплати, встановлюються законом. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору на підставі п.3) ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial