Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

05.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Першу дніпровську державну нотаріальну контору, про встановлення часток земельної ділянки пропорційно часткам у праві власності на будинок, припинення права власності, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування (а.с.№ 4 - 7). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його бабусі [PERSON] за життя належало 22/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Іншими співвласниками цього ж домоволодіння є відповідачі - [PERSON] (21/100 частки ) і [PERSON] ( 57/100 часток). Також [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка площею 0,0866га, розташована за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, у т.ч. право власності на земельну ділянку і житловий будинок, заповіла позивачеві. [INFO]. [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася з частини домоволодіння і земельної ділянки. Позивач як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк звернувся до Першої ДДНК з заявою про прийняття спадщини. 12.01.2012р. отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 22/100 частки домоволодіння. У видачі свідоцтва про право власності на частину земельної ділянки нотаріусом було відмовлено, оскільки частка померлої не була виділена (визначена) у спільному майні. Позивач вважає, що він має право на визнання за ним 22/100 частин земельної ділянки, оскільки спадкодавиці [PERSON] належало 22/100 частин домоволодіння, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 120 ЗК України, він має право успадкувати право на земельну ділянку пропорційно до її частки у праві власності на будинок. Враховуючи вищевикладене, просив суд встановити, що частки земельної ділянки площею 0,0866 га, що належали на праві власності [PERSON], яка померла [INFO]., [PERSON] та [PERSON], розташованої на території Соборного (Жовтневого) району у [ADDRESS], з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кожному пропорційно до часток у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: [PERSON] - 22/100 часток, [PERSON] - 21/100 частки, [PERSON] 57/100частки, припинивши право спільної сумісної власності на земельну ділянку. Визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]., право власності на 22/100 частки земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,0866 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідач - [PERSON] позовні вимоги не визнала. 29.09.2017р. надала заву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, заяву про застосування строків позовної давності і заперечення на позов (а.с. № 64 - 73), в яких зазначила про те, що позивач вже звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з аналогічним позовом до тих же самих осіб, про той самий предмет і з тих самих підстав в частині припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визначення частки у праві спільної сумісної власності співвласників. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2013р. по справі № 412/16120/2012 (№2/201/228/2013) його вимоги були задоволені. Але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2013р. це було рішення скасоване і [PERSON] у задоволені позову було відмовлено. Ухвалюючи рішення апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем був невірно обраний спосіб захисту спадкових прав (шляхом визначення частки у спільній сумісній власності за померлою) і таке вирішення позову не вирішує спір щодо спадкування по суті. Отже, провадження по справі в частині вимог про встановлення часток земельної ділянки за відповідачами, припинення права спільної сумісної власності, на думку [PERSON], підлягає закриттю. Окрім того, відповідачка вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду з цим позовом 05.07.2017р., тобто, майже через чотири роки після спливу строку позовної давності. При цьому він не просить поновити йому строк на звернення до суду, не вказує на поважність причин його пропуску, що є окремою підставою відмови у задоволенні позовних вимог. По суті справи зазначила, що згідно з Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 14.07.2005р. земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності відповідачам і [PERSON] Остання за життя не зверталася до інших співвласників та до відповідних органів з питання зміни права спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову. Договору про визначення часток земельної ділянки позивач і відповідачі за життя [PERSON] не укладали. Вони всі користувалися і користуються досі всією земельною ділянкою, оскільки житлові будинки і господарські будівлі та споруди на ній розташовані таким чином, що унеможливлює виділення в натурі кожному співвласнику частки земельної ділянки, не порушуючи при цьому їхніх прав користування нерухомістю. Тобто розділити земельну ділянку на окремі частини є технічно неможливим. [PERSON] за життя провела газопровід за свої кошти, а брат [PERSON] успадкував його. Газопровід прокладений по всій земельній ділянці. На земельній ділянці також є зливна яма, якою користуються всі співвласники, а водяна колонка, з якої постачається вода в будинок, знаходиться в іншому кінці земельної ділянки. Звертає увагу, що в листі Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18.09.2017р. № 8/21-486 вказано, що за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста офіційно адреса: [ADDRESS], жодному об'єкту нерухомості на території міста не присвоювалася, відповідного розпорядчого документа про присвоєння або змінену цієї адреси у Головному архітектурно-планувальному управлінні департаменту немає. Вважає, що [PERSON] по суті заповіла нерухоме майно, яке не було у її власності, оскільки адреса цього майна в Адресному плані міста відсутня. Спадкове майно [PERSON] складається з 22/100 часток домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 868 кв.м, з яких 866 кв.м належить йомі і відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20.04.2005р. за №230/26). Домоволодіння в цілому складається з: житлового шлакобетонного будинку літ.А-1, житловою площею 41,9 кв.м, загальною площею 55,8 кв.м, житлового шлакобетонного будинку літ.Б-1 житловою площею 26,5 кв.м, загальною площею 41.1 кв.м, житлового саманного, обкладеного цеглою, будинку літ.Д-1 житловою площею 40,2 кв.м, загальною площею 56,4 кв.м, господарських будівель та споруд: сараю літ.Г цегла, вбиральня літ.З дерев., душу літ.К дерев., сараю літ.Л дерев, (тимчасов), вбиральні літ.М цегла, погрібу літ.Н шл.бетон, гаражу літ.В шл.бет., сараю літ.Е шл.бл., споруди №1-14, змощення № I-IV. Спадкоємцем померлої [PERSON] є позивач [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку домоволодіння, а право спільної сумісної власності на земельну ділянку не отримав, Право спільної сумісної власності померлої [PERSON] на земельну ділянку підтверджується Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 14.07.2005р. згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 20.04.2005р. за №230/26. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідачка, заперечуючи проти розподілу земельної ділянки на частини, вважає, що ділянка повинна залишатися у спільній сумісній власності всіх власників домоволодіння, оскільки частка померлої [PERSON] не виділена і роздільне користування земельною ділянкою неможливе. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач - [PERSON] також позовні вимоги не визнав. 23.04.2018р. надав заперечення на позов (а.с. № 158, 159), в яких з аналогічних підстав проти його задоволення заперечував, відмітивши, що для виділення частки у спільній сумісній власності співвласників на земельну ділянку позивачеві необхідно звернутись до відповідних органів з питання зміни різновиду права спільної власності, а саме, виділення в натурі частки земельної ділянки, пропорційної частці праві власності на будинок, як того вимагає державний нотаріус. Враховуючи викладене, також просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 20.09.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 175). Відповідачка [PERSON] також 20.09.2018р. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 177). Відповідач [PERSON] так само 20.09.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 179). Представник третьої особи - Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Завідувачкою нотаріальної контори Водолазьської Н.В. неодноразово були направлені суду заяви, в яких він просив справу розглядати без участі їх представника (а.с. № 43, 145, 167, 174). На вимогу суду Першою дніпровською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи № 695/2009 після померлої [PERSON] (а.с. № 82 - 112). Оскільки позивач і представник відповідача, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами. Суд вважає, що по справі слід винести по рішення на загальних підставах, встановлених главою 6 розділу III ЦПК України, оскільки підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України не вбачається (відповідачі надали свої заперечення проти позову, яким буде дана належна оцінка поряд з іншими обставинами у справі). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст.ст.197, 198, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 12.06.2018р. (а.с. № 171). Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] на праві власності належало 22/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим 08.10.2009р. виконавчим комітетом Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради (а.с. № 107). Співвласниками домоволодіння також є [PERSON], якій належить 21/100 часток на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради 28.02.2002р., і [PERSON], якому належить 57/100 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Дніпропетровською нотаріальною конторою 06.10.2003р. (а.с. № 108). Право власності всіх співвласників зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Також [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка площею 0,0866га, розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий № [NUMBER], на підставі Державного акту направо власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20.04.2005р. № 230/26. Цільове призначенням земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с № 95). З Акту ідеальних часток від 23.06.2003р., затвердженого КП ДМТБІ, видно, що на земельній ділянці площею 869 кв.м знаходяться три житлових будинка: літ.А-1 загальною площею 55,8 кв.м, літ. Б-1 загальною площею 41,1 кв.м, літ.Д-1 загальною площею 56,4 кв.м, а також господарські будівлі та споруди. Померлій [PERSON] належала 22/100 частини домоволодіння, відповідачці ([PERSON].) - 21/100 часток і [PERSON] - 57/100 часток (а.с. № 29, 30). [PERSON] склала заповіт, посвідчений 12.09.2008р. державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-9195, яким все своє майно, у т.ч. право власності на земельну ділянку і житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, розташований в [ADDRESS], заповіла [PERSON] (а.с. № 93). [INFO]. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER], виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 22.09.2009р. (а.с. № 85). Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася з частини домоволодіння і земельної ділянки. Позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і 12.01.2012р. отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 22/100 частки вказаного домоволодіння, видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с. № 109). Постановою державного нотаріуса від 22.12.2011р. № 4926/02-31 [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину земельну ділянку, що належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності було відловлено, оскільки у зв'язку зі смертю заповідачки договір про визначення часток укладений бути не може (а.с. № 19). Таким чином, спадкоємець [PERSON] не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки, оскільки частка померлої [PERSON] не була виділена. Відтак, на день розгляду цієї справи домоволодіння перебуває у спільній частковій власності сторін, а земельна ділянка у спільній сумісній власності двох відповідачів і померлої [PERSON], оскільки свого часу сторони не уклади договір про визначення часток згідно ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції на день набуття позивачем власності на частину домоволодіння - 20.01.2012р.) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину домоволодіння - 20.01.2012р.) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно із ч. 4 цієї статті (у відповідній редакції) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Позивач звернувся до відповідачів - співвласників житлового будинку і земельної ділянки, до яких умовно перейшло право спільної сумісної власності на всю земельну ділянку, а позивач, не дивлячись на те, що він успадкував також її частину, фактично залишився поза межами спадкування, хоча він є власником частини домоволодіння, а отже має передбачене законом право на частку, пропорційну частці у праві власності на будинок. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) . Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все своє майно [PERSON] При цьому земельна ділянка належала їх на праві спільної сумісної власності і не була виділена ані договором ані за рішенням суду. Як було вказано вище, для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки земельна ділянка не була розділена між співвласниками за договором і не була виділена в натурі, а перебуває у спільній власності, то вона позбавлена можливості розпоряджатися своєю часткою земельної ділянки Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 4 ст. 86 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності. Згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка, у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Оскільки частка померлої спадкодавиці у праві власності на житловий будинок складала 22/100 частин, суд відповідно до положення ст. 120 ЗК України визначає, що на момент смерті [PERSON] її частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку, була пропорційною до частки у праві власності на житловий будинок та складала 22/100 частини. Варто зазначити, що суд не бере до уваги посилання позивача на лист Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18.09.2017р. № 8/21-486 про те, що офіційно адреса: [ADDRESS] жодному об'єкту нерухомості на території міста не присвоювалася, оскільки його зміст жодним чином не впливає на предмет спору по суті, адже спір стосується права на земельну ділянку, адреса якої визначена у державному акті на право власності на земельну ділянку: [ADDRESS] (а.с. № 10). Суд при цьому враховує, що у сторін відсутні сумніви і заперечення, що мова йде про одну й ту саму земельну ділянку. Доводи відповідачки про те, що [PERSON] заповіла нерухоме майно, яке не було у її власності, з огляду на різницю в адресах є неспроможними і спростовуються правовстановлюючими документами на будинок, що містяться у матеріалах нотаріальної і судової справ. Суд при вирішенні цього спору бере до уваги позицію Верховного Суду України, відкладену у постанові від 05.07.2017р. по справі № 127/3494/14-ц, де, вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у застосування норм матеріального права, вищий суд зазначив про таке. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру відокремлених у будинковолодінні часток. У подальшому саме такої позиції дотримувався законодавець при внесенні змін до ЦК України та ЗК України. Так, на час смерті [PERSON] за змістом статей 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відтак до [PERSON] як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] перейшла частина земельної ділянки, яка належала померлій і на якій розміщено належна їй частина будинковолодіння, та земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, що пропорційна її частці у будинковолодінні. Разом із тим, суд доходить висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені частково - лише в частині визнання за [PERSON] в порядку спадкування права власності на 22/100 частки земельної ділянки без припинення права спільної сумісної власності відповідачів, які не ставлять перед судом такої вимоги, а тому суд не може вирішувати спір про їх право. Стосовно доводів відповідачки про неможливість виділення земельної ділянки з огляду на незручності у роздільному користуванні, суд наголошує, що предметом спору не є виділення земельної ділянки в натурі, а лише визнання за одним із співвласників його права спільної часткової власності, іншими словами - права на частку у спільній власності. При такому виділенні спільне користування земельною ділянкою зберігається і здійснюється за домовленістю усіх співвласників (ст. 358 ЦК України). З огляду на встановлені судом обставини справи, аналізуючи доводи відповідачів про наявність підстав для закриття провадження, суд приходить до висновку, що не підлягає закриттю провадження в частині вимог про встановлення часток земельної ділянки за відповідачами, припинення права спільної сумісної власності, виходячи з такого (з цього питання постановлена ухвала від 20.09.2018р. без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 185). Однією з підстав закриття провадження у справі є набрання законної сили рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України). Мотивуючи підстави скасування рішення суду першої інстанції, якими визначені частки за співвласниками, у т.ч. за померлою спадкодавицею, апеляційний суд Дніпропетровської області у рішенні від 17.04.2013р. (а.с. № 181-184) дійшов висновку, що суд невірно вирішив вимоги в частині визначення частки за померлою спадкодавицею, яка не була стороною процесу, а також позивачем був невірно обраний спосіб захисту спадкових прав (шляхом визначення частки у спільній сумісній власності за померлою) і таке вирішення позову не вирішує спір щодо спадкування по суті. Пред'являючи знову позов про захист права власності, позивач просить суд визнати за ним це право у порядку спадкування, що є похідною вимогою від вимоги про встановлення часток. Ці вимоги є взаємопов'язаними і взаємозалежними і у своїй сукупності, з огляду на зміст позову, становлять інший предмет позову - про визнання права власності у порядку спадкування, адже кінцевою метою позивача є визнання за ним права. Означені вимоги становлять інший предмет спору, що виключає як наслідок закриття провадження у справі. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли позивачеві було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину і не з часу прийняття судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні позову, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними зі спливом часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93). Разом з тим, суд при вирішенні цього спору враховує, що вимоги позивача гуртуються на тому, що оформленню його спадкового права перешкоджає відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину, право на яке він мав би, за умови виділення частики спадкодавця за його життя. Саме це спонукало його до звернення до суду. Як визначено у ч.ч. 4, 5 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Статтею 1296 ЦК передбачене право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 1297 ЦК визначає обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. За правилами ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Суд виходить з того, що позивач своєчасно звернувся до нотаріуса за оформленням спадкових прав і видачею свідоцтва. При цьому строк для звернення спадкоємця за отриманням свідоцтва про право на спадщину законодавством не обмежено. Виходячи зі змісту ст. ст. 373, 1296 - 1298 ЦК України право позивача не пов'язане із позбавленням володіння інших осіб. З огляду на те, що позивач так і не реалізував до кінця своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину, хоча своєчасно заявив про нього, правопорушення щодо позбавлення його права власності є таким, що триває у часі, що в свою чергу, не може вказувати на початок перебігу позовної давності. На це вказує намагання позивача у 2013 році у судовому порядку отримати право на спадщину, а також і те, що він у 2017 році здійснив оцінку своєї частки земельної ділянки (а.с. № 20). В цьому випадку неподання позову про визнання права власності у порядку спадкування не може свідчити про відновлення права позивача у будь-який час. Суд виходить з того, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 цього Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду цієї справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, ми можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об'єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions"). В даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач звернувся до суду через об'єктивні обставин, незалежні від його волі, які позбавляли можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну йому земельну ділянку, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за ставками 2017р. (а.с. № 2,3) пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі по 329грн.95коп. з кожного, виходячи з такого розрахунку (659грн.89коп.:2 =329грн.95коп.). Судовий збір у розмірі 640грн. відноситься на рахунок позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні цієї частини позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial