Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

У червні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, згідно з яким просило суд: стягнути з фізичної особи [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» помилково перераховані кошти у сумі 10 235, 00 грн. та судовий збір у розмірі 2102, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.10.2016 між Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» ( далі - авіакомпанія, МАУ, Позивач ) та [PERSON] ( далі - Відповідач) був укладений договір перевезення пасажира та багажу рейсом PS 780 (Тель-Авів - Київ). В 2016 році Відповідач звернувся до авіакомпанії з претензією про відшкодування коштів за втрату багажу від 15.11.2016 року. Довідкою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 14.12.2017 року № Д1-В 10/62/1603 підтверджено перерахування коштів у сумі 10235 грн. 02.03.2017 року та 19.06. 2017 року на банківські реквізити пані [PERSON] . Таким чином, кошти, перераховані авіакомпанією МАУ 19.06.2017 згідно з платіжним дорученням № 000750, є такими, що набуті позивачкою безпідставно, у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом. 01.10.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надала, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявила, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. 23.10.2016 між Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» та [PERSON] був укладений договір перевезення пасажира та багажу рейсом PS 780 (Тель-Авів - Київ). Відповідно до ст. 908 ЦК України (Загальні положення про перевезення), встановлює, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Стаття 910 ЦК України передбачає, що за договором перевезення пасажира перевізник зобов`язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу - доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання 6агажу. Укладання договору перевезення пасажира та багажу з перевізником підтверджується видачею пасажирського квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів. Відповідно до вимог законодавства, авіакомпанією МАУ було видано пані [PERSON] багажну квитанцію та пасажирський квиток на рейс PS 780 (Тель-Авів - Київ) - 23.10.2016 р. В 2016 році Відповідач звернулася до авіакомпанії з претензією про відшкодування коштів за втрату багажу від 15.11.2016 року. Листом від 25.11. 2016 року № 04.3-11-14138/15669 МАУ повідомила Відповідача про свою згоду виплатити компенсацію за втрату багажу у загальній сумі 10 235,00 гривень та просила направити банківські реквізити для перерахування коштів. 22.02.2017 року Відповідачем надано МАУ письмову заяву, у відповідь на лист авіакомпанії № 04.3-11-14138/15669 від 25.11.2016 року, з проханням здійснити перерахування компенсації за втрачений багаж на вказані в заяві банківські реквізити Відповідача. 02.03.2017 року платіжним дорученням № 1714 авіакомпанією здійснено перерахування на банківські реквізити Відповідача, зазначені в заяві від 22.02.2017, суму компенсації за втрачений багаж - 10 235,00 грн. Незважаючи на це, в серпні 2017 року пані [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування збитків за втрачений багаж у сумі 10352 грн. Під час підготовки заперечення на позовну заяву, було виявлено, що 19.06.2017 року платіжним дорученням № 000750 Позивачем було помилково перераховані на банківські реквізити Відповідача суму коштів у розмірі 10235 грн. Довідкою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 14.12.2017 року № Д1-В 10/62/1603 підтверджено перерахування коштів у сумі 10235 грн. 02.03.2017 року та 19.06. 2017 року на банківські реквізити пані [PERSON] . Позивач вважає, що кошти, перераховані авіакомпанією МАУ 19.06.2017 згідно з платіжним дорученням № 000750, є такими, що набуті позивачкою безпідставно. 05.01.2018 року авіакомпанією МАУ була направлена претензія до Відповідача з проханням про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 10235 грн, які були помилково перераховані Позивачем 19.07.2017, що підтверджується довідкою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 14.12.2017 року № Д1-В10/62/1603. Однак це прохання було проігноровано, а претензію не було виконано. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, ч.6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, але позивач не довів, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування. Кошти були перераховані відповідачу на підставі компенсації за втрачений багаж. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені нею без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed