Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

01.02.2018 позивач [PERSON] звернулась до суду з цим позовом в якому просила змінити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2015 року, визначивши новий розмір аліментів в твердій грошовій сумі 3000 гривень, щомісячно до досягнення дитиною повноліття та витрати понесені нею на правову допомогу. Свій позов аргументувала тим, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 05.09.2006 року, згідно рішення суду шлюб розірваний 09.10.2008 року. Після розірвання шлюбу вони примирилися та проживали разом до 2014 року. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка після припинення шлюбних відносин залишилася проживати разом з нею. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2015 року з відповідача було стягнено аліменти на її користь на утримання доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.02.2015 року до досягнення дитиною повноліття, на підставі даного рішення був виданий виконавчий лист. В даний час відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. З часу присудження аліментів життя подорожчало, зросли ціни на споживчі товари, комунальні послуги, змінився прожитковий мінімум. Також відбулись зміни в законодавстві, яке регулює аліментні відносини. Так в даний час прожитковий мінімум, встановлений для дітей такого віку, яка їхня спільна донька становить 1860 грн. на місяць, розмір аліментів на дитину не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Потреби їхньої спільної дитини значно зросли, і позивач не може сама належним чином забезпечити дитину. Після розлучення позивач проживає в м. Вінниця, де вимушена нести великі витрати для оренди квартири, до того ж вона постійно несе додаткові витрати на дитину (лікування, оздоровлення, додаткове навчання та розвиток, тощо), а відповідач не бере участі у цих витратах. В той же час матеріальне становище відповідача змінилось на краще, його дитина від першого шлюбу вже доросла, стягнення аліментів на її утримання припинено. Вважає, що відповідач повинен на рівні з нею виконувати батьківський обовязок щодо утримання дитини, але він не бажає добровільно надавати матеріальну допомогу дитині в належному розмірі. Крім того відповідач є працездатною людиною, хоча має вади зору, отримує пенсію за інвалідністю, крім пенсії має достатній додатковий дохід, проживає в сільській місцевості в будинку придбаному ними під час шлюбу, має присадибне господарство, займається бджільництвом, яке приносить йому дохід. Також переганяє автомобілі із-за кордону та реалізовує їх. 13.02.2018 ухвалою суду відкрито провадження в справі, справа призначена за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб. 12.03.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 14.03.2018 року позивач подала через канцелярію суду відповідь на відзив відповідача. Позивач у відповіді на відзив зазначила, що він є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, а тому просить суд не брати його до уваги. А доводи відповідача про те, що його матеріальний стан не покращився і єдиним джерелом його існування є пенсія по інвалідності є неправдою, адже інвалідність третьої групи дає йому можливість працювати. Крім того як людина яка проживає за пенсію по інвалідності відповідач має будинок в с. Шипинки, по вул. Гагаріна вартістю 15 000 доларів США та транспортний засіб, який він придбав за 8500 доларів США, що підтвердив в судовому засіданні при поділі майна подружжя та може надати звукозапис даного засідання. Також відповідач понад два роки працює за кордоном неофіційно. Так як відповідач має у власності куплене ним рухоме та нерухоме майно, за станом здоров'я є працездатним, має фіксований дохід у вигляді пенсії, а також не офіційні доходи вважає за доцільне просити суд про подальше стягнення аліментів на утримання їхньої доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень з врахуванням збільшеного прожиткового мінімуму. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав зазначених вище та додатково повідомила, що відповідач ухиляється від матеріального утримання дитини, потреби якої з урахуванням підвищення цін зросли, не бажає приймати участі в її вихованні, з урахуванням того, що відповідач отримує дохід окрім пенсії, який приховує від неї, вона бажає щоб відповідач допомагав в утриманні лише їхньої спільної дитини так як сама вона матеріально забезпечена, винаймає житло в м. Вінниця та працює приватним підприємцем, має чоловіка, середньомісячний дохід сім'ї становить приблизно 10000 грн., на утримання дитини вона витрачає приблизно 3000 грн. на місяць. Відповідач [PERSON] поштою до суду направив відзив на позовну заяву позивача, який згідно квитанції № 266/21, 266/22 був направлений до суду та позивачу 07.03.2018 (а.с.23, 29, 30) з моменту отримання ухвали 21.02.2018 (а.с.22), та в якому заявлені позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі. Зазначив, що він не заперечує, що за рішенням суду він сплачує аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO]. Проте не погоджується з твердженням позивача про покращення його матеріального становища, так як єдиним його джерелом доходу була і залишається пенсія по інвалідності, інших доходів не має, а посилання відповідача на покращення його матеріального становища є надуманим і не підтверджується жодним доказом, які могли би бути врахованими судом. Враховуючи, що позивачем не доведено належним і допустимими доказами підстав для збільшення розміру аліментів, вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав поданим ним відзив та додатково пояснив, що його матеріальне становище з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів не покращилось, дійсно в нього є автомобіль, проте не новий а 1999 року випуску, також підтвердив, що інколи займається ремонтом автомобілів, та доглядає за чужим господарством, проте дані кошти він витрачає на утримання своєї сімї. Крім того вказав, що позивач не дозволяє бачити та спілкуватись з їхньою спільною дитиною, жінка з якою він знаходиться на даний час в шлюбних відносинах їздить за кордон на заробітки, він залишається вдома з дитиною. Також підтвердив той факт, що має пасіку, з якої отримує відповідний дохід, в 2017 році приблизно 20000 гривень з урахування витрат на утримання пасіки та вироблення меду. На даний час в нього нова сім'я та пятирічна дитина теперішньої дружини на утримання якої він також витрачає кошти. Підсобного господарства не має, сплачує аліменти в розмірі 726 грн. на місяць, має присадибну ділянку біля будинку. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про народження серії I - АМ № 048902 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с.3). Відповідно до рішення Староміського районного суду Вінницької області від 09.10.2008 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2015 року з відповідача на користь позивача присуджено до стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою повноліття (а.с.5). На підставі даного рішення Вінницьким міським судом Вінницької області від 03.03.2015 видано виконавчий лист для примусового стягнення аліментів з відповідача [PERSON] (а.с.6). Відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 04.01.2018 року № М-528/2.2/1/01-24 заборгованість по сплаті аліментів з [PERSON] станом на 01.01.2018 склала 634,28 грн. За боржником згідно отриманих даних зареєстровано житловий будинок (вул. Гагаріна, 7 с. Шипинки Барського району) та транспортний засіб AUDI 180 1896,1993 року випуску, постановою від 25.09.2017 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника. Звернення стягнення не вирішувалось в звязку з тим, що заборгованість по аліментам не перевищує суми за 6 місяців (а.с.7-8). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Лисогірської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 31.01.2018 № 65, [PERSON] зареєстрована разом з дочкою в с. Лисогірка Жмеринського району Вінницької області по вул. Б. Хмельницького, 9 (а.с.10). Відповідно до довідки з Пенсійного фонду України Жмеринського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області від 13.03.2018 року № 503/02-4-22, що була надана відповідачем в судовому засіданні, яка була долучена до матеріалів справи, та проти чого не заперечувала позивач, [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Жмеринського обєднаного управління ПФУ, розмір пенсії за останні шість місяців 2017 року становить 4376 грн. (а.с.32). Як вбачається з довідки виданої Пенсійним фондом України Жмеринського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області від 06.03.2018 року № 455/02-4/22 [PERSON] перебуває на обліку в Жмеринському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області і отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання. Розмір аліментів, який був сплачений ним в січні становить 726 грн., в лютому 726 грн., в березні 726 грн. (а.с.33). Проти вищевикладених доказів сторони не заперечували. Оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст.82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. Також в судовому засіданні сторони не заперечували проти тієї обставини, що у [PERSON] на даний час заборгованість по аліментам відсутня. Суд частково приймає заперечення відповідача в частині того, що він не може сплачувати аліменти в розмірі вказаному позивачкою. Обставин, які б доводили необхідність звільнення його від обовязків утримувати дитину судом не встановлено. Сторонами визнається той факт, що дитина перебуває на утриманні позивачки, сторони разом не проживають, позивач з дитиною потребує матеріальної допомоги зі сторони відповідача. Суд не приймає доводи позивача щодо суттєвого покращення матеріального стану відповідача, адже дане твердження не підтверджено жодними належним доказами. Також суд не бере до уваги твердження позивача, що після розлучення позивач проживає в м. Вінниця, де вимушена нести великі витрати на оренду квартири, до того ж вона постійно несе додаткові витрати на дитину (лікування, оздоровлення, додаткове навчання та розвиток, тощо), а відповідач не бере участі у цих витратах, оскільки це не підтверджено належними доказами, не є предметом цього позову та може бути вирішено в порядку ст.185 СК України, шляхом звернення з відповідним позовом до суду щодо стягнення додаткових витрат на дитину. Оцінюючи вище перераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. А тому в суду немає підстав для їх відхилення. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7 статті 7 СК України). Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов'язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 1ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно із ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Відповідно до положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто розмір аліментів, який стягується з відповідача на корить позивача на утримання доньки [PERSON] за рішенням Вінницького міського Жмеринського суду Вінницької області від 03.03.2015 року, не відповідає мінімальному розміру, встановленому ст. 182 СК України. На час звернення з цим позовом до суду, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей, віком від 6 до 18 років, з 01.01.2018 складає 1860 грн. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів(надалі Постанова) у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно п.п.3 п.17 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в інтересах дитини, з урахуванням гарантованого ст. 48 Конституцією України права батьків дитини на достатній життєвий рівень. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що дійсно з моменту прийняття судового рішення про стягнення аліментів значно збільшились ціни на продовольчі та промислові товари, на комунальні, а також інші послуги. В зв'язку з чим, з урахуванням інтересів дитини, розмір аліментів повинен бути збільшений, проте в меншому розмірі, аніж заявлено позивачем, оскільки відповідно ЗУ «Про державний бюджет на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дитини від 06 до 18 років станом на 1 січня 2018 року становить 1860 грн. 00 коп., а обов'язок утримувати дитину є рівною мірою, обов'язком як матері так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, а тому оскільки відповідач офіційно не працює, має офіційний дохід лише у вигляді пенсії, про що в судовому засіданні надав відповідні докази, та доходи від ремонту автомобілів та пасіки, які є непостійними (також позивачу слід утримувати і власну сімю), а позивач в обґрунтування позовних вимог про збільшення розміру аліментів не додала до позовної заяви будь-яких доказів стосовно зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення стану їх здоровя, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В порушення вимог вищевказаної статті позивачем для підтвердження витрат на правничу допомогу надано лише договір квитанцію від 30.01.2018 року (а.с.9), що не є детальним описом робіт виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, тому вимоги позивача в цій частині слід залишити без задоволення.. На підставі ст. 141 ЦПК України слід вирішити питання про стягнення з відповідача на користь держави суми судового збору, оскільки позивачка при поданні позову звільнена від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: partial