Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] пред`явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що працювала з 18 жовтня 2002 року у ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» та 01 серпня 2019 року переведена у виробництво №7, цех №18 ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаду начальника економічного бюро у виробництві №7, цех №18, а 09 вересня 2019 року вона звільнилася за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, фактично припинивши виконання своїх обов`язків з 23 вересня 2019 року, проте належні при звільненні кошти заробітної плати за період з липня 2019 року по грудень 2019 року в сумі 31\~464,03 грн. виплачені не були, тому позивач просила стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку в 151 днів з 20 вересня 2019 року в сумі 45730,35 грн. згідно ст. 117 КЗпП, а також моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. завдану невиплатою заробітної плати тривалий час, що позбавило її засобів до існування і зобов`язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжки, поклавши понесені нею судові витрати на відповідача у повному обсязі. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 22 червня 2020 року після усунення позивачем недоліків зазначених в ухвалі Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, однак з потребою у витребуванні доказів у відповідача, що не було виконано останнім після отримання 01 вересня 2020 року ухвали суду від 26 серпня 2020 року. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв, отримавши копії ухвали про відкриття спрощеного провадження та позовної заяви з додатками 27 липня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. В судове засідання представник позивача не з`явилася, однак 13 жовтня 2020 року подала заяву про розгляд справи у свою та позивача відсутність, наполягаючи на задоволенні позову з наведених у позовній заяві підстав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не надавав, як і не висловив свою позицію щодо позовних вимог позивача, на підставі\~чого з\~урахуванням письмової\~згоди позивача за правилами ст.ст.\~280,287,288 ЦПК України\~справа підлягає\~розглядові судом в заочному порядку. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що позивач з 18 жовтня 2002 року прийнята до ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаду розподілювача робіт у цех виготовлення ливарного пристрою штампів та пристосувань (код\~ЄДРПОУ 14311614) на підставі наказу №1433-к від 18 жовтня 2002 року. 01 серпня 2019 року позивач переведена у виробництво №7 (цех № [NUMBER] ) на посаду начальника бюро, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с.11,12). Відповідно до заяви [PERSON] , поданої до відділу кадрів ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» 09 вересня 2019 року за вх. №80-1338, позивач просила звільнити її з роботи за угодою сторін, що погоджено начальником цеху [PERSON] 09 вересня 2019 року (а.с.13). Разом з тим, після припинення виконання трудових обов`язків з 20 вересня 2019 року станом на день звернення до суду з позовом розрахунок з позивачем по заробітній платі не проведений та трудова книжка, оформлена належним чином, не видана. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як встановлено судом 20 вересня 2019 року за вх. № 529 позивачем подана заява головному конструктору ІТК, директору виробництва №7 та начальнику економічного бюро виробництва № 7 ІТК, якою [PERSON] підтвердила свій намір звільнитися згідно заяви від 09 вересня 2019 року та повідомила про припинення виконання трудових обов`язків з 20 вересня 2019 року, тобто в останній день другого відпрацьованого робочого тижня після подання 09 вересня 2019 року заяви про звільнення (а.с.17). Відповідно, оскільки відповідачем порушені вимоги трудового законодавства в частині видачі наказу про звільнення згідно погодженої уповноваженою особою відповідача заяви позивача від 09 вересня 2019 року про звільнення за угодою сторін, виплати вчасно нарахованої заробітної плати, видачі оформленої трудової книжки, а позивач з часу подання заяви 09 вересня 2019 року не змінила свого волевиявлення на звільнення, суд приходить до висновку, що позивач за підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України має право звільнитися у визначений нею строк, тобто з 20 вересня 2019 року, як вказано у заяві за вх. 529 від 20 вересня 2019 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до довідки про доходи №18-57 від 28 січня 2020 року виданої ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» судом встановлено, що за період з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2019 року [PERSON] нарахована заробітна плата в загальному розмірі 31\~464,03 грн. (а.с.19), однак не виплачена відповідачем, що не спростовано останнім ні у заяві по суті справи (відзиві, який не подано), ні в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України та наявність підстав для стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в загальному розмірі 31\~464,03 грн. Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу. Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1998 року № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. У відповідності до вимог п. 4.1, п. 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. У відповідності до заяви та звернення [PERSON] адресованих начальнику інспекції з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради від 02 жовтня 2019 року, позивач просила вжити заходи щодо виплати заробітної плати, яка нарахована та сприяти у видачі трудової книжки(а.с.14-16, 18). Судом встановлено, що відповідач заяву позивача про звільнення 09 вересня 2019 року проігнорував та станом на 20 вересня 2019 року остаточний розрахунок з нею не провів і трудову книжку із відповідним записом про звільнення позивача із займаної посади на підприємстві з посиланням на відповідний наказ та підставу звільнення не видав, внаслідок чого суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача видати трудову книжку [PERSON] із відповідним записом про її звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Розв`язуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд слідує роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України з вчасного та належного розрахунку при звільненні з 20 вересня 2019 року, тобто з моменту фактичного припинення виконання позивачем роботи. При цьому, суд відзначає, що сама по собі відсутність у відповідача коштів для оплати праці не звільняє його від такого обов`язку, а наявність заборгованості відповідача перед іншими юридичними особами, що фінансуються з державного бюджету, а так само обставини першочергової сплати податків і обов`язкових платежів, не є підставою для невиплати заробітної плати при звільненні і, відповідно, не звільняє відповідача від обов`язку сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За даними розрахунку позивача, що перевірений судом відповідно до п. 2 ч. ІІ, п.8 ч. ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, та не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, з урахуванням невиконання вимог ухвали суд від 26 серпня 2020 року про витребування відповідних документів, середньоденна заробітна плата позивача складає 302,85 грн., виходячи з розміру виплачених сум заробітної плати в розмірі 13628,59 грн. за липень та серпень 2019 року за 45 робочих днів, які передували події звільнення позивача з роботи, (8\~572,741 грн. та 5\~055,88 грн. відповідно), а тому середній заробіток за час затримки розрахунку з 20 вересня 2019 року в межах заявлених вимог, тобто за 151 робочий день як заявлено у позовній заяві, складає 45730,35 грн. (302,85 грн. х 151 = 45730,35 грн.), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановивши наявність порушення конституційного права позивача на оплату її праці, кошти якої є основним джерелом існування для неї, а також права на працю з належним оформленням за трудовою книжкою трудових правовідносин, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, розпоряджатися заробленими коштами на власний розсуд, а також влаштуватися на роботу без трудової книжки, і як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 4000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача.

Outcome: partial