Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 жовтня 2015 року звернулася з позовом до суду і, урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі в розмірі 86309грн. 10 коп. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Просить допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Посилається на те, що працювала на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав" з 21 липня 2010 року по 20 квітня 2011 року. 21 квітня 2011 року була звільнена із займаної посади наказом генерального директора НІЕЗ „Переяслав" № 44-ОС від 20 квітня 2011 року. Рішенням суду позивач була поновлена на роботі з 21 квітня 2011 року та було вирішено стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Адміністрація відповідача в частині поновлення її на роботі не виконувала рішення суду до 01 вересня 2014 року, не дивлячись на негайність його виконання. Внаслідок довготривалого невиконання рішення суду їй були заподіяні моральні страждання, оскільки це спричинило для неї втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя, вона не могла нікуди відлучатися з дому, щоб не пропустити листа із викликом на роботу, постійне безгрошів'я. В зв'язку з не поновленням на посаді, не була вчасно перерахована її заробітна плата, що вплинуло на розмір надбавки та призначення пенсії. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Пояснила, що час затримки виконання рішення суду обчислюється календарними днями, а не робочими, оскільки час безпосередньо пов'язаний з категорією строку, що становить собою певний нерозривний період у часі, зі сплином якого пов'язано неминуче настання певної події. Вина відповідача у довготривалому невиконанні рішення суду про поновлення її на посаді наявна, оскільки рішення суду повинно було бути виконане негайно і його виконання не залежало від подання апеляційної чи касаційної скарг. Моральну шкоду вона отримала при розгляді справи про поновлення її на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішення по якій набрало законної сили 27.08.2013. Однак з 28.08.2013 і по 31.08.2014 рішення суду продовжувалося не виконувати, не дивлячись на негайність поновлення на роботі, і моральний тиск здійснювався постійно до дня поновлення на посаді. Представник відповідача Кожуховський О.В. позовні вимоги визнав частково. Не заперечує проти виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 18903 грн. 94 коп. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити. Посилається на те, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі сталася не з вини відповідача, оскільки рішення суду про поновлення її на роботі набрало законної сили лише 03 квітня 2014 року і [PERSON] з цього часу сама не йшла на зустріч відповідачу. Саме з цього часу і необхідно нараховувати середній заробіток за час затримки виконання рішення суду виключно з кількості робочих, а не календарних днів, з урахуванням утриманих сум податків. Щодо моральної шкоди, то вона була вже виплачена позивачеві і підстав для повторної компенсації немає. Судом встановлено наступне. Відповідно до копії наказу генерального директора НІЕЗ „Переяслав" № 124-ОС від 21 липня 2010 року позивач [PERSON] була прийнята на посаду старшого інспектора з кадрів з 21 липня 2010 року (а.с.54). Згідно копії наказу генерального директора НІЕЗ „Переяслав" № 44-ОС від 20 квітня 2011 року [PERSON] була звільнена з посади старшого інспектора з кадрів з 21 квітня 2011 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули, вчинені 10,11 березня 2011 року (а.с.53). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2011 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до НІЕЗ „Переяслав" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2011 року рішення суду було залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 21 березня 2012 року вищезазначене рішення було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року було визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора НІЕЗ „Переяслав" № 44-ОС від 20 квітня 2011 року, було поновлено [PERSON] на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав" з 21 квітня 2011 року. Було вирішено стягнути з НІЕЗ „Переяслав" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 178628 грн. 75 коп., моральну шкоду в розмірі 15000 грн. та судові витрати по справі. В частині поновлення [PERSON] на роботі і в частині стягнення на її користь місячного середнього заробітку за час вимушеного прогулу було допущене негайне виконання рішення суду (а.с.5-7). Ухвалою Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2014 року рішення суду було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано, справа в цій частині була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.8-11). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2015 року позов [PERSON] до НІЕЗ „Переяслав", третя особа : [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено частково. Було вирішено стягнути з НІЕЗ „Переяслав" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2011 року по 27 серпня 2014 року в розмірі 134385 грн. 52 коп. та судові витрати по справі (а.с.12-16). Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2015 року було виправлено описку у вищезазначеному рішенні від 07.05.2015 і в резолютивній частині рішення закінчення періоду вимушеного прогулу зазначено «до 27 серпня 2013 року» замість «до 27 серпня 2014 року». Ухвалою Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20 липня 2015 року вищезазначене рішення суду було залишене без змін. Позивач 28 серпня 2013 року подала заву на ім"я відповідача, зареєстровану за № 408, щодо необхідності ознайомлення її під розпис з наказом про поновлення на роботі (а.с.22). Крім того, 28 серпня 2013 року позивач подала на ім"я генерального директора НІЕЗ „Переяслав" заяву з проханням підготувати до 10 вересня 2013 року подання про призначення пенсії згідно Порядку оформлення пенсії № 221 та довідку про заробітну плату за період роботи в НІЕЗ „Переяслав" для нарахування пенсії (а.с.23). Листом № 523 від 24 вересня 2015 року НІЕЗ „Переяслав" повідомило [PERSON] про неможливість поновлення її в даний час на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів в зв"язку з перебування працівника, який займає дану посаду, у відпустці, що суперечить нормам с.3 ст.40 КЗпП України (а.с.24). 04 жовтня 2013 року позивач звернулася із заявою до НІЕЗ „Переяслав" (вх.№ 450) про виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с.25). Листом № 564 від 10 жовтня 2013 року НІЕЗ „Переяслав" знову повідомляє про неможливість поновлення її на роботі з вищезазначених причин (а.с.26). 04 квітня 2014 року позивач звернулася із заявою на ім"я генерального директора НІЕЗ „Переяслав" про надання їй копії наказу про поновлення на роботі з 21 квітня 2011 року (а.с.27). Листом № 207 від 05 травня 2014 року НІЕЗ „Переяслав" повідомило [PERSON] про неможливість виконання рішення суду про поновлення її на роботі та про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв"язку з оскарженням рішень суду першої інстанції в касаційному порядку. Крім того, НІЕЗ „Переяслав" одночасно з подачею касаційної скарги звернулося до суду з клопотанням про зупинення виконання судових рішень по даній справі (а.с.28). 17 квітня 2014 року позивач отримала виконавчий лист № 1019/1157/12 ( 373/2-12/13) від 27 серпня 2013 року про поновлення [PERSON] на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав" з 21 квітня 20011 року. Було допущене негайне виконання рішення суду (а.с.29). Даний виконавчий лист був поданий [PERSON] на виконання до відділу ДВС Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області. 17 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до Відділу ДВС із заявою з приводу виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с.30). 22 квітня 2014 року головним державним виконавцем Відділу ДВС Дудкою С.П. було відкрито виконавче провадження № 43045850 по виконанню вищезазначеного виконавчого листа (а.с.31). 06 травня 2014 року [PERSON] звернулася до Відділу ДВС з повторною заявою з приводу виконання даного виконавчого листа (а.с.32). 08 травня 2015 року [PERSON] звернулася до Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури із заявою з приводу невиконання генеральним директором НІЕЗ „Переяслав" рішення суду про поновлення її на роботі (а.с.33). Дана заява була направлена Переяслав-Хмельницькою міжрайонною прокуратурою за належністю до Відділу ДВС на підставі ст.7 Закону України „Про звернення громадян" (а.с.34). 20 травня 2014 року [PERSON] звернулася до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із скаргою на бездіяльність прокуратури (а.с.35). Ухвалою слідчого-судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2014 року було задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність прокуратури. Було зобов'язано прокурора Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про злочин, викладені в заяві [PERSON], а також здійснити інші необхідні дії в межах, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, спрямовані на встановлення об'єктивної істини у справі (а.с.36). Переяслав-Хмельницька міжрайонна прокуратура своїм листом № 2043 вих.14 від 23 травня 2014 року повідомила [PERSON] про те, що відомості щодо умисного невиконання, на її думку, генеральним директором НІЕЗ „Переяслав" [PERSON] рішення суду внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014110240000015 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Матеріали провадження направлено до СВ Переяслав-Хмельницького МВ ГУ МВС України в Київській області для організації провадження досудового розслідування (а.с.37). 27 серпня 2014 року НІЕЗ „Переяслав" повідомило [PERSON] листом № 357 від 27 серпня 2014 року про необхідність з"явитися до адміністрації для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та виплати коштів моральної шкоди (а.с.38). Наказом в.о. генерального директора НІЕЗ „Переяслав" № 125-ОС від 27 серпня 2014 року було скасовано наказ № 44-ОС від 20 квітня 2011 року про звільнення [PERSON], старшого інспектора з кадрів НІЕЗ „Переяслав"; було поновлено [PERSON] на посаді старшого інспектора з кадрів з 21 квітня 2011 року; допущено її до виконання обов'язків старшого інспектора з кадрів з 01 вересня 2014 року (а.с.39). 07 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до НІЕЗ „Переяслав" із заявою з приводу роз'яснення, яким чином і у які строки здійснювати оформлення пенсії за віком, поскільки НІЕЗ „Переяслав" не були підготовлені подання про призначенні пенсії згідно з Порядком оформлення пенсії № 221; не нарахована та не видана їй заборгована сума заробітної плати за період з 21 квітня 2011 року по 31 серпня 2013 року, не проведені відрахування з цих сум; не виплачено ряд гарантованих обов'язкових виплат та не здійснені з них відрахування. Як вбачається з довідки НІЕЗ „Переяслав" № 101 від 27 жовтня 2015 року, посадовий оклад старшого інспектора з кадрів станом на 01 вересня 2014 року складає 2470 грн. 00 коп. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що з 28.08.2013 по 01.09.2014 позивача [PERSON] на посаді поновлено не було, рішення суду про поновлення її на роботі від 27.08.2013, яке підлягало до негайного виконання, не виконувалося. Позивач декілька раз зверталася до відповідача щодо питання ознайомлення її з наказом про поновлення на роботі, відповідач, натомість, до 01.09.2014 не вчиняв будь-яких дій для виконання рішення суду. Суд не бере до уваги позицію представника відповідача щодо відсутності вини НІЕЗ «Переяслав» у довготривалому невиконанні рішення суду про поновлення [PERSON] на посаду через подання апеляційної та касаційної скарг, відсутності ініціативи з боку позивача в питанні поновленні на роботі, оскільки встановлена негайність виконання рішення суду не залежить від подання скарг, а обов'язок поновлення на посаді покладається на роботодавця і не залежить від ініціативи незаконно звільненого працівника. Крім того, як вже зазначалося, позивач [PERSON] вчиняла дії, які підтверджували її бажання бути поновленою на посаді. Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Весь час затримки невиконання рішення суду складає 369 днів: з 28.08.13 по 01.09.14 рр. У даному випадку час затримки вираховується у календарних днях, а не у робочих, тому що є строковим нерозривним періодом у часі. Суд погоджується з розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, поданим позивачем [PERSON], оскільки він проведений відповідно до вимог чинного законодавства: середньоденна заробітна плата 233 грн. 90 коп. (вирахувана відповідно до наданої відповідачем довідки) х 369 днів затримки виконання рішення суду ( з 28.08.2013 по 01.09.2014). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В силу ст. 23 цього Кодексу, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд вважає, що впродовж тривалого часу відповідач своїми діями порушував трудові права позивача [PERSON], не виконуючи судове рішення про поновлення її на роботі. [PERSON] була позбавлена можливості реалізувати своє право на працю, отримати належні їй грошові суми та вимушена вкотре в судовому порядку поновлювати своє порушене право. Звичайно, це вплинуло на її життєвий уклад, внесло негативні зміни в її повсякденне життя та призвело до певних моральних страждань з цього приводу. Враховуючи обставини справи, тривалість не виконання рішення суду, ступінь моральних страждань позивача, суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 5000 гривень, що буде справедливим та відповідатиме принципам розумності та виваженості. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу частини 3 цієї статті, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належить, зокрема, витрати на правову допомогу. позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача 450 грн. 00 коп., які були сплачені нею за оформлення позовної заяви, та 44 грн. 10 коп., що були витрачені нею на здійснення ксерокопіювання доданих до позову матеріалів. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Квитанція № 503342 від 19.10.2015, подана позивачем [PERSON], підтверджує сплату нею 450 грн. 00 коп. за оформлення позовної заяви про затримку виконання рішення суду, а поданий нею товарний чек № 1100 від 19.10.2015 про сплату за ксерокопію 44 грн. 10 коп. суд не вважає належним та допустимим доказом здійснення таких витрат саме при оформленні необхідних документів при подачі даного позову. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] судових витрат у розмірі 450 грн. 00 коп. Отже, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову частково. На підставі викладеного, відповідно до ст. 23 ЦК України, ст. ст. 235, 236, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial