Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного закладу Вузлова поліклініка станції Житомир Південно-Західної залізниці та просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 16 576,89 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн.. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10.11.2000 року по 12.05.2015 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, однак, при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку та не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 16 576,89 грн.. У судове засідання позивач не зявилася, згідно поданої заяви просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.17). Представник відповідача у судове засідання не зявився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином згідно вимог ст.74 ЦПК України за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності позивача та представника відповідача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між позивачем як працівником та відповідачем як роботодавцем існували трудові правовідносини, які регулюються законодавством про оплату праці, що грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці" та інших актів законодавства України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці заробітна плата - це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до довідки Державного закладу Вузлова поліклініка станції Житомир Південно-Західної залізниці №105 від 12.05.2015 року (а.с.18) перед [PERSON] наявна заборгованість по заробітній платі, нарахованій за період з 01.01.2015 року по 12.05.2015 року згідно табелів використання робочого часу в сумі 16 576,89 грн.. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 16 576,89 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних і моральних страждань, з урахуваннями у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Оскільки факт порушення законних прав позивача на своєчасну та регулярну оплату праці та виплату належних їй як звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України доведений, це призвело до моральних страждань позивача, тому що вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх прав, тому є підстави для відшкодування моральної шкоди, розмір якої з урахуванням розміру заборгованості, періоду затримки розрахунку, характеру та ступеню моральних страждань позивача суд визначає у розмірі 500 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial