Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

22 серпня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому зазначила, що 29 грудня 2015 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем, а в 2016 році за спільні кошти придбали автомобіль Хюндай Тюксон вартістю 8000 доларів США та оформили його на чоловіка. Також в жовтні 2017 року за спільні кошти подружжя вони купили гараж у автогаражному кооперативі, після чого відповідач став членом кооперативу. Пайовий внесок на час придбання гаража повністю вже сплачений. Добровільно вирішити питання про поділ спільного майна із відповідачем їй не вдалося. Крім цього вона дізналася про те, що відповідач без її згоди розпорядився спірним автомобілем та продав його іншій особі. Зазначає, що у звязку із цим має право на відповідну компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна, автомобіля Хюндай Тюксон, загальну вартість якого оцінює в 8000 доларів США. Відносно поділу гаражу вказує, що даний обєкт нерухомості є неподільним майном та має бути залишений у власності відповідача із виплатою ним на користь позивача половини вартості, визначеної будівельно-технічною експертизою. На підставі цього, просила стягнути з відповідача в рахунок поділу спільного майна подружжя вартість частки відчуженого автомобіля Хюндай Тюксон, реєстраційний номер [NUMBER], в сумі 108000,00 гривень, а також вартість гаражного боксу №245 в авто гаражному споживчому кооперативі «Луч» в сумі 27000,00 гривень, залишивши вказаний гаражний бокс в користуванні відповідача. Також просила стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав відзив, в якому позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивачем не надано доказів в обґрунтування її вимог, зокрема: не підтверджена вартість спірного майна та відсутні документи про його придбання. Надані позивачем докази свідчать, що право власності на гараж не було оформлено. А спірний гараж перейшов відповідачу у користування. Продаж автомобіля було проведено з відома та згоди позивача. Просив розглядати справу за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] підтримала доводи, викладені у відзиві. Представник третьої особи Автогаражного споживчого кооперативу «Луч» у судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву, в якій просив вирішити справу на розсуд суду та проводити засідання без участі представника. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 14 серпня 2018 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області. В період шлюбу 04 жовтня 2016 року в територіальному сервісному центрі №1441 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] та зареєстрований за [PERSON], що підтверджується відповідним листом Територіального сервісного центру №1441 від 20 жовтня 2018 року. Також згідно даного листа 14 вересня 2018 року вищевказаний автомобіль був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441 РСЦ МВС в Донецькій області. При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. З наведених положень закону та судової практики слідує, що на автомобіль HYUNDAI TUCSON, номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], який був придбаний в період шлюбу та зареєстрований за відповідачем, діє презумпція спільності, яка може бути спростована одним із подружжя. Проте відповідач не заперечував та не надав будь-яких доказів, які б спростували таку презумпцію та спільність придбаного майна, а тому суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Судом встановлено, що 14 серпня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду та в цей же день відповідач здійснив відчуження спільного автомобіля без відома та отримання згоди другого співвласника позивача [PERSON] Доказів того, що відповідач здійснив продаж авто за згодою, з відома та в інтересах позивача [PERSON] не надано. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). В пункті 30 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно з правовим висновком, зробленим Верховним судом в постанові від 03 травня 2018 року у справі 755/20923/14-ц при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації вартості спільного сумісного майна автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску, проданого колишнім чоловіком без згоди та відома співвласника. Вирішуючи питання про розмір такої компенсації та вартість 1/2 частки автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2006 року випуску, суд виходить із того, що згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так відповідно до письмових відомостей ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» (лист від 30 жовтня 2018 року вих.№18/01) середня по Україні ціна продажу технічно справного колісного транспортного засобу легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON 2.0. AWD 4 AT GLS, 141 к.с., 2006 року випуску, станом на 29 жовтня 2018 року за інформацією з довідкової літератури складає 8150 доларів США або 230 367,77 гривень. Виходячи із вказаної дійсної вартості автомобіля, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь [PERSON] в рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля грошові кошти в сумі 108000,00 гривень, що є меншим ніж визначено оцінювачем (230367,77 : 2 -\~ 115183,88 грн), проте з урахуванням принципу диспозитивності цивільно-процесуального законодавства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та стягує саме ту суму, яка заявлена в позові. Щодо вимог про поділ гаражного боксу в авто гаражному споживчому кооперативі суд відзначає наступне. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Судом встановлено, що в період шлюбу відповідач [PERSON] придбав гаражний бокс №245 та став його юридичним співвласником шляхом членства в Автогаражному споживчому кооперативі «Луч» на підставі ордеру №245, виданого при купівлі-продажу 11 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідним листом вказаного кооперативу від 01.08.2018 року вих.№4. Право власності на даний бокс не оформлювалось. З питань пайових внесків попередніх власників на момент створення кооперативу не збереглися. Згідно з ордером №245, виданим головою Автогаражного споживчого кооперативу «Луч» 11 жовтня 2017 року, [PERSON] є володільцем гаражу №245 в місті Маріуполі. Згідно з заявою попереднього володільця гаражу [PERSON] від 11 жовтня 2017 року остання просила вивести її зі складу членів кооперативу та переоформити гараж №245 на відповідача. Одночасно з цим згідно із заявою [PERSON] від 11 жовтня 2017 року він просив переоформити гараж №245 на своє імя у звязку із купівлі-продажем. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №23 від 11 жовтня 2017 року [PERSON] сплатив 390 гривень Автогаражному споживчому кооперативу «Луч» за переоформлення гаражу. Згідно з довідкою Автогаражного споживчого кооперативу «Луч» від 03 серпня 2018 року №5 заборгованість за членськими внесками за гараж №245 відсутня. Згідно з статтею 19-1 Закону України «Про кооперацією» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Верховний суд в своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі №640/11441/15 також дійшов висновку, що гараж є неподільним майном і не може бути поділений в натурі між колишнім подружжям, а також, що повністю внесений пайовий внесок члена гаражно-будівельного кооперативу у вигляді грошових коштів за час дії Закону України «Про власність» трансформувався у право власності на нерухоме майно. Наявні у справі докази та положення чинного законодавства разом із судовою практикою Верховного суду свідчать, що відповідач в період шлюбу уклав із попереднім володільцем гаражу договір купівлі-продажу, після чого став членом кооперативу та отримав ордер на гараж №245 у гаражному споживчому кооперативі. При цьому заборгованості по членським та пайовим внескам у відповідача не має, тобто [PERSON], придбавши у попереднього володільця гараж, вважається таким, що повністю сплатив пайові внески члена кооперативу за наданий йому гараж та у разі викупу може оформити і зареєструвати право власності у встановленому законом порядку. Натомість позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення та реєстрацію права власності на спільний гараж, оскільки не є членом вказаного кооперативу, однак під час шлюбу брала участь у придбанні спірного гаражу. Разом з тим, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В матеріалах справи відсутні докази будівництва гаражного боксу іншими особами ніж сторони спору. А договір купівлі-продажу гаражу, який укладався із попереднім власником та був підставою для членства відповідача в кооперативі і видачі йому ордеру на гараж, оформлювався під час шлюбу та за спільні сімейні кошти. Також суд враховує, що договір купівлі-продажу із минулим членом кооперативу щодо цього майна не обовязково повинен був вчинятися у письмовій формі або нотаріально посвідчуватися та підлягати держреєстрації, так як обєктом купівлі-продажу в даному випадку є сукупність будівельних матеріалів, оскільки право власності на гараж власником не оформлювалось та в експлуатацію гараж не вводився. Так, відповідно до статті 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Пленум Верховного суду України у своїй постанові N 5 від 28.06.91 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» в п.8, підпунктах а) та б) зазначає, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність"). Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Згідно з пунктом 9 даної постанови Пленум Верховного суду України у справах про спори між подружжям або спадкоємцями члена ГБК про право власності на гараж слід виходити з дійсної вартості гаража, якщо вона вища за розмір паю. Ця вартість може бути визначена, за погодженням сторін, а при недосягненні такої згоди - шляхом призначення судом експертизи. З урахуванням вказаних положень законодавства суд приходить до висновку, що в період шлюбу сторонами спору був придбаний гараж, який не введений в експлуатацією та право власності на який на зареєстроване, проте, з урахуванням повного внесення ними паю та сплати членських внесків, наданий у користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на те, що гараж є неподільним спільним майном та знаходиться у володінні і користуванні саме відповідача, тому суд вважає, що право спільної власності, яке також належить позивачу на 1/2 частину в даному гаражі, підлягає захисту шляхом стягнення на її користь грошової компенсації за її частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу. Так, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №1/с від 16 січня 2019 року вартість матеріалів та обладнання (будівельних робіт), які були використані в процесі будівництва (створення) господарським способом гаражного боксу №245, розташованого в авто гаражному споживчому кооперативі «Луч» м.Маріуполя Донецької області, становить 42448 гривень. Таким чином позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню та на її користь слід стягнути грошову компенсацію за її частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу, в сумі 21224 гривень, заливши у одноосібному користуванні відповідача даний гараж. Також з [PERSON] підлягає стягненню компенсація за 1/2 частку вартості спільного майна автомобіля Хюндай Тюксон, 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER], в розмірі 108000,00 гривень. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, які повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, позивачем по справі при подачі позову було сплачено судовий збір в сумі 1350,00 гривень, а також в ході розгляду справи позивач поніс витрати на залучення оцінювача та експерта а саме: згідно наявною у справі банківською квитанцією позивачем було сплачено 250 гривень за оцінку автомобіля на рахунок ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза», також відповідно до товарного чеку від 10 грудня 2018 року за судову будівельно-технічну експертизу судовому експерту [PERSON] 3500,00 гривень. Вказані судові витрати повязані з розглядом справи, підтверджені належними доказами та підлягають стягненню з відповідача. Згідно з ч.1 та 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково (95,72% від заявленого розміру), тому відповідно до вимог частин 1,2 статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: судовий збір в сумі 1292,24 гривень, а також витрати, повязані з проведенням судової експертизи та оцінки майна, у розмірі 3350,20 (три тисячі триста пятдесят гривень двадцять копійок) гривні та 239,30 (двісті тридцять девять гривень тридцять копійок) гривні відповідно.

Outcome: partial