Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

17 березня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з Управління державної автоінспекції Головного управління міністерства внутрішніх справ в Донецькій області компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015року по 10.03.2016року, в обґрунтування якого зазначив, що з 30.09.2011 року він працював заступником начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Красний Лиман, Слов'янськ. Слов'янського району( на правах відділу м. Слов'янськ при УДАІ ГУМВС в Донецькій області), в 2015 році був переведений на посаду провідного фахівця центру з надання послуг. У зв'язку із ліквідацією центру з надання послуг, його було звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю, відповідний запис до трудової книжки був внесений 06.11.2015 року. 08.02.2016 року він звернувся із електронною скаргою до МВС України, про нарахування вихідної допомоги та компенсації. Розглянувши скаргу йому відповіли, що у зв'язку із недостатнім фінансуванням виділеним Державтоінспекції МВС України розрахунки було проведено 10 березня 2016 року, але без нарахування компенсації за час затримки розрахунку передбаченої ст.117 КЗпП України. Дії роботодавця з не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили його в скрутне матеріальне становище, оскільки він є інвалідом 2 групи та ветераном МВС України, створили неможливим забезпечення нормального існування мене і членів сім'ї . Вважає, що розмір заподіяної йому моральної шкоди він оцінює в 5000 грн. Просив суд стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні , а також моральної шкоди у розмірі 5000,0 гривень. Позивач в судовому засіданні надав пояснення які аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача -Управління державної автоінспекції Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про дату та час проведення судового засідання, з заявами про розгляд справи за його відсутності не звертався не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача , відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових правовідносинах з УДАІ ГУМВС України в Донецькій області , працював на різних посадах, на посаді заступника начальника відділу реєстраційно - екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування міст Красний Лиман , Слов'янськ та Слов'янського району при УДАІ ГУМВС Донецької області , з 30.09.2011 року по 23.07.2013 рік, на підставі наказу УДАІ ГУМВС України в Донецькій області № 41 о/с від 29.09.2011 року . Наказом ГУМВС України в Донецькій області № 224о/с від 23.07.2013 року був переведений на посаду заступника начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Красний Лиман, Слов'янськ. Слов'янського району. Наказом ГУМВС України в Донецькій області № 263 о/с від 02.09.2015 переведений на посаду провідного фахівця центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Красний Лиман, Слов'янськ. Слов'янського району( на правах відділення м. Слов'янська) УДАІ ГУМВС України в Донецькій області. Наказом ГУМВС України в Донецькій області № 348 о/с від 06.11.2015 року звільнений за п.1 ч.1 ст 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з ліквідацією установи .( а.с.13) З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приписами п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати (ст.115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи наведене , дату розрахунку з позивачем 10.03.2016року та час його звернення до суду, позов подано в межах зазначеного строку. Відповідно до статті 44 КЗпП «при припиненні трудового договору з підстав , зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2, і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачено , що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не виключає проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ Оплата праці указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Як вбачається з матеріалів справи 08.02.2016 року позивач звертався із електронною скаргою до МВС України в Донецькій області з вимогою про нарахування йому вихідної допомоги .( а.с 6) Листом Департаменту ДАІ МВС України повідомлено позивача, що у зв'язку із недостатнім фінансуванням виділеним Державтоінспеції МВС України розрахунки було проведено 10.03.2016 року. ( а.с.8) З виписки карткового рахунку [PERSON] вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 10.03.2016року. Тобто зазначені обставини та докази свідчать про порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, про розрахунок з працівеником , всіх належних йому сум в день звільнення, що тягне відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідач не скористався своїм правом та не надав доказів, що спростовують доводи позивача. Окрім того на вимогу суду не надав доказів, стосовно часу роботи позивача та його заробітку. У зв"язку з цим суд використовує надані позивачем докази. А саме його особисті пояснення, та індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України. За поясненнями позивача у вересні та жовтні 2015року він працював весь час в усі робочі дні, не перебував у відпустці, на лікарняному , тощо. У нього було встановлено п'ятиденний робочий тиждень. Відповідно до індивідуальних відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України - [PERSON], його заробітна плата у вересні 2015року складала- 2673,19грн. , у жовтні 2015року- 4315,68грн.. Відповідно до п. 20 Постанови ВСУ України від 24.12.1999 року № 13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, враховуючи надані сторонами докази, а саме дані про розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували його звільненню, та тривалість його роботи в цей період( п'ятиденна робоча неділя), у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньоденна заробітна плата позивача судом обчислена за два останніх повних місяця роботи, що складає 158,84грн. ( заробітна плата у вересні 2015року- 2673,19грн., у жовтні 2015року- 4315,68грн.; кількість відпрацьованих робочих днів в цей період -44дні. 4315,68 + 2673,19= 6988,87 : 44= 158,84грн) Кількість робочих днів за період з 06.11.2015року по 10.03.2016року становить- 86 робочих днів. Тобто компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 13660, 24грн.. Саме зазначвена сума підлягає стягненню з відповідача. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особи, які зазнали порушення своїх, гарантованих Конституцією прав, нерідко високо оцінюють свої страждання. Тому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З пояснень позивача дії роботодавця з не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили його в скрутне становище. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом 2 групи та ветераном МВС ( а.с. 11,12,14) Враховуючи обставини справи , глибину фізичних та душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати , суд приходить до переконання, що справедливою та достатньою для відшкодування моральної шкоди буде сума в розмірі 1000 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial