Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], після уточнення вимог просила суд на підставі частини 2 статті 197 СК України звільнити її від сплати 12.378 грн. 90 коп. заборгованості по аліментах за період з 10 липня 2012 року до моменту ухвалення рішення по суті справи. В обґрунтування позову зазначила, що не має матеріальної можливості сплатити суму заборгованості. Під час судового розгляду справи позивачка позов підтримувала. Вона пояснювала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. В квітні 2006 року сторони розірвали шлюб, після чого син залишився проживати з нею. 8 липня 2011 року [PERSON] забрав сина до себе на відпочинок, після чого син відмовився повертатись до неї та залишився із батьком. З тих пір відповідач фактично повністю позбавив її можливості спілкуватись із сином, відмовляється, не повідомляє їй про місце проживання та стан дитини, змінив телефон сина. В той же час, 10 липня 2012 року він звернувся до неї із позовом про стягнення аліментів на утримання сина, та цей позов був задоволений Заводським районним судом міста Миколаєва у лютому 2013 року. У травні 2013 року рішення набуло чинності, та відповідач подав його на примусове виконання. За цей час утворилась заборгованість, яку вона не має змоги сплатити, адже повністю зайнята доглядом за своїм молодшим сином, який внаслідок стану свого здоров'я потребує її постійного догляду; таке не дозволяє їй працювати, а за такого її доход становлять лише кошти, отримувані нею, як аліменти на утримання молодшого сина, к розмірі 800 грн. щомісячно. Спираючись про таке, позивачка наполягала на задоволенні позову. Відповідач та його представник під час судового розгляду справи позов не визнавали. Вони зазначали, що позивачка неналежним чином виконувала свої батьківські обов'язки, не приділяла сину належної уваги. Внаслідок такого, емоційної нестабільності позивачки у стосунках із сином, застосування до його фізичних покарань в сина виявились негативні почуття до матері, через що син відмовився до неї повертатись та залишився жити із ним /відповідачем/. 9 квітня 2012 року Заводський районний суд міста Миколаєва визначив місце проживання сина з батьком. За такого та враховуючи, що у добровільному порядку [PERSON] надавати кошти на утримання сина відмовлялась, у липні 2012 року він /відповідач/ звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва за стягненням з неї аліментів. Внаслідок дій самої позивачки суд тривав майже рік, зрештою аліменти були стягнуті. Він звернувся за примусовим виконанням цього рішення, та державний виконавець у встановленому законом порядку визначив суму заборгованості. На думку відповідача, позивачка має можливість сплатити цю заборгованість, як не зараз та не відразу /на чому він й не наполягає/, то у принципі, адже перебуває у третьому шлюбі, її третій чоловік має значну заробітну плату, до того ж, сама позивачка здає належну їй квартиру у піднайом, підробляє адвокатом. В обґрунтування своїх посилань відповідач послався на зовнішній вигляд позивачки, який свідчить про наявність в неї належного прибутку. Що ж стосується її молодшого сина, то на думку відповідача, він не є надто хворою дитиною, та його хвороби є надуманою самою ж позивачкою. Що ж стосується емоційного стану молодшого сина позивачки, то він, як стверджував відповідач, також є наслідком ставлення позивачки до своїх батьківських обов'язків. Спираючись про таке та наполягаючи на тому, що [PERSON] зобов'язана виконувати свої обов'язки хоча б у тому, щоб утримувати сина, відповідач просив у задоволенні позову відмовити. При цьому він пояснював, що дійсно заперечує проти спілкування [PERSON] із сином, оскільки вона є: «сандальною женщиною», негативно впливає на психіку дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. 3 травня 2006 року шлюб між сторонами був розірваний. За домовленістю сторін після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачкою. 20 грудня 2006 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення № 2713 «Про участь [PERSON], [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON], [INFO]» визначалась участь позивача у вихованні малолітнього сина. 21 серпня 2008 року відповідач звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначенні способу участі у її вихованні. 08 липня 2011 року [PERSON] забрав сина до себе строком на три тидждні для відпочинку та оздоровлення в період літніх канікул, після чого дитина відмовилась повертатись до матері. За такого рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 9 квітня 2012 року встановлено місце проживання [PERSON] з [PERSON]. Спираючись про те, що син проживає із ним, 10 липня 2012 року [PERSON] звернувся із позовом до позивачки про стягнення аліментів на утримання [PERSON] Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2013 року позов був задоволений, судом ухвалено, зокрема, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 липня 2012 року і до повноліття дитини; до негайного виконання це рішення не зверталось. 27 травня 2013 року вказане рішення набуло чинності та було звернуто до виконання. 10 червня 2013 року в межах виконання цього рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого було відкрите виконавче провадження. В межах цього виконавчого провадження 28 листопада 2013 року державним виконавцем був здійснений розрахунок заборгованості [PERSON] з виплати аліментів за період з 10 липня 2012 року до 1 листопада 2013 року; згідно здійсненого розрахунку, правильність якого сторони не заперечують, розмір заборгованості визначений у сумі 10.827 грн. 72 коп. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Ця норма встановлює, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також передбачено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості (п. 22). Позивачка вказує про наявність інших обставин, що мають істотне значення для правової можливості звільнення її від сплати заборгованості по аліментам. Під іншими обставинами розуміє своє матеріальне та сімейне становище, а також поведінку відповідача, який перешкоджає їй в спілкуванні з сином та участі у його вихованні. При оцінці посилань позивачки суд виходе з предмету спору, що визначений у частині 2 статті 197 СК України, відповідно до якої в межах позову про звільнення від сплати заборгованості по аліментах повністю або частково позивач має довести свою неспроможність сплачувати аліменти через виключні обставини, що заслуговують на увагу. Дослідженням у суді сімейного стану позивачки встановлено, що вона перебуває у третьому шлюбі з громадянином Росії [PERSON], який проживає за межами України. При цьому вона виховує сина від другого шлюбу [PERSON], [INFO]. Батько [PERSON] мешкає окремо та сплачує аліменти на дитину. [PERSON] страждає на синдром гіперактивності з дефіцитом уваги, затримку речового розвитку, через що потребує індивідуального домашнього догляду матері. За такого до 25 березня 2013 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; згідно висновку ЛКК (рішення № 1158 від 5 червня 2013 року) змушена перебувати у відпустці по догляду за дитиною до 25 березня 2014 року. Відомості про стан здоров`я малолітнього [PERSON] є підтвердженими медичними документами, копія якої залучена до матеріалів справи. Необхідність постійного догляду за ним із боку матері та вжиття нею спеціальних заходів щодо догляду за ним, його розвитку та вихованню встановлена компетентним органом - Лікарсько - консультативної комісії міської поліклініки № 4 міста Миколаєва /надалі - ЛКК/, що був зроблений у встановлений законом спосіб та у встановленому законом порядку. Заперечуючи позов, відповідач вказував по-суті про те, що психологічний стан [PERSON] є наслідком поведінки самої позивачки відносно його. Він посилався й про те, що [PERSON] вживає заходів щодо отримання документів, у яких обставини в цілому нормальної поведінки малолітнього стан малолітнього посилюється аж до обставин тяжкого захворювання. Метою таких дій, на думку відповідача, є ухилення від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] Але усі ці посилання спростовуються матеріалами справи. Так, жодних доказів на підтвердження своїх пояснень у цій частині, окрім своїх особистих вражень, відповідач не надав. В той же час ці посилання суперечать згаданим вище письмовим доказам - медичним документам, копії яких залучені до матеріалів справи, доказів того, що стан здоров`я малолітнього [PERSON] відображений невірно, позивачем не надано. Спростовуються ці посилання й сам по собі згаданим вище висновком ЛКК. Так, цей висновок є складеним відповідно до Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 189 від 9 квітня 2008 року, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 року за номером 589/15280. Відповідно до цього положення під час видачі цього висновку ЛКК відповідно до її компетенції та покладених на неї завдань здійснила комплексну оцінку порушень функціонального стану організму дитини та інших причин, якими вона обумовлена, та визначила клінічний та трудовий прогноз для дитини відповідно до встановленого діагнозу. З тексту висновку вбачається, що комісія прийшла до висновку про те, що стан здоров`я малолітнього [PERSON] не обумовлений поведінкою позивачки, навпаки, малолітній потребує догляду саме [PERSON]. Цим же висновком встановлено, що відомості про стан здоров`я малолітнього та встановлений йому діагноз відповідають дійсності та, всупереч тверджень відповідача, не є надуманими. Що ж стосується особистих вражень відповідача, то вони не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення, адже відповідач не є ані спеціалістом в області педіатрії, ані особою, яка відповідає за стан здоров`я [PERSON], до того ж, його утриманням та вихованням не займається, постійно з ним не спілкується. Оцінюючи наведені обставини щодо сімейного стану позивачки, суд вважає доведеним той факт, що позивачка є непрацездатною та має здійснювати постійний особистий догляд за малолітнім [PERSON] Дослідженням у суді матеріального стану позивачки встановлено, що він відповідає її сімейному стану. Так, через необхідність догляду за дитиною, яка встановлена вище, позивачка не працює та не отримує самостійний дохід. Таке, окрім встановлених вище обставин щодо матеріального стану позивачки та її власних пояснень, підтверджується податковою декларацією позивачки. Відомості цієї декларації суд вважає достовірними, оскільки вона перевірялась податковими органами у встановленому законом порядку, та порушень при її складанні компетентні органи не встановили. Відповідач стверджує, що позивачка працює за фахом та виконує доручення, як юрист. Але, на відміну від позивачки, жодного доказу на підтвердження своїх пояснень відповідач не надав. За такого ці твердження суд вважає такими, що не відповідають дійсності. Подальшим дослідженням матеріального стану позивачки встановлено, до протягом періоду з 10 липня 2012 року до 25 березня 2013 року вона отримувала державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на сина [PERSON] в розмірі 130 грн. щомісячно. Цільове призначення цієї допомоги визначається змістом статті 13 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та пунктом 17 Порядку призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми. Затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року. Відповідно до вказаних норм цільовим призначенням цієї допомоги є створення умов для розвитку та виховання дитини, в зв`язку з доглядом за якою ця допомога призначена. Отже, використання цих коштів на утримання іншої дитини суперечить цільовому призначенню цих державних коштів. Далі, [PERSON] отримує аліменти на сина [PERSON] від його батька. Але цільове призначення цих коштів визначене відповідним рішенням суду; ці кошти мають витрачатись виключно на створення належних умов для утримання та виховання [PERSON] та вочевидь не можуть бути використаними на утримання іншої дитини. Заперечуючи позов, відповідач стверджує, що позивачка має можливість сплачувати аліменти, адже перебуває у шлюбі з [PERSON], який має достатній доход. На підтвердження доходів [PERSON] відповідачем надана довідка. Але ці посилання не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення за такого. Так, відповідно до частини 1 статті 65 СК України розпорядження заробітною платою [PERSON] можливо виключно з його згоди; діючим законодавством не передбачений його обов'язок щодо утримання [PERSON], примушеним до такого він бути не може. За такого ці доходи не можуть враховуватись під час вирішення питання про виплату аліментів на [PERSON] Відповідач стверджує також, що позивачка має доходи від надання належного їй житла в оренду. Але ці посилання не є підтвердженими належними та допустимими доказами та спростовуються згаданою вище декларацією про доходи позивачки. Посилання відповідача про зовнішній вигляд позивачки, як про доказ її статку, суд не бере до уваги, адже вони є суб'єктивними та засновані на суб'єктивному та нічим не підтвердженому сприйняттю відповідачем позивачки. Оцінюючи наведені обставини щодо матеріального стану позивачки, суд вважає доведеним той факт, що позивачка не має доходів, необхідних для погашення заборгованості у сумі 10.827 грн. 72 коп. При прийнятті рішення суд враховує й той факт, що позивачка пропонує відповідачу частину нерухомого майна у рахунок погашення заборгованості, але від такого відповідач відмовився. Оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд вважає, що позивачка довела, що через обставини, що є мають істотне значення для правової можливості звільнення від сплати аліментів - необхідність догляду за хворою дитиною - вона є неспроможною сплатити визначену державним виконавцем заборгованість по аліментах. При прийнятті рішення щодо частки заборгованості по аліментах, від сплати якої позивачку слід звільнити, суд враховує її матеріальний та сімейний стан, докази щодо якого наведені вище. З урахуванням цього суд вважає за можливе залишити в позивачки обов'язок щодо сплати заборгованості по аліментах за період з 10 липня 2012 року до 1 листопада 2013 року у сумі, яку вона спроможна сплатити - яку суд визначає у розмірі 750 грн., та звільнити [PERSON] від сплати решти заборгованості у сумі 10.077 грн. 72коп. Позивачка просить також про звільнення її від сплати самостійно визначеної нею заборгованості за період після 1 листопада 2013 року. Але захист прав позивачки щодо сплати аліментів поза межами визначеної державним виконавцем заборгованості не є можливим у обраний нею спосіб, через що у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. При цьому суд зазначає, що таке не позбавляє позивачку права за наявності до того підстав звернутись до суду за зменшенням розміру аліментів, що підлягають утриманню з неї. Заперечуючи позов, відповідач по-суті посилається про те, що у разі задоволення позову позивачка протиправно отримує змогу продовжувати ухилятися від утримання сина [PERSON]. Але ці посилання не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Так, по-перше,як визначено вище, від обов'язку щодо утримання сина [PERSON] позивачка цим рішенням не звільняється, адже за нею залишається обов'язок щодо сплати доступної для неї суми заборгованості та сплати аліментів у подальшому. По-друге, діюче законодавство не відносить неспроможність сплачувати аліменти до способу ухилення від утримання дитини, навпаки, визнає таку неспроможність за обставину, що має враховуватись під час визначення способу утримання дитини. В цьому ж випадку, як доведено вище, позивачка є неспроможною сплатити заборгованість по сплаті аліментів у повному обсязі, та таке не може кваліфікуватись, як ухилення від виконання батьківського обов'язку. Окрім того, аналізуючи доводи відповідача, суд вважає за необхідне з метою повного захисту прав, перш за все, малолітнього [PERSON], наголосити на такому. Матеріалами справи, зокрема, попередніми рішеннями судів, встановлено, що позивачка ніколи не ухилялась від виконання обов'язку матері відносно малолітнього [PERSON], більше того, до липня 2011 року син перебував на її утриманні. Доказів протилежного відповідач не надав, отже його твердження про протилежне не заслуговують на увагу. Далі, після липня 2011 року, як свідчать пояснення позивачки, вона не виконує обов'язок щодо утримання сина через поведінку відповідача, який перешкоджає їй у виконанні її обов'язку щодо утримання дитини у добровільному порядку. Ці твердження позивачки суд вважає доведеними, виходячи з дій та заяв відповідача у суді, а саме - його відмови навіть у суді повідомити місце знаходження [PERSON], місця його лікування, інших даних, необхідних для спілкування із ним та надання йому утримання; його наполягання на тому, що контакти з дитиною позивачка має здійснювати виключно через його. Оцінюючи такі дії відповідача, суд відзначає, що вони за своїм змістом є протиправними, адже порушують як права позивачки, так й права малолітнього [PERSON] Так, відповідно до частини 1 статті 153 СК України мати та дитина мають право безперешкодно спілкуватись між собою. Більше того, така поведінка відповідача порушує загальні засади та принципи, на яких базується правове становище неповнолітнього. Так, відповідно до частини 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої на Україні підлягає повазі право дитини, яка розлучається з одним з батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з ним; відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитини не має бути розлученою зі своєю матір`ю. Стосовно ж предмету цього спору такі протиправні дії унеможливили виконання позивачкою своїх обов'язків щодо участі в утриманні дитини у доступній їй формі та доступних їй обсягах. Оцінюючи всі наведені вище обставини у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial