Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

21.03.2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Західного Головного регіонального управління «ПРИВАТБАНК», який в подальшому уточнила та в якому просить визнати недійсними положення Кредитного [PERSON] № №LVН9GК00000136 24/11/2006р. та [PERSON] Іпотеки № LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р (зареєстрований в реєстрі за №11234) в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; зобов'язати [PERSON] провести перерахунок фактичної заборгованості позивача перед Банком та зобов'язати [PERSON] провести перерахунок оплаченої винагороди на суму 480,07 доларів США (чотириста вісімдесят доларів США 07 центів) для погашення заборгованості по кредитному договору, решту суми 9439,93 доларів США (дев'ять тисяч чотириста тридцять дев'ять доларів США 93 центи) повернути позивачу; до набрання рішенням суду по суті справи законної сили заборонити Публічному Акціонерному Товариству «ПриватБанк» застосовувати будь-які санкції за [PERSON], зокрема передбачених п.п. 4.1-4.3 [PERSON]. Позовні вимоги мотивує тим, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - «Банк») та [PERSON] було укладено Кредитний Договір №LVН9GК00000136 від 24/11/2006р. (далі - Кредитний Договір). В забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним [PERSON] було укладено Договір Іпотеки № LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р. (зареєстрований в реєстрі за №11234). Згідно п.1.1. Кредитного [PERSON] надав позивачу кредитні кошти у розмірі 44800,00 доларів США (сорок чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів на наступні цілі: (купівля житла у розмірі 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а також 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбаченого умовами Кредитного [PERSON], зі сплатою за користування [PERSON] відсотків у розмірі 0,84 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного [PERSON] та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 [PERSON]. Відповідно до п.2. [PERSON] Іпотеки №LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р. «За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором від 24.11.2006 р. №LVН9GК00000136 укладеного між Банком та Іпотекодавцем по: поверненню кредиту наданого у вигляді непоновлюваної лінії, у розмірі 44800.00 доларів США (сорок чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів на наступні цілі: (купівля житла у розмірі 40000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а також у розмірі 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів на строк з 24.11.2006 р. по 23.11.2018 р. включно; погашення за Кредитним договором здійснюється в строк з «25» по «30» число кожного місяця; сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% (нуль цілих 20 сотих відсотків) від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту, згідно п. 3.11 Кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторинга, згідно з п. 6. 2. Кредитного [PERSON]. Фактично на підставі Кредитного договору позивачем було отримано в касі банку 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів [PERSON] ніхто не видавав, оскільки не наступало випадків передбачених умовами Кредитного [PERSON]. 01 лютого 2010 р. позивачем було достроково погашено кредит на суму 18 000,00 доларів США (вісімнадцять тисяч доларів США 00 центів), а відтак і сума тіла кредиту була зменшена на 18000,00 тисяч доларів США і становила: 40 000,00 - 18 000,00 = 22 000,00 доларів США (двадцять дві тисячі доларів США 00 центів). У зв'язку з чим між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №LVH9GK00000136 від 24/11/2006р. від 01.02.2010 p., відповідно до умов якої щомісячний платіж було зменшено з 563,13 доларів США до 334,26 доларів США. Станом на 01.04.2017р. позивачка оплатила: 21523,93 доларів США тіла кредиту (друга колонка Графіку погашення) та 18 000,00 доларів США, які [PERSON] погасила достроково 01.02.2010 року, тобто фактично нею погашено 39523,93 долари США тіла кредиту; 9920,00 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту; 20759,1 відсотків за користування [PERSON]. Отже, фактична заборгованість позивача перед Банком по тілу [PERSON] становить: сума взятого кредиту - достроково оплачені кошти - вже оплачені кошти; 40000,00 18000,00 21523,93=476,07 доларів США суми. Заборгованість по відсотках за користування [PERSON] становить: 0,84 х суму залишку заборгованості за кредитом 0,84 х 476,07 = 4 долари США. Загальна заборгованість позивача перед Банком становить: 476,07 + 4 = 480,07 долари США. Згідно Графіку погашення заборгованості, який надали позивачці лише в кінці лютого 2017 р., її заборгованість по тілу [PERSON] становить начебто 4703,19 доларів США, тобто помилково нараховано 4703,19 - 476,07 = 4227,12 доларів США та відповідно відсотки за ними. Протягом періоду з 24.11.2006 р. по 30.03.2017 р. позивачка систематично сплачувала винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця, що становить 80 доларів США 00 центів щомісяця. Тобто, за період з 24.11.2006 р. по 30.03.2017 р. позивачем було здійснено 124 платежі по 80 доларів США, що становить 9920 доларів США 00 центів. Розрахунок оплаченої позивачем винагороди за надання фінансового інструменту = сума кредиту х 0,2% від суми виданого кредиту х кількість щомісячних платежів. Сума кредиту = 40 000,00 доларів США. Кількість щомісячних платежів з 24.11.2006 р. по 30.03.2017 р. - 124 платежі 40 000 х 0,2% від суми виданого кредиту х 124 = 9920,00 доларів США. Оплачена винагорода = 80 х 124 = 9920,00 доларів США. Оскільки нарахування додаткових платежів (зборів, відсотків, комісій тощо) за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» є незаконними, позивачка звернулась 30.12.2016 р. до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою-проханням здійснити перерахунок безпідставно нарахованої банком та оплаченої нею винагороди. Однак, у відповідь отримала від Банку лист з рекомендацією звернутись у виконавчу службу. 26.01.2017 р. УДППЗ «Укрпоштою» позивачка відправила Банку Претензію з вимогою здійснити перерахунок. На що знову отримала відписку, в якій було зазначено, що до Банку потрібно звертатись за допомогою авторизованих каналів зв'язку, оскільки такі звернення виключають ризик розголошення інформації, що становить банківську таємницю. За рекомендацією Банку позивачка звернулась до Банку за допомогою авторизованого каналу зв'язку «чат «Допомога Онлайн» (переписка у формі «Print Screen» додається). Однак і там її звернення не було розглянуто, а лише скерували до іншого представника Банку [PERSON], який уповноважений вирішувати такі питання, надавши його телефонний номер. На багаточисленні телефонні дзвінки ніхто не реагував, однак згодом передзвонив ще інший представник Банку, який також відмовився розглянути звернення позивача. Крім того, [PERSON] неодноразово зверталась до Банку з вимогою надати їй графік погашення кредиту, який відповідно до п.3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 [PERSON] був зобов'язаний надати. Графік погашення кредиту позивачці надали лише в кінці лютого 2017 р. після переписки з представником Банку за допомогою авторизованого каналу зв'язку «чат «Допомога Онлайн» та телефонної розмови з ще одним представником Банку. Вивчаючи Графік, [PERSON] помітила невідповідність щомісячних сум платежів, а саме відсоткової ставки та суми тіла кредиту погодженим умовам [PERSON]. У зв'язку з виявленими розбіжностями 15 березня 2017 р. позивачка знову, як вже і раніше [PERSON] рекомендував, звернулась до Банку за допомогою авторизованого каналу зв'язку «чат «Допомога Онлайн» (переписка у формі «Print Screen» додається). Однак її звернення знову не було розглянуто. У відповідь лише отримала інформацію, що: «ми нічого не розраховуємо - у вас договір розписаний наперед до погашення». З врахуванням вищевикладеного, вимушена звернутися до суду. Представник позивача та позивач у судовому засідання підтримали уточнену позовну заяву, з мотивів викладених в ній, просили позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обгрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Ст. 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний Договір №LVН9GК00000136 від 24/11/2006р. В забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним [PERSON] було укладено Договір Іпотеки № LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р. (зареєстрований в реєстрі за №11234). Згідно п.1.1. Кредитного [PERSON] надав позивачу кредитні кошти у розмірі 44800,00 доларів США (сорок чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів на наступні цілі: (купівля житла у розмірі 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а також 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбаченого умовами Кредитного [PERSON], зі сплатою за користування [PERSON] відсотків у розмірі 0,84 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного [PERSON] та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 [PERSON]. Відповідно до п.2. [PERSON] Іпотеки №LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р. «За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором від 24.11.2006 р. №LVН9GК00000136 укладеного між Банком та Іпотекодавцем по: поверненню кредиту наданого у вигляді непоновлюваної лінії, у розмірі 44800.00 доларів США (сорок чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів на наступні цілі: (купівля житла у розмірі 40000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а також у розмірі 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів на строк з 24.11.2006 р. по 23.11.2018 р. включно; погашення за Кредитним договором здійснюється в строк з «25» по «30» число кожного місяця; сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту, згідно п. 3.11 Кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6. 2. Кредитного [PERSON]. Так, на підставі Кредитного договору позивачем було отримано в касі банку 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США 00 центів), а 4800,00 доларів США (чотири тисячі вісімсот доларів США 00 центів) на сплату страхових платежів [PERSON] не отримувала, оскільки не наступало випадків, передбачених умовами Кредитного [PERSON]. 01 лютого 2010 р. позивачем було достроково погашено кредит на суму 18 000,00 доларів США (вісімнадцять тисяч доларів США 00 центів), а відтак і сума тіла кредиту була зменшена на 18000,00 тисяч доларів США і становила: 40 000,00 - 18 000,00 = 22 000,00 доларів США. У зв'язку з чим між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №LVH9GK00000136 від 24/11/2006р. від 01.02.2010 p., відповідно до умов якої щомісячний платіж було зменшено з 563,13 доларів США до 334,26 доларів США. Станом на 01.04.2017р. позивачка оплатила: - 21523,93 доларів США тіла кредиту (друга колонка Графіку погашення) та 18 000,00 доларів США, які [PERSON] погасила достроково 01.02.2010 року, тобто фактично нею погашено 39523,93 долари США тіла кредиту; - 9920,00 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту; - 20759,1 відсотків за користування [PERSON]. Отже, фактична заборгованість позивача перед Банком по тілу [PERSON] становить: сума взятого кредиту - достроково оплачені кошти - вже оплачені кошти; 40000,00 18000,00 21523,93=476,07 доларів США. Заборгованість по відсотках за користування [PERSON] становить: 0,84 х суму залишку заборгованості за кредитом 0,84 х 476,07 = 4 долари США. Згідно Графіку погашення заборгованості, який надали позивачці лише в кінці лютого 2017 р., її заборгованість по тілу [PERSON] становить 4703,19 доларів США, тобто помилково нараховано 4703,19 - 476,07 = 4227,12 доларів США та відповідно відсотки за ними. Протягом періоду з 24.11.2006 р. по 30.03.2017 р. позивачка систематично сплачувала винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця, що становить 80 доларів США 00 центів щомісяця. Тобто, за період з 24.11.2006 р. по 30.03.2017 р. позивачем було здійснено 124 платежі по 80 доларів США, що становить 9920 доларів США 00 центів. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 3 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII) та Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до розяснень, наведених пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ, встановлено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. З умов кредитного договору вбачається, що кредитні кошти були надані позичальнику в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, до нього повинні застосовуватись положення діючого законодавства України у сфері захисту прав споживачів фінансових послуг, правовідносини, що виникають з кредитного договору є триваючими, оскільки, позивачка продовжує здійснювати повернення банку кредитної заборгованості за кредитним договором. Згідно пп. 2.1, 2.2, 2.3 Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до п. 2.4. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Згідно п. 3.2. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. У відповідності до п. 3.4. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Згідно п. 3.8. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Судом встановлено та вбачається з кредитного договору, що у ньому відсутні умови, які п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.2, 3.4, 3.8 розділу 3 вищезазначеної Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визнані обов'язковими. На вимогу суду, жодних належних доказів на підтвердження виконання вищезазначених вимог діючих Правил, затверджених зазначеною постановою правління НБУ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав. В частині визнання несправедливими пунктів кредитного договору, на які звертає увагу позивач в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), суд, враховуючи подані учасниками судового процесу письмові докази, проаналізувавши норми даного Закону, дійшов висновку, про наявність дискримінаційної складової у пунктах кредитного договору з огляду на наступне. Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), під поняттям «послуга» розуміється діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Судом встановлено, що пунктами 1.1, 2.2.3, 6.2 кредитного договору не передбачено чіткого та зрозумілого для споживача кредитних послуг механізму нарахування Банком та сплати Позичальником додаткової винагороди за надання фінансового інструменту, яка не вважається послугою в розумінні чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Отже, із встановлених обставин, наданих сторонами доказів, судом встановлено, що положення оспорюваного кредитного договору в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, спрямовані на погіршення становища споживача в порівнянні з банком як надавачем фінансових послуг, чим порушено вимоги ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), норми яких застосовуються до регулювання триваючих правовідносин за кредитним договором. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Викладене свідчить про те, що позивач на момент укладення договору не була обізнана щодо істотних умов кредитного договору в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, у кредитному договорі відсутні умови, п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.2, 3.4, 3.8 розділу 3 вищезазначеної Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що є обовязковими. Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що порушують чинне законодавство України, значно погіршують фінансове становище Позичальника по відношенню до Банку та продовжують діяти на даний час, є недопустимим та приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними положення Кредитного [PERSON] № №LVН9GК00000136 24/11/2006р. та [PERSON] Іпотеки № LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р. (зареєстрований в реєстрі за №11234) в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Що стосується вимог позивача про зобов'язання Банку провести перерахунок фактичної заборгованості позивача перед Банком та зобов'язати [PERSON] провести перерахунок оплаченої винагороди на суму 480,07 доларів США (чотириста вісімдесят доларів США 07 центів) для погашення заборгованості по кредитному договору, а решту суми 9439,93 доларів США (дев'ять тисяч чотириста тридцять дев'ять доларів США 93 центи) повернути позивачу, то суд вважає, що така вимоги є похідною та взаємоповязаною з вимогою щодо визнання недійсними положення Кредитного [PERSON] №LVН9GК00000136 24/11/2006р. та [PERSON] Іпотеки № LVН9GК00000136 від 24/11/2006 р (зареєстрований в реєстрі за №11234) в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, яка судом задоволена, а тому вищевказана вимога також підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що представником відповідача не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зокрема, щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом (ч.1ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізналася при зверненні в грудні 2016 році до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою про перерахунок безпідставно нарахової банком та оплаченої позивачем винагороди. Отже, суд вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту звернення в грудні 2016 році до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою про перерахунок нарахової банком та оплаченої позивачем винагороди, а з позовом до суду позивач звернулася 21.03.2017р., тобто в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Таким чином, судом встановлені підстави для відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial