Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

04 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS], в якому з 30 вересня 2009 року зареєстрований її колишній зять [PERSON] За вказаною вище адресою відповідач жодного дня не проживав, після того як у червні 2015 року шлюб між її дочкою [PERSON] та зятем [PERSON] був розірваний, позивач взагалі не знає місце його знаходження. За місцем реєстрації відповідач не з'являється, його речей в будинку немає. Реєстрація [PERSON] у будинку порушує її права, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, звернулась з даним позовом до суду та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в її будинку, та просила зобов'язати Білопільський РС УДМС в Сумській області зняти [PERSON] з реєстрації. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, направила суду заяву про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Представник 3-ї особи - Білопільського РС УДМС в Сумській області в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином була сповіщена про день, час та місце розгляду справи. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6-10). Також судом встановлено, шо в будинку позивача з 30 вересня 2009 року зареєстрований [PERSON], що підтверджується записом з будинкової книги (а.с. 11-13). Із довідки депутата Білопільської міської ради Сумської області від 03 жовтня 2016 року, а також складеного депутатом міської ради акту від 01 жовтня 2016 року вбачається, що [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], але фактично за вказаною адресою не проживав жодного дня з реєстрації (а.с. 14-15). У позовні заяві [PERSON] зазначила, що [PERSON] є її колишнім зятем. Шлюб з дочкою позивача [PERSON] відповідач розірвав 03 червня 2015 року, на підтвердження чого надала суду копію рішення судупро розірвання шлюбу (а.с. 17). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] як на підставу для його задоволення, посилалась на положення ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України та просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зв'язку з непроживанням у ньому без поважних причин понад шість років. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з роз'яснень, наданих у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року №5, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом було встановлено, що спірне житлове приміщення належить позивачу на праві власності, відповідач не є членом сім'ї позивача, а тому спірні правовідносини повинні регулюватись ст. 71,72 ЖК України, а не ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Судом було встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], за місцем реєстрації він відсутній з дня реєстрації, тобто з вересня 2009 року, його особистих речей в будинку немає, в судове засідання не з'явився, заперечення проти позову суду не надав, На підставі викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стосовно позовної вимоги про зняття з реєстрації відповідача, то дана вимога є передчасною і заявлена не до належногго відповідача, тому у її задоволенні суд вважає за необхідне позивачу відмовити. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягнення на користь позивача судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. за сплачений нею при зверненні з позовом судовий збір за позовну вимогу про визнання втратившим відповідача право користування житловим будинком. На підставі викладеного,

Outcome: partial