Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ХР №121003, виданого Барвінківською міською радою Харківської області 20 жовтня 2003 року на підставі Рішення цієї ж ради №282 від 29 серпня 2003 року, йому передана у власність для обслуговування будинку та господарських споруд земельна ділянка, площею 0,100 га, кадастровий номер 6320410100:00:002:0040. Відповідач самовільно без відповідних правових підстав, оскільки не є власником земельної ділянки, по якій проходить під`їзна дорога, вчинив забудову на [ADDRESS] , де він мешкає, навпроти буд. [ADDRESS] , дорожніх плит, укладених перед гаражем та водовідвідних каналів, обладнавши їх частинами опор ЛЕП, чим обмежив позивача у здійсненні права власності на належну йому земельну ділянку у її вільному та безперешкодному користуванні. Як вказує позивач, вказану вище забудову відповідач вчинив в порушення вимог п.3 глави 4 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, яким з метою забезпечення безпечної експлуатації об`єктів ГРМ встановлюються охоронні зони: вздовж газопроводу низького тиску - у вигляді ділянки землі, обмеженої умовними лініями, що проходять в 2 метрах від осі газопроводу по обидва боки. ПАТ «Харківгаз» виявлені порушення власником будинку, що розташований на [ADDRESS] , вимог «Правил безпеки систем газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 травня 2015 року №285. Відповідачу внесений припис усунути зазначені вище порушення шляхом демонтажу дорожніх плат, укладених перед гаражем, а також бетонних плит з обох боків водовідвідної канави та засипання траншеї до рівня поверхні ґрунту. Проте, відповідач в добровільному порядку відмовляється усунути перешкоди в використанні позивачем громадської дороги шляхом, який визначено вищевказаним приписом, чим створює перешкоди в користуванні земельною ділянкою, обмежуючи проїзд на подвір`я. Посилаючись на викладене, позивач просить зобов`язати [PERSON] для забезпечення здійснення права власності на належну йому земельну ділянку, а саме - на її вільне безперешкодне користування, усунути перешкоди в використанні ним громадської дороги місцевого значення для проїзду на його подвір`я, шляхом демонтажу дорожніх плит, укладених гаражем, а також бетонних плит з обох боків водовідвідної канави та частини опор ЛЕП, а також засипання траншеї до рівня поверхні ґрунту, на [ADDRESS] , де він мешкає, навпроти буд. [ADDRESS] . Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 07 червня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 23 червня 2021 року до участі у справі за позовом залучено Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмет спору. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Крім того, надав відзив на позовну заяву. Вказав, що земельна ділянка, що належить [PERSON] , знаходиться через дорогу та на іншій вулиці не як не може ніяким чином перешкоджати вільному користуванню земельною ділянкою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмет спору, - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за його відсутності. Вказав, що вважає дії [PERSON] такими, що порушують право на користування земельною ділянкою та вчиняють перешкоди для подальшого обслуговування газотранспортної системи низького тиску. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] передана у власність для обслуговування будинку та господарських споруд земельна ділянка, площею 0,100 га, кадастровий номер 6320410100:00:002:0040, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ХР №121003, виданого Барвінківською міською радою Харківської області 20 жовтня 2003 року на підставі Рішення №282 від 29 серпня 2003 року (а.с.3). Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку відмовляється усунути перешкоди в використанні громадської дороги місцевого значення шляхом демонтажу дорожніх плит, укладених перед гаражем, а також бетонних плит з обох боків водовідвідної канави та частини опор ЛЕП, а також засипання траншеї до рівня поверхні ґрунту, за місцем його проживання на [ADDRESS] , навпроти належному позивачу житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , чим, обмежуючи проїзд на подвір`я, створює останньому перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч.1 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватись правил добросусідства. Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч. 2 цієї передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на. землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно п. б ч. 3 цієї статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. У випадку порушення права власності згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п.7постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що визначено ст. 89 ЦПК України. Оцінюючи доводи позивача щодо порушення [PERSON] його права користування та розпорядження майном, відповідно до ст. 391 ЦПК України, суд прийшов до наступного висновку. [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на порушення відповідачем вимог п.3 глави 4 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, яким з метою забезпечення безпечної експлуатації об`єктів ГРМ встановлюються охоронні зони: вздовж газопроводу низького тиску - у вигляді ділянки землі, обмеженої умовними лініями, що проходять в 2 метрах від осі газопроводу по обидва боки. Разом з тим, до матеріалів справи долучено копію припису про усунення порушень від 08 листопада 2018 року, який надано [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , в тому, що Куп`янський територіальний підрозділ ПАТ «Харківгаз» пропонує абоненту усунути порушення вимог Правил безпеки системи газозабезпечення та ДБН В2.5-20-2001. Варто відмітити, що зазначеним приписом порушень будь-яких цивільних прав третіх осіб не встановлено (а.с.68). Доводи позивача щодо створення відповідачем перешкод в користуванні позивачем земельної ділянки чи обмежені його в проїзді на подвір`я, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки жодних доказів, які б також свідчили про порушення прав позивача, у зв`язку із цим, суду не надано. Доказів на підтвердження встановлення факту порушень відповідачем прав позивача та наявності причинного зв`язку між такими наслідками та неналежним виконанням виявлених ПАТ «Харківгаз» порушень, про усунення яких видано припис [PERSON] , до суду не надано, не встановлено таких і в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо порушення відповідачем вільного та безперешкодного користування позивачем належної йому земельної ділянки, а саме - чинення перешкоди в використанні ним громадської дороги місцевого значення для проїзду на його подвір`я. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed