Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2), Харківської обласної прокуратури (далі - відповідач-3) про стягнення 50 000, 00 грн. моральної шкоди. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000, 00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 12016220470008415, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2016 за ч. 1 ст. 190 КК України. Разом з тим, досудове розслідування здійснюється неналежним чином, а слідчі, дізнавачі та процесуальні керівники допускають систематичну протиправну бездіяльність стосовно розслідування кримінального провадження та надмірну тривалість досудового розслідування (більше чотирьох років). Позивач, будучи особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, тривалий час намагається отримати захист своїх прав у правоохоронних органах, які покликані цей захист здійснювати, однак натикається лише на байдужість і формалізм. Вказаними діями позивачу спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 50 000, 00 грн. У зв`язку з цим, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 відкрито провадження у справі № 643/2791/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.03.2021 року. 16.03.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи для надання можливості подати відзив на позов. 22.03.2021 року до канцелярії Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання від представника позивача про витребування додаткових доказів у справі, а саме витребувати у Головного управління Національної поліції в Харківській області у повному обсязі матеріали кримінального провадження № 12016220470008415, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2016 року, для огляду в судовому засіданні; посвідченні копії матеріалів, складені під час розгляду скарг [PERSON] на неналежне ведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016220470008415, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2016 року для долучення до справи в якості доказів. Крім того, 22.03.2021 року до канцелярії Московського районного суду м. Харкова представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів письмових доказів. 22.03.2021 року до канцелярії Московського районного суду м. Харкова представником відповідача-2 подано клопотання, відповідно до якого останній просить суд відкласти підготовче засідання, призначене на 22.03.2021 року та надати можливість ознайомитись із матеріалами справи. Протокольною ухвалою від 22.03.2021 року задоволено клопотання представника позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи, розгляд клопотання про витребування додаткових доказів відкладено до встановлення фактичних обставин справи, підготовче засідання відкладено на 19.04.2021 року. 07.04.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова від відповідача-2 надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач-2 просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне: - позивач не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням їй моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, тощо) та не надала належних доказів понесених моральних втрат; - наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди, тому скасування постанов про закриття кримінального провадження не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю та настанням шкоди; - реалізація позивачем процесуального права на оскарження дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. Крім того, відповідач-2 зазначив, що розмір морального відшкодування - 50 000, 00 грн. безпідставно завищений. 08.04.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив на позов від Прокуратури Харківської області від 24.03.2021 № 05/2-3135-21, відповідно до змісту якого відповідач-3 просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог з наступних підстав: - під час досудового розслідування слідчим та дізнавачами приймались рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки в даному випадку мають місце відносини, які носять цивільно-правовий характер, а тому сама по собі незгода позивача з прийнятими процесуальними рішеннями не свідчить про незаконність дій органів прокуратури відносно позивача в межах відповідного кримінального провадження; - ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача на постанови слідчого, дізнавача свідчать про реалізацію позивачем передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки такої діяльності. Разом з тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. На підтвердження такої позиції відповідач-3 посилається на постанови Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 641/2328/17, від 17.01.2020 у справі № 638/11414/18, від 01.04.2020 у справі № 641/7772/17, від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17, від 20.05.2020 у справі № 337/3375/17, від 20.05.2020 у справі № 639/6736/18, від 23.06.2020 у справі № 554/108/18, від 25.06.2020 у справі № 520/14/19, від 30.06.2020 у справі № 641/7984/17, від 03.07.2020 у справі № 686/27965/19, від 15.12.2020 у справі № 638/1414/17, від 03.02.2021 у справі № 757/66977/17, від 03.03.2021 у справі № 638/17962/15. Сам факт зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР, а також скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій слідчого, прокурора та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. За таких обставин, враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами Харківської обласної прокуратури незаконних дій щодо позивача, відповідач-3 просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. 09.04.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив від відповідача-1 в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, за змістом якого відповідач-1 проти задоволення позову заперечує, оскільки матеріалами справи не підтверджено наявність незаконних дій чи бездіяльності як з боку слідчого підрозділу Головного управління Національної поліції в Харківській області, так і Харківської обласної прокуратури. Крім того, позивачем не надано доказів порушення її особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди її здоров`ю чи душевних страждань, не доведено причинного зв`язку такого порушення з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів, а отже заподіяння їй внаслідок дій чи бездіяльності відповідачів моральної шкоди. При цьому, наявність у матеріалах кримінального провадження клопотань представника потерпілого, подання заяв та скарг на дії органу досудового розслідування свідчить лише про реалізацію позивачем своїх прав, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України. Надані позивачем медичні документи жодним чином не свідчать про наявність у нього моральних страждань, пов`язаних з тривалим, на думку позивача, досудовим розслідуванням. 19.04.2021 року позивачем подано відповідь на відзиви в порядку статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, за змістом якої позивач з доводами відповідачів не погоджується та вважає їх безпідставними. 19.04.2021 року підготовче засідання відкладено на 11.05.2021 року у зв`язку з тим, що відповідач-2 не отримував відповідь на відзив та бажає з нею ознайомитись. У підготовчому засіданні 11.05.2021 року судом розглянуто клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі та вирішено відмовити в його задоволенні, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України. Так, позивачем не мотивовано, що саме перешкоджало позивачу, як потерпілій, самостійно отримати такі докази та подати їх до суду у встановлений процесуальним законом строк. Судом також розглянуто клопотання відповідача-1 про залишення позову без руху та вирішено відмовити в його задоволенні у зв`язку з безпідставністю. Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці та бути ефективним» (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права на звернення до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/2791/21 до судового розгляду по суті на 01.06.2021 року. 01.06.2021 року судове засідання відкладено на 22.06.2021 року у зв`язку із неявкою відповідача-1. 22.06.2021 року судове засідання відкладено на 19.07.2021 року за клопотанням відповідача-3. 19.07.2021 року судове засідання відкладено на 02.08.2021 року. У судовому засіданні 02.08.2021 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. У судовому засіданні 02.08.2021 року представники відповідача-1 та відповідача-3 проти заявлених позовних вимог категорично заперечували з підстав, викладених у відзивах на позов. Представник відповідача-2 у судове засідання 02.08.2021 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, подав відзив на позов та висловив свою правову позицію щодо заявленого позову у судових засіданнях, які відбулися раніше, суд розглядає справу за відсутності відповідача-2. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. У судовому засіданні 02.08.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - ВСТАНОВИВ: 01.11.2016 року було відкрито кримінальне провадження № 12016220470008415 за заявою [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Підставою для відкриття кримінального провадження стало звернення [PERSON] з приводу того, що 18.05.2016 року вона за допомогою телефонного зв`язку замовила лікарські препарати. Приблизно через 2 години кур`єр привіз їй ці препарати, за які позивач сплатила 5 200, 00 грн. Однак, вказані препарати не є лікарськими і не допущені до продажу на території України. Таким чином, [PERSON] була введена в оману, внаслідок чого невстановлені особи заволоділи її коштами в сумі 5 200, 00 грн. Постановою слідчого Московського ВП ГУНП в Харківській області від 26.11.2016 кримінальне провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України. Постановою заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 від 16.02.2017 постанову від 26.11.2016 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220470008415 від 01.11.2016 скасовано, кримінальне провадження направлено до Московського ВП ГУНП в Харківській області для подальшого розслідування. Підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження стало те, що вказана постанова є незаконною та необґрунтованою, не містить належного обґрунтування матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування проведено не в повному обсязі, формально та поверхово. Так, слідчим при прийнятті рішення не виконано жодної слідчої дії з метою належного розслідування відповідного кримінального провадження, а саме не встановлено усіх можливих осіб, причетних до даної події та не допитано їх у якості свідків, не витребувано документів, що підтверджують право здійснювати реалізацію лікарських засобів, не встановлено чи відноситься дана продукція до категорії лікарських засобів, не підготовлено та не спрямовано до суду клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме документів, які дозволяють здійснювати реалізацію лікарських засобів та займатися підприємницькою діяльністю. 01.12.2017 року слідчим Московського ВП ГУНП в Харківській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 19.12.2017 скаргу [PERSON] задоволено, вищевказану постанову про закриття кримінального провадження скасовано. Означене судове рішення мотивовано тим, що в оскаржуваній постанові слідчий зазначає, що виконані слідчі дії, направлені на місцезнаходження свідків, яких просить допитати потерпіла, але встановити їх місцезнаходження не вдалося, що унеможливлює їх допит на даний час, а тому слідчий приймає рішення про закриття кримінального провадження. Такі мотиви прийняття постанови та їх обґрунтування суперечать одне одному, оскільки приймаючи заходи для встановлення місцезнаходження свідків, слідчий фактично визнав необхідність їх допиту, але закрив кримінальне провадження, не встановивши місцезнаходження свідків. 29.01.2018 року Московським ВП ГУНП в Харківській області було отримано вказівки Слідчим управлінням ГУ НП в Харківській області щодо проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016220470008415 від 01.11.2016. Постановою слідчого Московського ВП ГУНП в Харківській області від 25.07.2018 кримінальне провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 14.09.2018 скарга [PERSON] була задоволена, постанова слідчого Московського ВП ГУНП в Харківській області від 25.07.2018 скасована. Підставою для скасування рішення слідчого про закриття кримінального провадження стало те, що постанова від 25.07.2018 повністю (за виключенням дати її складання) дублює постанову про закриття кримінального провадження від 01.12.2017, яка була скасована ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 19.12.2017. В ухвалі про скасування постанови про закриття кримінального провадження слідчий суддя зазначив, що слідчий дійшов висновку про необхідність встановити й допитати певних свідків на яких, до речі, посилається й скаржниця, проте закрив кримінальне провадження не здійснивши цих слідчий дій. Неможливість встановити місцезнаходження свідків і, як наслідок, допитати їх, наряду з посиланням на цивільно-правовий характер відносин з приводу придбання [PERSON] медичного препарату «Силокост», стали підставами для закриття кримінального провадження. Жодних слідчий дій, крім зазначених вище, які були проведені ще на час скасування попередньої постанови про закриття кримінального провадження, слідчим не виконано. Той факт, що в ході розслідування не вдалось виконати всі заплановані слідчі дії, в даному випадку допит свідків, не є приводом для закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка передбачає можливість закриття кримінального провадження в разі встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Не застосування слідчим всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування, насамперед не встановлення осіб, яких [PERSON] підозрює у вчиненні злочину відносно неї, свідчить про передчасність висновку про цивільно-правовий характер правовідносин між цими особами та скаржником. З огляду на викладене слідчий суддя дійшов висновку, що оскаржувану постанову не можна вважати законною, а досудове розслідування ефективним, що дає підстави для задоволення скарги. При цьому, прокурором Харківської місцевої прокуратури № 4 були надані вказівки вих. б/н та б/д, № 04-32-8594-16 від 27.02.2019, № 04-32-4594-16 від 24.05.2019 по кримінальному провадженню № 12016220470008415 від 01.11.2016 в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України. 19.08.2020 року інспектором СД Московського ВП ГУНП в Харківській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 скаргу адвоката Крячко Олега Володимировича, що діє в інтересах потерпілої [PERSON] , на постанову інспектора СД Московського ВП ГУНП Харківської області капітана поліції Шкурко П.С. від 19.08.2020 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220470008415 від 01.11.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України задоволено: постанову інспектора СД Московського ВП ГУНП Харківської області капітана поліції Шкурко П.С. від 19.08.2020 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220470008415 від 01.11.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України скасовано; матеріали кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 повернуто до Московського ВП ГУНП Харківської області для продовження досудового розслідування. Скасовуючи рішення інспектора СД Московського ВП ГУНП Харківської області про закриття кримінального провадження слідчий суддя зазначив, що кримінальне провадження тривало з 01.11.2016 року, за цей час слідчим тричі виносились постанови про закриття кримінального провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України через відсутність ознак кримінального правопорушення, які ухвалами слідчого судді Московського районного суду м. Харкова скасовувались, як невмотивовані, необґрунтовані та передчасні. Крім того, в матеріалах кримінального провадження містяться неодноразові вказівки прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 - процесуального керівника, з метою виконання вимог ст. 2 КПК України щодо повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, надання ним належної правової оцінки та прийняття законного процесуального рішення, виконати перелік необхідних процесуальних дій, постановити ряд процесуальних рішень. Однак, на час прийняття рішення про закриття кримінального провадження 19.08.2020 вказівки процесуального керівника належним чином та в повному обсязі слідчим не виконані. Крім того, з оглянутих у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження встановлено, що в ході досудового розслідування слідчим проведено допит потерпілої [PERSON] , яка повідомила обставини скоєних відносно неї шахрайських дій невідомими особами шляхом продажу їй лікарського препарату «Силокост». Допитаний у якості свідка [PERSON] повідомив, що він за вказівками іншої особи заповнив пустий товарний чек із проставленою раніше печаткою, який знаходився у нього та продав [PERSON] лікарський препарат. Надати відомості про те, яким чином розпорядився грошовими коштами, отриманими від потерпілої не зміг. Під час досудового розслідування проведено судову експертизу з дослідження речовин хімічних виробництв і спеціальних хімічних речовин, за висновками якої, якісний склад пігулок, наданих на дослідження в упаковках з написами «СПАЗМОФЛЕРОН», не відповідає переліку складових, зазначеному на їх (упаковках) поверхнях. Належна правова оцінка вказаній експертизі слідчим надана не була. Жодних інших слідчих дій під час розслідування не виконано, що вказує на передчасність ухвалення слідчим рішення про закриття кримінального провадження. З метою повного, всебічного та ефективного розслідування, слідчий мав би виконати вказівки прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 -процесуального керівника, встановити осіб, причетних до виготовлення і продажу лікарського препарату «Силокост», «Спазмофлерон», вирішити питання про причетність [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] тощо. У постанові слідчого про закриття кримінального провадження необґрунтовано та не зазначено, на підставі яких проведених слідчих та процесуальних дій він дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. За таких умов досудове розслідування не можна вважати повним та ефективним, а оскаржувану постанову законною і обґрунтованою. 04.12.2020 року інспектором СД Московського ВП ГУНП в Харківській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 15.01.2021 скаргу [PERSON] , представника [PERSON] , на постанову дізнавача СД Московського ВП ГУНП в Харківській області Шкурко П.С. від 04.12.2020 про закриття кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ч. 1 ст. 190 КК України задоволено, постанову від 04.12.2020 про закриття кримінального провадження скасовано. Скасовуючи рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження слідчий суддя зазначив, що як проведене досудове розслідування не відповідає вимогам ефективності, так і оскаржувана постанова, яка повністю, за виключенням дати її складання, дублює раніше скасовану постанову про закриття кримінального провадження від 19.08.2020, не відповідає вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України. Так, в ході розслідування не встановлені особи, про необхідність встановлення й допиту яких йдеться як у вказівках прокурора, так і ухвалах слідчих суддів, якими скасовувались попередні постанови про закриття кримінального провадження. Якщо дізнавач дійшов висновку про відсутність необхідності у проведенні тієї чи іншої слідчої дії, на якій наполягає потерпіла, то відповідне судження, наряду з аналізом наявних доказів, має бути відображено у постанові про закриття кримінального провадження, чого не зроблено. З оскаржуваної постанови не зрозуміло, чому результати судово-хімічної експертизи стали підставою для висновку про наявність у виниклих правовідносинах ознак цивільно-правових. Жодних слідчих чи процесуальних дій після скасування попередньої постанови про закриття кримінального провадження, не виконано. Пункт 2 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачає можливість закриття кримінального провадження в разі встановлення відсутності в діянні конкретної особи складу кримінального правопорушення, проте такої особи не встановлено. Вказане вище свідчить про передчасність висновку про цивільно-правовий характер виниклих правовідносин та наявність підстав для закриття кримінального провадження, з огляду на що оскаржувану постанову не можна вважати законною, а досудове розслідування ефективним. Позивач вважає, що будучи особою похилого віку ([INFO]), інвалідом 2 групи з 1992 року по життєво, тривалий час намагається отримати захист своїх прав у правоохоронних органах, які покликані цей захист здійснювати за її кошти, як платника податків, але на протязі більше чотирьох років натикається на байдужість та формалізм. Орган досудового розслідування та процесуальний керівник ігнорують ухвали слідчих суддів, вказівки свого керівництва, припускають численні помилки та тяганину у своїй роботі. Така поведінка представників правоохоронних органів глибоко травмувала позивача, порушувала її самопочуття та здоров`я. Також позивач зазначає, що не було проведення належного досудового розслідування, оскільки не було встановлено особу, яка продала потерпілій препарати. При цьому, під час досудового розслідування позивач надавала номер телефону, через який вона замовляла препарати, проте за весь час органом досудового розслідування так і не було встановлено власників чи користувачів вказаного номеру телефону, використаного під час злочину, що перешкодило належному виконанню завдань досудового розслідування. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 3). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3). Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Положеннями статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто за загальним правилом держава, будучи єдиним суб`єктом, не діє у цивільних правовідносинах безпосередньо, а лише опосередковано через відповідні державні органи. Таким чином обов`язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб`єкта від імені держави України є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, зокрема для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2021 року у справі № 638/11289/18 (провадження № 61-17649св20), від 19 травня 2021 року у справі № 712/11296/19 (провадження № 61-13449св20). Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) органів державної влади, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, передбаченого статтею 11 ЦК України, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19). У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 13 травня 2021 року у справі № 910/4682/20 зазначено, що оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявність підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається у позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. В даному випадку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказував, зокрема, що він має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час (з листопада 2016 року) і є неефективним. Таким чином, позивач зазначав, що його право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розслідування кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Дотримання соціальних, економічних та окремих культурних прав людини вимагає виконання позитивних зобов`язань держави щодо їх забезпечення, захисту та сприяння реалізації. Основною характеристикою таких зобов`язань є те, що вони вимагають від національних органів влади запровадити та застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини. Тобто держава зобов`язана вжити належних заходів для забезпечення основоположних прав людини у кожному конкретному випадку. Відповідно до статті 1 Конвенції до зобов`язань, узятих державою, що підписала Конвенцію, належать, крім обов`язку утримуватися від втручання в користування гарантованими правами та свободами, позитивні зобов`язання щодо кроків для забезпечення поваги до таких прав і свобод на її території (рішення ЄСПЛ від 10 травня 2001 року у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства», заява № 29392/95). Тобто держава зобов`язана не тільки утриматися від порушень чи непропорційних обмежень конвенційних прав, а й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожною особою, яка перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади повинні запроваджувати таке юридичне регулювання, що має відповідати конституційним нормам і принципам, та створювати механізми для ефективного захисту конституційних прав і свобод. У рішенні у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року ЄСПЛ підкреслив важливе значення принципу «належного врядування», зазначивши, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою Європейського суду з прав людини можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00). У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. При вирішенні даного спору судом встановлено, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач був визнаний потерпілим, триває. Тобто, у суду відсутні відомості про те, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення. Враховуючи вищевикладене, безпідставним є посилання відповідачів на обов`язкову наявність неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб державних органів, встановлених рішенням суду в іншій справі, як необхідної підстави для відшкодування збитків. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Аналіз положень статей 23, 1174 Цивільного кодексу України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 646/8234/19 (провадження № 61-14404св20) зазначено, що «надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір». В даному випадку, суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів 1, 3, а саме винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, надмірною тривалістю досудового розслідування. Також суд враховує, що кримінальне провадження, в рамках якого бездіяльністю органу досудового розслідування, позивачу завдано моральну шкоду, безпосередньо стосується самого позивача. Вирішуючи даний спір, суд враховує неодноразове прийняття слідчими та дізнавачами постанов про закриття кримінального провадження № 12016220470008415 від 01.11.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, незважаючи на те, що при скасуванні даних постанов слідчими суддями встановлювалась неефективність досудового розслідування. Враховуючи вищевикладене суд, встановивши доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідачів 1, 3 щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за її заявою, неодноразове прийняття слідчими рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, та визначає її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимоги виваженості, розумності і справедливості. Суд акцентує увагу на тому, що строки досудового слідства відповідно до міжнародних договорів України повинні бути розумними. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "розумний строк досудового слідства" є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів). Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6, 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (рішення КС України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд окремих постанов слідчого і прокурора). Всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачі не надали до суду належних і допустимих доказів про наявність істотних та суттєвих перешкод для закінчення досудового слідства у межах зазначених у вказаних нормах КПК України процесуальних строків, що може виправдати державу у такому тривалому кримінальному досудовому слідстві, що порушило права позивача, як потерпілого у справі, на справедливий суд та ефективний захист його порушеного права, гарантований вказаними нормами міжнародного права, яких держава Україна зобов`язалася дотримуватися. Суд зазначає, якщо досудове розслідування не досягло своєї мети з причини бездіяльності органів досудового розслідування, то за таку бездіяльність має нести відповідальність держава, оскільки така бездіяльність зумовила незахищеність прав потерпілого, який потребував такого захисту, а відтак, у свою чергу, порушили його права. Саме у цьому і вбачається причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та спричиненою шкодою, необхідний для притягнення до відповідальності, а відтак і з визначенням розміру такої шкоди, чим спростовуються доводи відповідачів про відсутність причинно-наслідкового зв`язку. При цьому, суд вважає помилковими посилання відповідачів 1, 3 на відповідну практику Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушення прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви [PERSON] про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідачів 1, 3 та надмірну тривалість досудового розслідування. Суд погоджується з доводами позивача про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою [PERSON] триває з листопада 2016 року, що на дату звернення позивача до суду у лютому 2021 року становило більше чотирьох років. За вищевказаний час відповідно до вимог КПК України орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне обґрунтоване та законне процесуальне рішення: або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом. Таким чином, у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження [PERSON] змушена відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до її звичайної діяльності та призводить до моральних страждань. Затягування розслідування кримінального провадження завдало позивачу моральну шкоду, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених прав. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 і розвинуті ним у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а. Верховний Суд у цих справах зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Виходячи із загальних засад доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який розмір. При цьому, слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Справи Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Стягуючи моральну шкоду на користь [PERSON] , суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів-1, 3, а саме винесенням незаконних рішень, тривалої бездіяльності посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України та надмірною тривалістю досудового розслідування. Суд відхиляє доводи відповідачів про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується. Відповідачі всупереч положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України не спростували відповідальність держави за завдану у даному випадку моральну шкоду. Згідно статті 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При цьому, суд також зважає на те, що у таких спірних правовідносинах презуюмується й факт завдання потерпілому моральної шкоди. Саме з такого розуміння презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію в аналогічному спорі виходив Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2017 року по справі № 6-1435цс17 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпортс Україна, Лтд» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, з підстав неправомірного поширення персональної, конференційної інформації, що також є конституційним немайновим правом особи. Проте, суд не погоджується із заявленим позивачем розміром моральної шкоди в сумі 50 000, 00 грн., який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Як зазначалось судом вище, у пункті 3 постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 50 000, 00 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачці, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000, 00 грн., що є справедливою сатисфакцією за завдану позивачу моральну шкоду. Викладені у цьому рішенні висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 646/7015/19. Щодо посилання відповідача-3 з приводу того, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення неправомірних дій саме відповідачем-3, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури (частина 4 статті 7 Закону України «Про прокуратуру»). Частиною 1 статті 10 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що у системі прокуратури України діють обласні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Київська міська прокуратура. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про прокуратуру» у системі прокуратури України діють окружні прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається наказом Генерального прокурора. Утворення, реорганізація та ліквідація окружних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про прокуратуру» керівник обласної прокуратури має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання першим заступником, заступниками, керівниками та заступниками керівників підрозділів, прокурорами відповідної обласної прокуратури та керівниками окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури. Враховуючи вищевказані положення чинного законодавства, а також з урахуванням ст. ст. 36, 219, 294 Кримінального процесуального кодексу України, суд відхиляє доводи відповідача-3, який згідно наведених норм Закону України «Про прокуратуру» та Кримінального процесуального кодексу України має загальні організаційні та координаційні права та обов`язки щодо діяльності прокуратур нижчого рівня, а також відповідні процесуальні повноваження щодо контролю за строками досудового слідства. Що стосується доводів Державної казначейської служби України щодо того, що реалізація механізму оскарження дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача, що доказів на підтвердження завдання позивачці душевних страждань з боку відповідачів матеріали справи не містять; що встановлення факту порушення само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди, суд відхиляє, оскільки законом передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями та рішеннями державного органу, та з урахуванням обставин справи вбачається завдання позивачці моральної шкоди у зв`язку з перенесеними нею душевними стражданнями. Одночасно суд зазначає, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)). Суд враховує, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення суду (пункт 6.21. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Розподіл судовий витрат здійснюється судом відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України). За таких обставин, оскільки позивач відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати відповідача на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial