Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

07 липня 2014 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила розподілити між нею та [PERSON] спільно набуте майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] 02 грудня 2014 року позивачем були збільшені позовні вимоги, згідно з якими позивач просила визнати факт проживання однією сім'єю з відповідачем з серпня 2000 року, визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] удаваним, визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, розподілити спільне сумісне майно подружжя та визнати за позивачем право власності на ? житлового будинку. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з серпня 2000 року проживала однією сім'єю з відповідачем. 01 вересня 2001 року між ними був укладений шлюб, зареєстрований Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис № 13. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Їх шлюб, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 липня 2012 року був розірваний. В вересні 2001 року відповідач на підставі договору дарування став власником житлового будинку [ADDRESS] хоча за будинок ними були сплачені їх спільні кошти. Укладення саме договору дарування було необхідне для того, щоб уникнути зайвого оподаткування та збереження коштів. Оскільки вона з відповідачем спільно проживала з серпня 2000 року, сторони вели спільне господарство, тому вважає житловий будинок [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю. За спільні кошти проводилися поточний та капітальний ремонт в будинку. За її власні кошти, які вона брала у кредит, був зроблений у будинку ремонт. Посилаючись на те, що будинок є їх спальною сумісною власністю, позивач просить провести поділ майна, виходячи з рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. [PERSON] пояснила, що з відповідачем почала проживати з серпня 2000 року в будинку його матері. Коли вирішили жити окремо від матері, почали підшукувати будинок. Про те, що спірний будинок продається дізнались з таблички з написом «Продається», що висіла на воротах. Дарувальник - [PERSON] виїжджав на постійне місце проживання до Російської Федерації, в зв'язку з чим продавав свою квартиру в м.Миколаєві та будинок в с.Лимани, який йому дістався у спадок після смерті матері. У грудні 2000 року вони з відповідачем вселились до цього будинку, заплативши 500 дол. США завдатку, а після оформлення договору віддали залишок 700 дол. США. Вона не була присутня при укладенні договору, оскільки була вагітна і погано себе почувала. Кошти для придбання будинку брали в борг у сестри відповідача. З 2006 року з відповідачем перестали проживати однією сім'єю, проте шлюб не розривали. Вона разом з дітьми проживала у спірному будинку і виселилась лише після того, як шлюб з відповідачем розірвали і він почав наполягати на тому, щоб вона залишила будинок. Коли дізналась, що замість договору купівлі-продажу був укладений договір дарування, поцікавилась у чоловіка щодо цього. На що він пояснив, що це було зроблено для уникнення зайвого оподаткування. Не придала значенню тому, який мав бути укладений договір, оскільки розлучатись та ділити майно не планувала. Вважає договір дарування удаваним з метою приховати договір купівлі-продажу. Також пояснила, що цей будинок хотіли купити сусіди [PERSON] через, що навіть виникла сварка. Під час спільного проживання у цьому будинку за її кошти був зроблений ремонт. Для проведення ремонтних робіт нею був укладений з філією МОКС "Флагман" кредитний договір на суму 5600,00 грн. Оскільки спірний будинок був придбаний в період їх спільного проживання та за спільні кошти, позивач вважає його спільним майном, а тому просить визнати за нею 1/2 частку будинку. На сьогодні дарувальник проживає в Російській Федерації. Вказувала, що дарувальник з відповідачем не були ні родичами, а ні друзями. Своїми діями відповідач позбавив її власності, чим порушив її права. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. [PERSON] суду пояснив, що він з позивачкою дійсно 01 вересня 2001 року уклали шлюб, який був розірваний 04 липня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області. Не заперечував той факт, що до реєстрації шлюбу спільно проживав із [PERSON] 10 липня 2001 року між ним та [PERSON], знайомим його матері, був укладений договір дарування, відповідно до змісту якого [PERSON] подарував йому житловий будинок [ADDRESS] Заперечував, що цей договір є удаваним. Пояснив, що позивачкою не було зроблено жодних капітальних робіт, за час проживання лише один раз був зроблений косметичний ремонт. Представник відповідача вказувала на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а також щодо спливу позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з серпня 2000 року є такими, що підлягають задоволенню, оскільки це вбачається з пояснень сторін та свідка [PERSON] і не заперечується відповідачем. Згідно з матеріалами справи [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.09.2001 року, який на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04.07.2012 року розірваний (а.с. 11). Від цього шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], яка народилась [INFO] року (а.с. 11). Факт спільного проживання із позивачем з серпня 2000 року, в судовому засіданні відповідачем не заперечувався. Мати відповідача - свідок [PERSON] також підтвердила, що її син та позивач почали проживати у її будинку з середини літа 2000 року, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. З пояснень свідка вбачається що, вона навіть зареєструвала позивачку та її сина у своєму будинку. Позовні вимоги щодо визнання договору дарування житлового будинку [ADDRESS] удаваним з метою приховання договору купівлі-продажу суд вважає такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з пояснень сторін вони спочатку проживали у будинку матері відповідача [PERSON] Потім виникла необхідність проживати окремо і постало питання придбання житла. З грудня 2000 року сторони почали проживати у спірному будинку. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, цей будинок належав спадкоємцю [PERSON] її сину [PERSON], який право власності в порядку спадкування на цей будинок оформив 22.05.2001 року. На час розгляду справи суд не мав можливості допитати в якості свідки дарувальника [PERSON], оскільки, як вбачається з пояснень сторін та свідків, [PERSON] продав все належне йому майно та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. 10 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області (а.с. 4) Відповідно до цього договору, відповідач прийняв в дар цілий житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] Вказаний житловий будинок належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою 22.05.2001 року за реєстровим № 1-540 та зареєстрованого МБТІ 05.06.2001 року за реєстровим № 335. Укладення договору та оформлення права власності на спірний будинок здійснював відповідач, позивач у цьому участі не брала, оскільки була вагітна і готувалась до народження дитини, що також не заперечувалось сторонами. Аналізуючи показання свідків, суд приходить до висновку, що мав місце саме договір купівлі-продажу, а не дарування. Свідок [PERSON], яка працює продавцем у магазині, що знаходиться навпроти спірного будинку, підтвердила, що на воротах спірного будинку висіла табличка «Продається» і після появи цього напису в будинок заселились позивач та відповідач. В подальшому, під час спілкування з сторонами, вони говорили, що будинок купили, мова про договір дарування не йшла. Твердження свідка [PERSON] щодо того, що вона з дарувальником [PERSON] перебували в близьких стосунках коли їй було 50 років і він, спродуючи своє майно перед від'їздом до Росії, хотів подарувати їй цей будинок, а вона вмовила подарувати будинок її сину, суд сприймає критично, оскільки свідок є матір'ю відповідача та відсутні будь-які докази, що підтверджують сказане. Крім того, з пояснень свідка, вбачається що, пройшов значний проміжок часу між перебуванням у близьких стосунках та часом дарування цього будинку. Перед укладенням договору дарування ні свідок [PERSON], ні відповідач, як вбачається з їх пояснень, не спілкувались з [PERSON] Твердження свідка щодо дарування будинку з підстав буцімто перебування колись у близьких стосунках суперечить принципу розумності, одному з принципів цивільного права, оскільки особа, яка продає своє майно та виїжджає на постійне місце проживання в іншу країну, не буде дарувати сторонній особі те, що можна реалізувати і кошти, виручені від реалізації майна, використати для облаштування свого життя на новому місці проживання. Також суд приймає до уваги поважний вік свідка. Твердження свідків [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з їх показань не [PERSON], а саме свідок [PERSON] подарувала будинок відповідачу [PERSON]. Свідки не змогли напевне пояснити обставини набуття у власність будинку відповідачем. Твердження відповідача, що був укладений договір дарування, оскільки позивач була зареєстрована у спірному будинку з 12.04.2004 року суд не приймає до уваги, оскільки момент реєстрації у будинку не може свідчити про підстави його набуття. Позивач , як було встановлено в судовому засіданні, проживала у спірному будинку з грудня 2000 року по 2012 рік і на час розгляду справи зареєстрована у цьому будинку . Відповідно до довідки виконавчого комітету Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 1063 від 11.09.2014 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], відповідач [PERSON], їх спільна дочка - [PERSON], батько позивача - [PERSON] та родич - [PERSON] (а.с. 48). Безперешкодне проживання позивачки у спірному будинку з часу припинення шлюбних відносин і до розірвання шлюбу - майже шість років суд вважає також підтвердженням того, що був укладений саме договір-купівлі продажу, оскільки дозволяючи позивачу жити у будинку, при цьому не маючи іншого власного житла, відповідач не заперечував щодо права позивача на цей будинок. Відповідно до вимог статті 243 ЦК України, в редакції 1963 року, який був чинний на час укладення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 244 ЦК України (в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та зареєстрований у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог статті 58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, те, що відповідач з дарувальником не були ні родичами, ні друзями, суд вважає, що договір дарування жилого будинку був укладений з метою приховати договір купівлі-продажу аби уникнути в подальшому посягання на це майно з боку позивача. Позовні вимоги щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя на підставі статті 74 Сімейного кодексу України та визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно з приписами статті 5 ЦК України та пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, правовий статус майна, інших об'єктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення). Отже, тільки з 1 січня 2004 року за положеннями ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними і на зазначене майно поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що майно - житловий будинок набуте 10 липня 2001 року, тобто до введення у дію Сімейного кодексу України (1 січня 2004 року) і Цивільного кодексу України та у період дії Кодексу України про шлюб та сім`ю і Цивільного кодексу УРСР. Правовідносини щодо набуття права власності на майно, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК УРСР та Закону України «Про власність», оскільки правила статті 22, 28, 29 Кодексу України про шлюб та сім`ю не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, спільною сумісною власністю є майно, яке набуте внаслідок спільної праці членів сім'ї, в тому числі особами, які перебували у фактичних шлюбних стосунках при доведеності факту створення спільної сумісної власності членів сім'ї.. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги з підстав, заявлених відповідачем, не підлягають задоволенню.

Outcome: partial