Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

15.09.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість по виплаті аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], яка утворилася станом на серпен 2014 року в розмірі 16`929,44 грн. та пеню у розмірі 520`984,48 грн. 12.02.2015 позивач подала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відпорвідно до якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті аліментів в розмірі 13`551, 24 грн. та пеню в розмірі 544`678, 97 грн.. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені, позивачка посилається на те, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.10.2005 року з [PERSON] на її користь, між іншим, стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посинючи з 25.07.2005 і до повноліття сина. 17.11.2005 року рішення звернуто до виконання - відкрито виконавче провадження за зазначеним вище рішенням суду. Між тим, відповідач від виконання своїх обов'язків по сплаті аліментів з самого початку виконання рішення ухилявся, аліменти сплачував нерегулярно на свій розсуд і не кожного місяця, в зв'язку з чим має заборгованість по їх сплаті у сумі 13`551, 24 грн.. У зв'язку з цим позивачка просить стягнути з відповідача на її користь зазначену заборгованість по аліментах в розмірі 13`551, 24 грн. та неустойку (пеню) за просточення сплати аліментів на утримання сина у розмірі 544`678, 97 грн.. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі і просили позов задовольнити. Відповідач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали і просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність на недоведеність позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони до 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.10.2005 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], 2004 року народження, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.07.2005 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві загальна сума заборгованості станом на 01.04.2015 року становить 15`178,84 грн.. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що він не оспорює суму заборгованості по аліментам. Протягом 2012-2015 років вчиняв і до цього часу вчиняє дії щодо погашення цієї заборгованості. Щодо наданих відповідачем квитанції по сплату заборгованості по аліментам за період з 2005 року, то всі ці проплати (з приводу яких надані квитанції) були враховані державним виконавцем під час складання довідки про наявність заборгованості у відповіача перед позивачем. Тому надані квитанції не спростовують доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості по виплаті аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, передбачена ст. 196 СК України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст. 196 СК України суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами і наявність або відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність або відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Як зазначено вище, факт наявності заборгованості у [PERSON] по сплаті аліментів підтверджується розрахунками державного виконавця, при цьому суд вважає, що вказана заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача, який не мав об'єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів. Оцінюючи подані сторонами докази, суд бере до уваги, що у відповідача обов'язок сплачувати аліменти виник з моменту набуття рішенням про стягнення аліментів законної сили, відповідач був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти, з серпня 2006 року працював комірником складу автомобілів ТОВ «НІКО-Україна», щомісяця без затримки отримував заробітну плату, між тим, не в повному обсязі, встановленому рішенням суду, сплачував аліменти щомісяця на утримання сина в зв'язку з чим станом на серпень 2012 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 21 765, 54 грн.. Суд також приймає до уваги, що з серпні 2012 року по 23.11.2014 року відповідач [PERSON] перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В цей період і по даний час відповідач в повній мірі оплачував аліменти, які щомісяця нараховуючться державним виконавцем та додатково частково погашає заборгованість, яка утворилася у нього за період з 2005 по лютий 2012 року. Факт ухилення відповідача від сплати аліментів в повному обсязі також підтверджується копією ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 03.10.2013 року про обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України в зв'язку з ухиленням від виконання рішення суду щодо стягнення аліментів на утримання дитини (а.с. а.с.121-123), копією постанови про арешт майна боржника (а.с.124), постановою про примусовий привід боржника від 05.12.2014 року (а.с.125). При цьому, суд бере до уваги той факт, що з березня 2012 року і по день ухвалення судом рішення відповідач щомісяця здійснює часткове погашення заборгованості, що утворилася у нього по оплаті алементів з 2005 року. Виходячи з наведеного, суд вважає, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів наявна вина відповідача, та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо сплати ним аліментів в період з 2005 по 2012 р.р. в межах його можливостей, оскільки відповідач протягом зазначеного строку, працюючи та отримуючи щомісяця, без затримок, заробітну плату, самостійно вирішував в якому розмірі вносити щомісячну оплату аліментів, без врахування рішення суду про стягнення аліментів. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України №6-81 цс13 від 11 вересня 2013 року, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Виходячи з наведеного суд погоджується з розрахунками наведеними позивачем і доданими до позовної заяви і приходить до висновку про те, що загальний розмір пені становить 544`678, 97 грн.. При цьому, суд важає, що розрахунок виконаний відповідачем проведений не вірно, без врахування зазначених вище вимог, викладених у постанові ВСУ №6-81 цс13 від 11 вересня 2013. Разом з цим, при визначенні розміру пені, яка має бути стягнути з відповідача на користь позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Виходячи з цього, а також враховуючи матеріальний та сімейний стан відповідача на час розгляду справи в суді, зокрема те, що на даний час відповідач отримує незначну заробітну плату, при цьому він має на утриманні малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], та мати - [PERSON], яка є інвалідом ІІ групи із забороною займатися трудовою діяльністю, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивачки до 10`000,00 грн.. Зменшуючи розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що з березня 2012 року і по даний час відповідач, незважаючи на низький рівень заробітної плати, перебування у декретній відпустці, знаходженям на його утриманні ще двох осіб (малолітньої доньки та матері), вживав заходи для зменшення розміру заборгованості, яка виникла у нього за період з 2005 по 2012 р.. При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що у відповідача на утриманні знаходиться повнолітня дочка цивільної дружини [PERSON], оскільки на відповідача законом не покладений обов'язок утримувати повнолітню дочку його дружини. При цьому, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 13`551, 24 грн., з огляду на наступне. За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнути за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише в разу спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Як вже зазначено вище, сума заборгованості яка залишилася не виплаченою на час ухвалення судом рішення не була оскаржена відповідачем і спір щодо вказаного розміру заборгованості відсутній. Відповідач з 2012 року і по даний час щоісяця частково погашає цю заборгованість. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 13`551, 24 грн., тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, зокрема витрати на оплату судового збору в сумі 243, 60 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial