Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок під номером [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що30 серпня 1968 року уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] її чоловік помер. Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих № 246/13 від 23 квітня 1968 року матері покійного чоловіка [PERSON] , яка вже померла, було дозволено перебудувати власний індивідуальний житловий будинок на закріпленій за нею земельній ділянці в [ADDRESS] в розмірі 0,15 га.З 1971 року позивачка разом зі своєю сім`єю проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] .За період з 1971 року вона постійно в ньому проживала та проживає на даний час. Просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок під номером [ADDRESS] [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник позивачки, адвокат Цілуванська Світлана Сергіївна в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради та пояснення у якому просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. З метою всебічного вивчення обставин справи на підставі ст.ст. 83-84\~ЦПК України, судом витребувано належним чином засвідчені матеріали інвентаризаційної справи № 227 та належним чином засвідчену копію погосподарської книга на домогосподарство № 190-а по вул. Шевченка в с.Юрівка Києво-Святошинського району Київської області, належним чином засвідчену копію земельно-шнурової книги стосовно земельної ділянки, площею 0,19 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та спадкову справу після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України "Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції"\~від 12.06.2009\~№2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 4\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 30 серпня 1968 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у них народились діти [PERSON] та [PERSON] , які вже померли. [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих № 246/13 від 23 квітня 1968 року [PERSON] (матері покійного чоловіка позивачки) було дозволено перебудувати власний індивідуальний житловий будинок на закріпленій за нею земельній ділянці в [ADDRESS] в розмірі 0,15 га. Матір чоловіка позивачки [PERSON] вже померла. З [NUMBER] року позивачка разом зі своєю сім`єю проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 16.11.2001 рокуСквирською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 652 до майна померлого [INFO] [PERSON] . 16.01.2017року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [PERSON] [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені позивачки [PERSON] , яка є спадкоємицею померлого [PERSON] . Відповідно до ст. 344 ЦК України,особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України). У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року вказано, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст.344\~ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст.344\~ЦК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Судом встановлено, що позивачка постійно на протязі останніх 17 років проживає у житловому будинку [ADDRESS] , заволоділа ним і продовжує відкрито протягом усього часу володіти і користуватись ним. Доказом відкритого володіння нерухомим майном є погосподарська книга на домогосподарство № 190-а по [ADDRESS] с [ADDRESS] та витяги з неї, підписані головою Віто-Поштовської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та скріплені печаткою. Право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328\~ЦК України). За ст.344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. При розгляді справи позивачкою надано суду достатньо належних та допустимих доказів добросовісності та відкритості володіння спірним майном. Будь-яких доказів на спростування доводів позивачки відповідачем не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved