Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

23.07.2009р. позивач звернувся до суду з позовом до Установи комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому» (далі - Установа), [PERSON], ЗАТ «Страхова компанія «Крона» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті ДТП. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 13 грудня 2008 року в м. Одесі на розі вулиць Академіка Філатова та Гайдара сталася дорожньо-транспортна пригода № 1671 внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України при керуванні технічно справним автомобілем ВАЗ - 21124, д/н ВН 0091 BE, який належить Установі. В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Опель-Астра» 2003 року випуску, д/з ВН 1484АМ, що належить позивачеві на праві приватної власності. Позивач отримав тілесні ушкодження, знаходився 21 добу на стаціонарному лікуванні в лікарні УМВС України в Одеській області, за рекомендаціями лікаря проходив санаторно-курортне лікування. Позивач та його представник, остаточно поточивши позовні вимоги, просили суд стягнути з Установи матеріальну шкоду в розмірі 21364,19грн., моральну шкоду в розмірі 18 750,00 грн., з ЗАТ «Страхова компанія «Крона» - суму матеріальної шкоди в розмірі 24 990,00 грн., витрати на лікування в сумі 3 313,46 грн., моральну шкоду в розмірі 2 500,00 грн., з [PERSON] - суму матеріальної шкоди в розмірі 12416,91 грн., моральну шкоду в розмірі 18750,00 грн., та судові витрати. Моральні страждання позивач пояснив тим, що із-за відсутності автомобіля він вчасно не зміг дістатись до місця проживання його батьків і спізнився на поховання свого батька на добу. У зв'язку з тим, що відповідачі відмовилися у добровільному порядку відшкодувати завдану позивачу шкоду, він вимушений тривалий час збирати докази для захисту своїх прав у суді, звертатися до ДАІ за отриманням відповідних відомостей про ДТП, до спеціалістів для проведення оцінки завданої матеріальної шкоди. Внаслідок ДТП відбулося погіршення здоров'я позивача, були порушені життєві та виробничі стосунки, які на момент розгляду справи не були відновлені. Представник Установи позов не визнав, заперечував проти його задоволення, в судовому засіданні зазначав, що водій [PERSON] неправомірно заволодів транспортним засобом ВАЗ, д/н ВН 0091 BE, і те, що [PERSON] не знаходився у трудових відносинах з підприємством 13.12.2008 р. - в суботу, не виконував ніяких службових завдань, що унеможливлює відповідальність Установи. Відповідач, [PERSON], у судові засідання не з'являвся, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, проти задоволення позову заперечував, подавши до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що він перебував у трудових відносинах з Установою, тому шкоду повинна відшкодовувати Установа, оскільки вона є власником джерела підвищеної небезпеки, а також зауважив, що в ДТП приймав участь ще один учасник, а саме - [PERSON], який також порушив ПДР, тому він також повинен відшкодовувати шкоду і заперечував проти розміру матеріальної та моральної шкоди в позові, вважаючи позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими, і просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача ЗАТ «Страхова компанія «Крона» в особі Одеської філії проти задоволення позову заперечувала, вказувала, що, оскільки [PERSON] неправомірно заволодів автомобілем, виїхав без законних підстав, страхова сума не підлягає виплаті. Представник третьої особи Управління державного казначейства у м. Одеса Головного управління державного казначейства України в Одеській області залишив питання задоволення позову на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, дослідивши письмові докази і матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.12.2008 р. о 17.20 годині, водій [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ», д/н ВН 0091ВЕ, по вул. Ак. Філатова у м. Одесі, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, в порушення вимог п. 12.1, 34.1.3, 11.4 ПДР. не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, в результаті чого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з рухавшимся у зустрічному напрямку автомобілем «Опель-Астра», д/н ВН 1484АМ, під керуванням водія [PERSON], після чого з автомобілем «Опель-Астра», д/н ВН 1484АМ, скоїв зіткнення автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2009 р. (а.с. 7). Зазначеною постановою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 130 КУпАП України. Зазначена постанова ніким не оскаржувалась, набрала чинності. У квітні 2009 р. [PERSON] звернувся до суду зі скаргою на постанову інспектора ДТП і дізнання [PERSON] України в Одеській області [PERSON] від 16.03.2009 р. про відмову в порушенні кримінальної справи, в якій просив притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2009 р. в задоволенні скарги [PERSON] було відмовлено, вказано, що суд не вирішує питання щодо притягнення осіб до адмінвідповідальності в рамках розгляду даної скарги. В письмових запереченнях [PERSON] просив долучити [PERSON] до участі у справі у якості співвідповідача, однак заявлене клопотання [PERSON] не обґрунтував, не надав суду доказів вини [PERSON], не пред'являв ніяких вимог до [PERSON] як відповідача по справі. До суду [PERSON] жодного разу не з'явився, зазначене клопотання не підтримував. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] до [PERSON] позовних вимог не пред'являв, пояснював, що вина [PERSON] не визнана судом, тому заперечував проти задоволення даного клопотання. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у сираіві. Враховуючи вищезазначені вимоги закону та відсутність заявлених позовних вимог до [PERSON] з боку сторін, суд відмовив у задоволенні клопотання про долучення [PERSON] в якості відповідача у справі. Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009 р. при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, при розгляді даної цивільної справи суд виходить з того, що винною особою у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди від 13 грудня 2008 р. є [PERSON], що підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2009 р. , яка набрала чинності. В результаті скоєної ДТП був пошкоджений автомобіль «Опель-Астра» 2003 року випуску, д/з ВН 1484АМ, власником якого є позивач. Судом встановлено, що наказом директора Установи № 27-к від 22.02.2007 р. [PERSON] був прийнятий на роботу з 22.02.2007 р. на посаду водія (а.с. 41). Наказом директора Установи № 329 від 16.12.2008 p., у зв'язку з грубим порушенням Правил дорожнього руху, порушенням Правил внутрішнього трудового розпорядку та Посадової інструкції п. 2, п. 4, [PERSON] був звільнений з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України за вчинену ДТП, керування в нетверезому стані службовим автомобілем (а.с. 42). 12.12.2008 р. [PERSON] отримав подорожній лист, про що розписався в журналі видачі подорожніх листів за грудень 2008 р. (а.с. 178-179), про це свідчить також відповідні позначки в подорожньому листі (а.с. 45). Час роботи на лінії становить з 7.30 години до 19.30 години, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 180-184). Відповідно до п. 2.2. Посадової інструкції водія № 16, затвердженої 16.02.2009 p., водій зобов'язаний здійснювати зберігання транспортних засобів виключно на території Установи у вільний від роботи та нічний час, а також у вихідні та світкові дні; здійснювати виїзд автомобілю з території Установи, тільки на підставі подорожнього листа, підписаного механіком, фельдшером передрейсового огляду водіїв і з дозволу керівництва підприємста. 22.02.2007 р. [PERSON] був ознайомлений з інструкцією і зобов'язався виконувати її вимоги в повному обсязі, про що свідчить наявність його підпису (а.с. 170-173). Згідно з письмовими поясненняма [PERSON] від 15.12.2008 р. 13.12.2008 р. він взяв службовий автомобіль ВАЗ 21012, д.н. ВН 0091 BE, без дозволу директора, без подорожнього листа і поїхав по особистим справам, свою вину визнає (а.с. 101). Крім того, факт неповернення [PERSON] автомобілю на стоянку до гаражу і самовільного залишення його вдома за місцем проживання визнається в Акті службового розслідування ДТП від 15.12.2008 p., проведеного самою Установою (а.с. 180-184), та в письмових запереченнях Установи проти позову (а.с. 38-40). Отже, всупереч вищезазначених вимог Посадової інструкції водій [PERSON], як вбачається з матеріалів справи, не залишив автомобіль на зберігання у вихідні дні на території Установи та здійснив виїзд на ньому 13.12.2008 p., тобто у вихідний день, суботу, без подорожнього листа, підписаного механіком, фельдшером передрейсового огляду водіїв і без дозволу керівництва підприємста, після чого скоїв ДТП. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] неправомірно заволодів службовим транспортним засобом, на якому 13.12.2008 р. скоїв ДТП. Разом з тим, при огляді подорожнього листа № 010303 від 12 грудня 2008 p., виданого водію [PERSON], підписаного лікарем, механіком Установи та водієм [PERSON], судом встановлено, що в Розділі «Робота водія та автомобіля» в показаннях спідометра в графі «При поверненні до гаража» проставлено цифри «49428», в фактичному часі в графі «При поверненні до гаража» зазначений час «19.30», а також в Розділі. III «Рух пального, літрів» в графах «Залишок при виїзді», «При поверненні» проставлені відповідні відомості. В графах «Автомобіль прийняв», «автомобіль здав» містяться підписи водія, в графі «Автомобіль прийняв» також міститься підпис механіка. Заповнено розділ IV «Робота водія та автомобіля» (а.с. 45). Таким чином, відомості про повернення [PERSON] службового автомобілю на територію Установи 12.08.2010 p., напередодні ДТП, зазначені в подорожньому листі, є недостовірними і спростовуються матеріалами справи. Також судом встановлено, що в журналі видачі подорожніх листів за грудень 2008 р. 12.12.2008 р. міститься підпис діспетчера про прийом подорожнього листа від [PERSON] (а.с. 178-179) Представник Установи у судовому засіданні пояснив, що час прибуття на територію транспортного засобу та інші відмітки при заповненні подорожнього листа були зроблені помилково.Однак суд приходить до висновку, що заповнення у подорожньому листі усіх граф, пов'язаних з поверненням автомобілю, та занесення одночасно відомостей про його повернення в журнал видачі подорожніх листів не може вважатись як помилковість. Згідно з п. 2.6 Інструкції про застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Держкомстату України від 17.02.1998 р. № 74, заповнення вищезазначених відомостей у подорожньому листі здійснюється після повернення автомобіля до гаража у послідовності, визначеній цим пунктом. Відповідно до розілу 3 Інструкції про застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, відповідальність за недостовірні і неточні відомості у подорожньому листі службового легкового автомобіля, а також при виконанні розрахунків несуть відповідальні особи перевізника і замовника у межах компетенції, визначеної цією Інструкцією. Відповідно до розділу II Посадової інструкції діспетчера від 28.09.2004 р. діспетчер зобов'язаний здійснювати оперативний контроль за виходом, поверненням та роботою на лінії автомобилей; забезпечувати правильне заповнення подорожніх листів, які видаються водіям; суворо стежить за подорожніми листами, які здаються. Відповідно до п. 2.2.8. Посадової інструкції інженера по експлуатації транспорту № 12 від 1) р. інженер по експлуатації транспорту контролює своєчасну здачу подорожніх листів водійським складом діспетчерам на обробку; заповнення подорожніх листів відповідно до вимог «Інструкції по заповненню подорожніх листів». Згідно з п. 2.5. підп. 2 Посадової інструкції старшого механіка № 24 від 02.04.2008 р. старший механік вживає заходів щодо розшуку автомобілем, які не прибули до гаражу у встановлений час, та щодо припинення порушень дисципліни, правил, інструкцій. Відповідно до Наказу директора Установи № 202 від 21.07.2008 p.. з метою подальшого посилення контролю виїзду на лінію службового автотранспорту та запобігання ДТП. наказано всім водіям у вільний від роботи час здійснювати зберігання закріплених за ними автомобілями тільки на території Установи, виїзд автомобілів з території Установи робити з дозволу керівництва Установи, контроль за виконанням даного наказу покладається на Директора Установи (а.с. 174). Суд звертає увагу, що 12.12.2008 р. Установа не вжила жодних заходів щодо усунення порушень [PERSON] правил внутрішнього трудового розпорядку та повернення автомобілю на територію Установи. Також судом встановлено, що в Акті службового розслідування ДТП від 15.12.2008 р. зазначено, що по лінії адміністрації та ДАІ у [PERSON] покарань немає, раніше в ДТП участі не брав. Однак зазначені відомості спростовуються тим, що згідно з відповіддю УДАІ ГУ МВС України в Одеській області на запит суду, згідно обліку адміністративної практики за порушення [PERSON] ПДР у 2008 р. під час керування ним службового автомобілю до скоєння ним ДТП 1) р. було складено п'ять адміністративних матеріалів, в тому числі з приводу ДТП від 26.01.2008 р. (а.с. 186). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з боку Установи мала місце її недбалість як власника автомобілю, яка сприяла неправомірному заволодінню водієм [PERSON] службовим автомобілем та скоєнню ним у неробочий час, вихідний день, ДТП за участю цього автомобілю, в результаті якої був пошкоджений автомобіль позивача «Опель-Астра» д/з ВН 1484АМ. Відповідно до ч. 4 ст. 1187 ЦК України, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до висновку № 170 від 05.02.2010 р. експертного автотоварознавчого дослідження НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області сума матеріального збитку, який був причинений [PERSON] становить 34 587.32 гри., вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Опель-Астра», 2003 року випуску, д/з ВН 1484АМ складає 54 804,32 грн. (а.с. 64-68). Також до суми матеріальної шкоди зараховуються витрати позивача на придбання медикаментів для лікування в розмірі 455,67 грн., медичне обстеження в розмірі 480 грн. та проведення судової еспертизи у справі в розмірі 486,78 грн., які підтверджуються копіями касових чеків та ордерів в матеріалах справи. Щодо вимог позивача про віднесення до суми матеріальної шкоди витрат на санаторне лікування, а саме - на придбання путівки до санаторію, покращене харчування, оплата проїзду до санаторію, пального для автомобілю, стоянки автомобілю, то судом не встановлено причинно- наслідкового зв'язку між зазначеними витратами позивача та ДТП від 13.12.2008 p., тому вони не підлягають відшкодуванню. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, завданої [PERSON] становить 56 226,67 грн. На підставі ч. 4 ст. 11 87 ЦК України, суд приходить до висновку, що матеріальна шкода, в розмірі 56 226,67 грн. повинна бути відшкодована спільно, з урахуванням обставин справи (ступінь вини Установи у недбалому ставленні до зберігання автомобілю, величину завданої шкоди, матеріальне становище сторін тощо) [PERSON] у частці 60 % та Установою у частці 40 %, а саме - 22 490,67 грн. [PERSON] та 33 736 грн. Установою. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з ЗАТ «Страхова компанія «Крона» на його користь суму матеріальної та моральної шкоди, то суд дійшов до наступного. З наявних у справі матеріалів також вбачається, що автомобіль ВАЗ д/н ВН 0091 BE, власником якого є Установа, був застрахований в ЗАТ «Страхова компанія «Крона» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВВ/1766189, ліміт відповідальності страховика становить 25 500 грн. з урахуванням франшизи в розмірі 510 грн. (а.с. 144). На заяву позивача про виплату страхового відшкодування, ЗАТ «Страхова компанія «Крона» направило йому повідомлення від 11.06.2010 р. № 324 (а.с. 125) про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що водій [PERSON], з вини якого було скоєно ДТП, перебував у трудових відносинах зі страхувальником, однак на момент вчинення ДТП правових підстав (доручення чи подорожнього листа) для керування службовим автомобілем не мав. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно з п. 15.1 ст. 15 зазначеного закону договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності можуть укладатися на умовах: страхування відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах (договір І типу). На підставі викладеного, суд вважає, що договір обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВВ/1766189, є договором І типу. Разом з тим, як встановлено судом, [PERSON], який хоча і перебував у трудових відносинах з Установою, скоїв ДТП у вихідний день, без дозволу керівництва взявши службовий автомобіль, не виконуючи службове завдання та не отримавши подорожній лист, тому на час скоєння ДТП [PERSON] не експлуатував його на законних підставах, тому дія полісу не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП від 19.12.2008 р. за участю автомобілю ВАЗ д/н ВН 0091 BE під керуванням водія [PERSON] Таким чином, суд вважає, що відмова страховика у виплаті позивачеві суми страхового відшкодування є законною і обґрунтованою, тому позовні вимоги в частині стягнення з ЗАТ «Крона» страхового відшкодування, витрат на лікування є неправомірними і не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., то суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнапа у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв'язку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла її, за наявності її вини. Відповідно до п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зі змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можіивості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Судом встановлено, що внаслідок ДТП, спричиненої [PERSON], позивач)' було завдано моральні страждання у вигляді душевних переживань через пошкодження його автомобілю та відсутність коштів на його ремонт, автомобіль до цього часу не відремонтований, та через побутові незручності, пов'язані з відсутністю справного автомобілю. Разом з тим, суд враховуючи вимоги закону щодо розумності і справедливості вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 40 000 грн., заявлена позивачем, є завищеною і не відповідає характеру та обсягу його страждань та немайнових втрат, тому суд оцінює завдану позивачем матеріальну шкоду в розмірі 5 000 грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позиваче пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції № 80202002 від 23.07.2009 р. року позивачем сплачено 252 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, які підлягають стягненню на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - з Установи в розмірі 100,8 грн. та [PERSON] в розмірі 151,2 грн. Відповідно до ст. З Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" ставка державного мита із позовних заяв складає 1% від ціни позову, за вимоги немайнового характеру - 8,50грн.. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується. Таким чином, ціна позову відповідно до суми матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 56226,67 грн., відповідно судовий збір складає 562,3 грн. Відповідно до ч. З ст. 80 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збюору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зазначене, судовий збір підлягає стяненню на користь держави з Установи в розмірі 224,92 та [PERSON] в розмірі 345,88 грн..

Outcome: partial