Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

18 березня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Мотивує свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки № 3241 від 13 грудня 2018 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сімї, виданої ЛКП «Левандівка» у зазначеному будинку, окрім позивача, зареєстровані її діти та відповідач. Зазначає, що він є членом сімї колишнього власника вищезазначеного будинку, у якому не проживає. Не бажає добровільно зніматися з реєстрації місця проживання. Позивач повідомляє, що це створює істотні перешкоди і позбавляє можливості у повній мірі використовувати обєкт права власності. З огляду на зазначене, просить суд позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. 04 квітня 2019 року Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі було відкрито загальне позовне провадження. У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач надав пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Оглянувши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані у ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 8). Договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 13 грудня 2018 року стверджується, що позивач придбала житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], у [PERSON] (а.с. 6-7). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), що вона здійснює відповідно до закону по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки № 1298 від 14 березня 2019 року, виданою ЛКП «Левандівка», стверджується, що у спірному будинку, окрім позивача та її дітей зареєстрований також [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Із зібраних у справі доказів вбачається, що відповідач зареєстрований у спірному будинку, однак протягом тривалого часу фактично у ньому не проживає. Підстав, з яких можна було би зробити висновок, що відповідач не користується житлом з поважних причин, суду не представлено. Згідно ч.2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Верховним Судом України у своїй постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Враховуючи те, що 13 грудня 2018 року між позивачем та колишнім власником спірного будинку [PERSON] було укладено договір купівлі продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, відповідач втратив право на користування зазначеним будинком з моменту припинення права власності колишнього власника, а саме з 13 грудня 2018 року. В частині позовних вимог про примусове зняття з реєстрації відповідача суд зазначає, що така задоволенню не підлягає, оскільки суд не уповноважений здійснювати облік реєстрації місця проживання особи. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Окрім цього згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial