Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТДВ «Івано-Франгківський молокозавод» та третьої особи ПАТ «Страхова компанія «Крона» про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 80816.04 грн., завданої внаслідок ДТП, моральної шкоди в сумі 40000 грн., судових витрат. Ухвалою суду від 08.04.2014 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача ПАТ «Страхова компанія «Крона». 24.06.2014р. позивачами було уточнено позовні вимоги, а саме: стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Крона» в користь позивача [PERSON] 50000грн. матеріальної шкоди, в користь [PERSON] 5000грн. моральної шкоди; стягнути з ТДВ «Івано-Франківський молокозавод» в користь позивача [PERSON] - 30816.04 грн. матеріальної шкоди та 20000грн. моральної шкоди, в користь [PERSON] 15000грн. моральної шкоди; стягнути з відповідача ТДВ «Івано-Франківський молокозавод» понесені судові витрати. В судовому засіданні представники позивачів та позивачі позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача 1 ТДВ «Івано-Франківський молокозавод» заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав зазначених в запереченні. Представник відповідача 2 ПАТ «Страхова компанія «Крона» в судовому засіданні 21.05.2014р. заперечив щодо позовних вимог з підстав зазначених в запереченні, в подальшому в судові засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважав за можливе завершити розгляд справи без відповідача 2 за наявними матеріалами справи, наданими в т.ч. відповідачем 2. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.09.2013 року в м. Івано-Франківську на перехресті по вул.Вовчинецька-Г.Сагайдачного-Деповсь ка сталась ДТП за участю транспортного засобу «ГАЗ-53 СПГ», д.н.з.[NUMBER], який належить відповідачу 1 та яким керував його працівник [PERSON] та транспортного засобу «HYUNDAI Tucson», д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON], який йому належить (а.с.31). Законом України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів(страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Поняття договір страхування закріплено в ЦК (ст. 979), та в Законі України «Про страхування». Так, згідно зі ст. 16 цього Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Зазначеним законом визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані, в тому числі з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Відповідно до ч. 1 ст. 981 ЦК, ч. 2 ст. 18 вищезазначеного закону, факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Згідно Полісу №АС/2249250 та Договору ОЦВ №4.13.080 від 11.04.2013р. застрахована цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ГАЗ-53 СПГ», д.н.з.[NUMBER], який належить ТДВ «Івано-Франківський молокозавод» ПАТ «Страхова компанія «Крона» (а.с.76-81), термін дії - з 12.04.2013 року по 13.04.2014 року включно. Ліміти відповідальності за шкоду заподіяну майну - 50000 грн., за моральну шкоду потерпілим - 5000 грн., розмір франшизи 0 грн. Умовами договору страхування ТЗ передбачено, щол шкоду пов'язану з втратою ТВ ТЗ не відкодовується страховиком (п.5.1.7), страховик зобов'язаний після необхідних дій прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування (п.6.1.3, 6.2.1, 6.4.2, 6.4.3, 8.1,8.2, 8.3, 10.1, 11.4.1, 12.1-12.2), страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про подію - ДТП протягом 3-х робочих днів (п.7.1.4, 7.2), як з'ясовано судом телефонував відповідач 1 до відповідача 2 в день настання події 01.09.2013 року, письмове повідомлення страхувальник не подавав вважаючи відсутність вини водія ТЗ у події. Згідно ст. 6. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ст. 28. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою Надвірнянського районного суду від 30.01.2014 року підтверджено факт настання страхового випадку, а саме, встановлено, що [PERSON] порушив вимоги п. 8.7.3 Правил дорожнього руху України, а саме 01.09.2013 року в м. Івано-Франківську на перехресті по вул.Вовчинецька-Г.Сагайдачного-Деповсь ка керуючи транспортним засобом «ГАЗ-53 СПГ», д.н.з.[NUMBER], проїхав на заборонений сигнал світлофора - червоний, в результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом «HYUNDAI Tucson», д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON] (а.с.30), вину свою [PERSON] в судовому засіданні у вказаному ДТП визнав повністю. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014р. відмовлено [PERSON] у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови від 30.01.2014 року (а.с.120). Постановою про закриття кримінального провадження від 10.12.2013р., закрито провадження (а.с.27-28) та постановою від 19.05.2014р. було скасовано дану постанову про закриття кримінального провадження (а.с.121) та на час розгляду судом цивільної справи досудове розслідування вказаного кримінального провадження тривало. Відповідач 1 заперечуючи позовні вимоги вказував на недоведеність вини водія через скасування постанови про закриття кримінального провадження, однак суд відхиляє такі доводи, оскільки вина водія [PERSON] доведена постановою суду від 30.01.2014 року та визнана ним особисто. Факт трудових відносин водія [PERSON] на ТДВ «Івано-Франгківський молокозавод» на час ДТП підтверджено наказами на прийняття на роботу з 01.06.2007р. та звільнення з 03.03.2014р. (а.с.49-53). Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Як слідує зі ст.. 1187, 1188 цього ж кодексу джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно Висновку №356 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку [PERSON], складеного 28.10.2013 року, вартість матеріального збитку заподіяного автомобілю позивача 1 визначено на суму -79086.04 грн. (а.с.6-10), автомобіль позивачем на час розгляду справи не відремонтовано, на стадії ремонту. Вартість послуг експертизи - 600 грн. (а.с.35), евакуатора 650 грн. (а.с.34), та за зберігання автомобіля на штрафмайданчику після ДТП 450 грн. (а.с.33). Як вбачається з матеріалів справи, позивач 1 звертався до відповідача 2 (Львівська філія ПАТ «СК «Крона» директор Гірний О.Р.) електронною поштою з повідомлення про факт ДТП та вимогою про виплату страхового відшкодування протягом з 09.09.2013р. по 19.09.2013р. (а.с.112-117), однак відповіді не отримав, при цьому представник відповідача 2 заперечив факт такого звернення, однак після надання копій електронного повідомлення позивачами, відповідач для пояснень таких звернень не з'явився в судові засідання та не спростував даного факту повідомлення Львівського представництва. Окрім того, відповідача 1 та відповідача 2 повідомлялося про огляд автомобіля позивача 1, який проводився 01.10.2013р. (а.с.61, 63, 85), та повторно 04.10.2013р., 21.10.2013р. (а.с.86, 87), а відповідача 2 також повідомлялося і письмово про виплату страхового відшкодування 25.12.2013р. та 11.02.2014р. (а.с.88-90, 98). Тому суд вважає доведеним факт своєчасного звернення до відповідача 2, про що заперечував представник ПАТ «СК «Крона». На час винесення рішення суду, від страхової компанії позивачу [PERSON] не надійшли ні відповідь на вищезгадані звернення, ні рішення про виплату страхового відшкодування чи відмову у виплаті із зазначенням причин такої відмови. Таке рішення не направлено відповідачем 2 і суду. Відповідач 1 заперечуючи позовні вимоги також звернув увагу суду на те, що ринкова вартість автомобіля 111 675 грн., а тому вартість матеріального збитку 79086.04 грн. дозволяє суду вирішити питання передачу відповідачу 1 автомобіля позивача 1, який не може використовуватися за призначенням, однак такі доводи не є підтвердженими належними доказом та голослівні зі сторони представника ТДВ «Івано-Франгківський молокозавод» за відсутності згоди власника автомобіля на це. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» пунктом 17 вказано, що необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Як слідує з п.24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» страхове відшкодування шкоди, завданої потерпілому, виплачується за кожним страховим випадком, що настав протягом періоду дії відповідного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика (МТСБУ), з урахуванням умов, зазначених у статті 9 та пункті 19.1 статті 19 Закону № 1961-IV. Максимальні розміри страхової виплати за шкоду, завдану майну потерпілих, у разі спрощеного врегулювання дорожньо-транспортної пригоди (так званий Європротокол) затверджено розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17 листопада 2011 року № 698 «Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України». Тому, з врахуванням того, що вину працівника відповідача 1 у ДТП доведено судом, вартість матеріальної шкоди підтверджена експертним висновком, оскільки експертизу СК не вважала за доцільне призначати, що не спростовано відповідачем 2, позовні вимоги про стягнення з страхової компанії та юридичної особи, в якої працював на той час водій, винен у ДТП, суд приходить до висновку про задоволення вимог повністю в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої автомобілю позивача 1. За ст.. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що разі якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. А тому, відповідач 2 повинна сплатити суму страхового відшкодування в розмірі 50000 грн., за вирахуванням франшизи - 0 грн. Як слідує з п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Відповідно до аналізу норм ст..1167,1172,1187,1188 ЦК України шкода, в тому числі моральна, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем роботодавця, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не винним водієм. За змістом ч.2 ст.1188 ЦК України обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (наприклад пасажир транспортного засобу) покладається на власників цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України 06.11.2013р. у справі №6-108цс13. А тому, різницю суми завданої матеріальної шкоди -29086.04 грн. ( 79086.04 грн. - 50000 грн.) слід стягнути з відповідача 1 в користь власника ТЗ, позивача 1. Що стосується витрат позивача 1 за вартість послуг експертизи - 600 грн., евакуатора 650 грн., та за зберігання автомобіля на штрафмайданчику після ДТП - 450 грн., а всього 1700 грн., то суд зазначає, що ці витрати слід стягнути з відповідача 1, оскільки п.11.8.1 договору страхування передбачалось здійснення компенсаційних витрат страхувальнику страховиком, за умови здійснення їх за згодою страховика. При цьому також з вини володільця ТЗ, водія відповідача1, сталася ДТП. Крім матеріальної шкоди, позивачам також завдано моральну шкоду, яку позивачі оцінюють у розмірі по 20000,00 грн. кожному. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст.23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. ДТП відбулося за участю пасажира [PERSON] в автомобілі «HYUNDAI Tucson», д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON], яка отримала тілесні ушкодження (а.с.38-39). Тому, з врахуванням передбаченої вищезазначеним договором страхування ТЗ сума моральної шкоди, спричиненої здоров'ю потерпілого в розмірі 5000 грн., позовна вимога про стягнення з відповідача 2 в користь позивача 2 моральної шкоди в розмірі 5000 грн., є обґрунтованою та підлягає до задоволення частково. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, тому суд вважає, що завдана моральна шкода підлягає компенсації грошима в цьому розмірі 2500 грн. позивачу 2, і ця моральна шкода згідно зі ст.23 ЦК України полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із ушкодженням її здоров'я. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 1 в користь позивача 1 моральної шкоди в сумі 20000 грн., оскільки позивач через не можливість використання автомобіля з вересня 2013 року позбавлений користуватися власним автомобілем, то суд вважає цю вимогу частково обґрунтованою, та слід стягнути моральну шкоди в розмірі 1000 грн. за створені переживання в частині позбавлення права на власний автомобіль, його ремонт та необхідність через суд відшкодовувати завдану шкоду. Крім того, судом враховано, що внаслідок ДТП, порушила звичайні життєві її стосунки, зокрема через відмову вирішити питання про відшкодування шкоди з відповідачем позасудовою процедурою, позивач був змушений була звернутися до суду з відповідним позовом. Щодо інших вимог, то в задоволенні цих вимог слід відмовити. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача 1 та відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 1295.4 грн., а саме з відповідача 1 - 551.76 грн. та відповідача 2 - 743.6 грн.. Окрім того, понесені позивачем 1 витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. (а.с.36-370, слід стягнути з відповідачів порівну. На підставі ст.ст. 22, 526, 530, 610, 979, 981, 992 ЦК України, Законом України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Outcome: partial