Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом, яким просили: 1. визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий, 20 січня 1998 року на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,45 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області; 2. визнати за ними право власності в рівних частках (по 1/2 частині за кожним) на вищевказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог авторами позову зазначено наступне. Позивачі є спадкоємцями до майна їх померлого батька. Останній за життя отримав у власність дві земельних ділянки площами 0,25 га та 0,20 га, що мали різне цільове призначення. Перша для обслуговування будівництва та обслуговування житлового будинку, друга для ведення особистого підсобного господарства. У ході реалізації спадкової процедури позивачам було повідомлено, що у оспорюваному державному акті на право власності на земельну ділянку було допущено помилку щодо фактичної невідповідності конфігурації земельної ділянки, а саме державний акт заповнено на загальну площу земельної ділянки 0,45 га без розмежування за цільовим призначенням. Крім цього, на плані зовнішніх меж земельної ділянки на державному актів зазначені мажі земельної ділянки 0,40 га та окремо виділено 0,05 га у спільний двір з іншою особою. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Дослідив матеріали справи, судом встановлено наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 15 вересня 2013 року помер батько позивачів [PERSON] (а.с.17). Рішенням виконавчого комітету Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 17 липня 1997 року № 38 (а.с.23-26), зокрема, [PERSON] передано у приватну власність: 1) земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель; 2) земельну ділянку площею 0,20 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою: с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, вул. Щорса, 24 (а.с.24-25). 20 січня 1998 року на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету сільської ради на ім'я [PERSON] видано державний акт серії "IЖТ" № 015340, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 220 (а.с.27), на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,45 га, що знаходиться на території с. Оліївка Житомирського району Житомирської області, та має цільове призначення для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства. Позивачі є єдиними спадкоємцями до майна їх померлого батька (а.с.16). Постановою нотаріуса від 15 січня 2018 року позивачеві [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку площею 0,45 га у зв'язку з неподанням нею витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на такий об'єкт нерухомості (а.с.58). Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, урегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Так, у ході розгляду справи судом беззаперечно встановлено, що оспорюваний державний акт містить помилки, що полягають у зазначенні загальної площі земельної ділянки (0,45 га), яка складається з двох 0,20 га та 0,25 га, що мають різне цільове призначення, без їх розмежування. Зазначена суперечить рішенню сільської ради, яким у власність спадкодавця [PERSON] було передано вказані земельні ділянки. Як роз'яснив ВСУ у своїх правових позиціях, висловлених при розгляді справ № 6 103 цс 12 та 6 46 цс 14, визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Крім цього, суд зауважує, що іншим шляхом, аніж через судову процедуру, заявники не в змозі в даному випадку захистити свої права. Разом з тим, не може бути задоволена вимога заявників про визнання за ними права власності на земельну ділянку, адже у ході розгляду справи не встановлено порушення, невизнання або оспорювання їх прав в цій частині, що виключає можливість судового захисту. Крім цього, оскільки позов підлягає до часткового задоволення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів слід стягнути понесенні останніми і документально підтверджені судові витрати за розгляд даної цивільної справи пропорційно до задоволеної частини вимог (про визнання недійсним державного акту), які складаються із судового збору у сумі 640,00 гривень на користь кожного позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial