Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

13.06.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати укладений між сторонами шлюб, зареєстрований 08.10.2011 року Виконавчим комітетом Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області, актовий запис №06. Поділити спільне майно подружжя, шляхом залишення автомобіля марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , у власності відповідача та стягнути з неї, на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 70 000 грн., що становить 50% вартості вказаного автомобіля, згідно ринкової вартості, встановленої суб`єктом оціночної діяльності від 17.06.2019 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, в заявку з чим відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що сторони стали зовсім чужими людьми, втратили почуття любові та поваги один до одного. З липня 2018 року фактично припинені будь-які шлюбні відносини, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо та не утворюють єдину сім`ю. Зазначив, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам дітей. З питання щодо утримання дітей спору не має, оскільки за попередньою домовленістю сторін, діти будуть проживати разом із відповідачем, а позивач зобов`язався виплачувати кошти на їх утримання в добровільному порядку та в необхідному розмірі. Повідомив, що за час проживання у шлюбі в 2016 році за спільні кошти сторонами придбано спірний автомобіль Opel Combo, 2006 р.в., вартістю 5400 доларів США, який був оформлений на відповідача та зараз перебуває в її користуванні. Враховуючи те, що відповідач бажає залишити вказаний автомобіль у своєму володінні та користуванні, позивач не заперечує проти отримання грошової компенсації, яка становить 50% від ринкової вартості автомобіля згідно наданої позивачем довідки у розмірі 140 000 грн. за умови, що авто є справним, не має пошкоджень, перепробігу та наслідків відновлювального ремонту. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 24.06.2019 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 28.08.2019 року відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що проти позовних вимог щодо розірвання шлюбу не заперечує. Зазначила, що дійсно проживають окремо та не підтримують сімейні відносини, тому збереження сім`ї неможливе, так як втрачено почуття любові та взаємоповаги. Стосовно позовної вимоги про поділ майна подружжя заперечила в повному обсязі та вказала, що не погоджується сплачувати позивачу грошову компенсацію. Зі свого боку відповідач провела оцінку спірного автомобіля та його дійсна ринкова вартість складає 70 000 грн. При вирішенні даного питання просила врахувати дійсну ринкову вартість автомобіля, наявність у неї на утриманні 2-х малолітніх дітей та відсутність з боку позивача добровільного матеріального забезпечення. 09.09.2019 року позивач подав відповідь на відзив та заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив припинити право відповідача на Ѕ частку у спільному майні подружжя - автомобіля марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] ; визнати за ним право власності на вказаний автомобіль в цілому; сплатити грошову компенсацію відповідачу в розмірі 35 000 грн., які будуть внесені на депозитний рахунок суду. Вказав, що не заперечує проти наданої відповідачем оцінки вартості автомобіля та має бажання і можливість внести на депозитний рахунок суду 50% вартості спірного автомобіля, відповідно до наданого позивачем звіту. Вважає необхідним автомобіль залишити у своїй власності, оскільки у відповідача не має водійського посвідчення відповідної категорії, тому вона не може використовувати даний автомобіль за призначенням. 26.09.2019 року відповідач подала відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила відмовити у прийнятті заяви позивача про уточнення позовних вимог через невідповідність нормам процесуального права. Вказала, що в заяві про уточнення позовних вимог позивач змінює одночасно предмет і підставу позову, що, на думку відповідача, суперечить ст.48 ЦПК України. Звернула увагу, що основним порушенням з боку позивача є те, що ним не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми перед тим, як заявляти позовну вимогу про припинення права власності на частку у спільному майні. Зі свого боку заперечила проти того, що була виплачена будь-ким з подружжя компенсація за автомобіль. Зазначила, що в неї немає грошових коштів для сплати компенсації позивачу, проте і отримати компенсацію від позивача за належну їй частину автомобіля також не бажає через те, що автомобіль часто використовується для задоволення потреб її родини. 29.10.2019 року позивач подав заяву, в якій просив позовну вимогу щодо розірвання шлюбу задовольнити в повному обсязі; позовну вимогу щодо поділу майна подружжя вирішити шляхом залишення спірного автомобіля у спільній частковій власності сторін, визначивши їх ідеальні частки власності в цьому майні. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги повністю. Звернула увагу, що автомобіль є неподільною річчю, але відповідач відмовляється ділити його в будь-який спосіб. Відповідач подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, посилаючись на те, що проживає разом із двома малолітніми дітьми в м. Харкові, яких ні з ким залишити, а їхати з ними до м. Валки не зручно та фінансово дорого. Зазначила, що проти розірвання шлюбу не заперечує, а щодо поділу спільного майна подружжя у запропонований позивачем спосіб заперечила в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.10.2011 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області, актовий запис №06, про що свідчать дані свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтв про народження серії [NUMBER] , [NUMBER] виданих повторно 28.05.2013 року Виконавчим комітетом Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області та 29.05.2019 року відділом ДРАЦС по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові ГТУЮ у Харківській області, актові записи №№14, 266 відповідно. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, ухваленого відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно положень ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо відповідно до ст.112 СК України, буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як вбачається із матеріалів справи, сторони проживають за різними адресами спільне господарство не ведуть, що свідчить про те, що вони не мають наміру виправляти ситуацію, яка склалася, подальше їх сумісне подружнє життя не можливе. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи викладені сторонами обставини, суд вважає, що шлюб носить формальний характер, а тому повинен бути розірваний. Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії СХТ №825868, автомобіль марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , зареєстрований 20.02.2016 року за [PERSON] - відповідачем у справі, тобто придбаний в період шлюбу між сторонами. Як вбачається із наданої позивачем довідки ТОВ «Альянс» №19 від 07.06.2019 року, згідно даних Інтернет сайтів середня ринкова вартість автомобіля марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , становить 140 000 грн. Вказана ціна є довідковою та передбачає, що автомобіль знаходиться в справному технічному стані, не має пошкоджень, перепробігу та наслідків відновлювального ремонту. Відповідно до наданого відповідачем Звіту про оцінку майна №3/16/2-08-19 від 16.08.2019 року, з яким погодився і позивач, ринкова вартість автомобіля марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , складає 70 427,60 грн. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст.61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. (ст.68 СК України) За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Зокрема, частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17 (61-7846св19). Відповідно до рекомендацій, викладених у п.22 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Ч.1 ст.69 СК України передбачає, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спальної сумісної власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключене із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як зазначено у даній постанові, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. В ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, згідно норм Сімейного кодексу України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом поділ майна подружжя проводиться за принципом рівності часток кожного з подружжя у спільному сумісному майні. Враховуючи, що рухоме майно придбане сторонами у період шлюбу, суд вважає, що воно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Реєстрація автомобіля на ім`я відповідача не позбавляє позивача права на 1/2 частину цього майна. Суд визнає частки рухомого майна сторін рівними. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст.70 СК України відсутні. Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст.70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного автомобіля, відповідачем не доведено. Аналізуючи судову практику щодо поділу майна подружжя слід відзначити, що автомобіль, який ділиться подружжям при розлученні, відноситься до категорії рухомого майна та є річчю неподільною, що передбачає доведення сторонами правильності того чи іншого способу поділу. В даному випадку автомобіль, як неподільна річ - це предмет матеріального світу, який неможливо розділити на частини без шкоди для його подальшого використання кожною із сторін за прямим цільовим призначенням. При цьому суд вважає, що варіант поділу автомобіля по Ѕ частині кожному із співвласників майна подружжя, як правило, найменш доцільний для обох сторін, оскільки в силу специфіки такого майна, не вирішує спір по суті та змусить сторони знову звертатися до суду для встановлення порядку користування автомобілем, що поділений таким способом. З огляду на викладене, суд враховує наявність на утриманні відповідача двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею, що потребує використання автомобіля, згоду позивача на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, суд вважає необхідним залишити автомобіль у власності відповідача та стягнути з неї на користь позивача грошову компенсацію половини вартості автомобіля з урахуванням наданої відповідачем експертної оцінки автомобіля, розмір якої сторони визнали під час судового розгляду. Під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі суд приймає до уваги, що відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що при подачі позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви майнового характеру, судовий збір обчислюється в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2019 року становить 1921 грн. і не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. П.2 ч.2 ст.4 цього Закону передбачає, що при подачі позовної заяви немайнового характеру, судовий збір обчислюється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2019 року становить 1921 грн. В п.12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Як слідує із матеріалів справи, при подачі до суду позовної заяви 13.06.2019 року позивачем сплачено судовий збір в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, що відносяться до не майнового характеру в розмірі 768,40 грн., в частині позовних вимог майнового характеру щодо поділу майна подружжя - 1400 грн. Разом з тим, ринкова вартість автомобіля марки Opel Combo 2006 р.в., р.н. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , визначена за домовленістю між сторонами у відповідності до Звіту №3/16/2-08-19 від 16.08.2019 року складає 70427,60 грн. Отже, при подачі позовної заяви до суду, позивач мав сплатити судовий збір в частині позовних вимог майнового характеру в розмірі 768,40 грн., в зв`язку з чим у відповідності до вимог ст.7 ЗУ «Про судовий збір» йому підлягає поверненню надлишково сплачена сума судового збору в розмірі 631,60 грн. Враховуючи, що відповідач визнала позов в частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу повністю, але вирішити питання позасудовим шляхом не можливо, суд вважає необхідним у відповідності до вимог ст.ст.141,142 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у справі в цій частині, як документально підтверджені, розподілити між сторонами в дольовому порядку в рівних частинах, в іншій частині - в зв`язку із частковим задоволенням позову відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial