Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

08 липня 2013 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області зі вказаним позовом, в якому в остаточній редакції позову просив стягнути на його користь з відповідача 82 432 гривні середнього заробітку за час затримки розрахунку та 5000 моральної шкоди. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що з 1973 року працював на Державному підприємстві «Завод ім. В.О. Малишева», при звільненні 11 травня 2010 року з ним не було проведено остаточного розрахунку. Вже після відкриття провадження по даній справі йому зателефонували з колишньої роботи та запропонувати приїхати отримати останню виплату. 26 липня 2013 року відповідачем було здійснено повний розрахунок, виплачено заборгованість по заробітній платі, в зв'язку з чим, на думку позивача, відповідач має відповідати в порядку ст. 117 КЗпП України. Крім того позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, оскільки конче потребував грошових коштів, особливо у період, коли важко хворіла його дружина. На протязі трьох років позивач отримував від відповідача лише відмови та обіцянки, дружина померла. Таким чином дії відповідача завдали [PERSON] моральних страждань, які він оцінює у 5000 гривень. В судове засідання 19 вересня 2014 року сторони не з'явилася, позивач надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги у остаточній редакції підтримав у повному обсязі. Представник відповідача надала заяву, в якій проти позову заперечувала у повному обсязі, просила про застосування позовної давності, зауважуючи, що позивачем пропущено 3 місячний строк на звернення до суду, також просила справу розглядати за її відсутності на підставі наданих доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та, допитавши свідка [PERSON], оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач з січня 1973 року по 11 травня 2010 року працював на Державному підприємстві «Завод ім. В.О. Малишева». З дослідженої судом трудової книжки позивача вбачається, що він 11 травня 2010 року був звільнений на пенсію за власним бажанням, за час роботи 6 разів нагороджувався з боку роботодавця за плідну та сумлінну працю. З наданої суду довідки про розмір заборгованості та відомостей на виплату вбачається, що після звільнення відповідач здійснював виплати позивачу 03 червня 2010 року у сумі 1746 гривень, 09.06.2010 року у сумі 497 гривень, 11 червня 2010 року у сумі 113 гривень, 23 червня 2010 року 100 гривень 83 копійки, та вже після відкриття провадження по даній цивільній справі 29 липня 2013 року у сумі 1180 гривень. Виплату у сумі 1180 гривень задепоновано 18 травня 2010 року. В даний час у ДП «Завод ім. В.О. Малишева» заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] відсутня. Середньомісячна заробітна плата працівника ДП «Завод ім. В.О. Малишева» [PERSON], звільненого 11 травня 2010 року, становить 2195,20 гривень, середньоденна 102,40 гривень, відповідно до наданої суду довідки ДП «Завод ім. В.О. Малишева» від 19 листопада 2013 року №2387. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є колишнім колегою позивача, вони разом працювали на ДП «Завод ім. В.О. Малишева», кілька разів обоє зверталися до підприємства з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, але отримували чергові відмови. За змістом наданої суду заяви представника відповідача Жаворонкової Г.С. від 03 червня 2014р. встановлено, що згідно перевірки журналів пропозицій, заяв, звернень і скарг громадян ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за період з 05 січня 2010 року по липень 2013 року, встановлено, що [PERSON] до із заявами з питань виплати заробітної плати до підприємства не звертався. При вирішенні спору, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст. 15 ЦК України, 116, 117 КЗпП України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 116 КЗпП України обумовлені строки розрахунку при звільненні. Так при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги у судових засіданнях пояснював, що після звільнення, він неодноразово звертався до підприємства з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, як наслідок йому кілька разів частково виплачувалася заборгованість, проте остання частина у сумі 1180 гривень не була виплачена з невідомих йому причин аж до звернення його до суду. Протягом трьох років він на усні та письмові запити отримував лише відмовки та обіцянки. Так, вже після подання позову йому зателефонували з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» та запропонували отримати останню частину заборгованості, він з'явився до підприємства 26 липня 2013 року та відповідачем було проведено остаточний розрахунок, чому його так само не викликали раніше йому не пояснили. Представник відповідача Жаворонкова Г.С. у судовому засіданні пояснила, що остання виплата у передбачений законом строк позивачу не була здійснена з його вини, оскільки 18 травня 2010 року, коли позивач не з'явився за викликом для отримання належних йому до виплат сум, дані грошові кошти 1180 гривень було задепоновано. З питань зняття грошей з депоненту, як того вимагає відповідний порядок, позивач не звертався. Пояснила, що остання виплата була здійснена позивачу 29 липня 2013 року, коли його було телефоном викликано до підприємства, в даний час заборгованість по заробітній платі відсутня. Оцінюючи надані суду докази, вбачається, що після звільнення 11 травня 2010 року [PERSON] з ДП «Завод ім. В.О. Малишева», позивач за твердженнями самого відповідача жодного разу письмово не звертався до підприємства з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, що не перешкодило йому чотири рази після депонування суми 1180 гривень 18 травня 2010 року отримати грошові виплати 03 червня 2010 року, 09.06.2010 року, 11 червня 2010 року, 23 червня 2010 року. З яких причин позивачу одночасно з цими виплатами не видали задепоновані грошові кошти представник відповідача пояснити не змогла. Так само без відповідної заяви, але через три роки після звільнення 29 липня 2013 року, за телефонним викликом позивачу було здійснено виплату 1180 гривень - заборгованості по заробітній платі. Яким чином, позивачу у 2013 році було здійснено виплату задепонованої суми 1180 гривень, якщо він так само не звертався до підприємства з приводу здійснення відповідної виплати та чому позивач не міг бути так само викликаний телефоном у передбачений законом строк представник відповідача пояснити не змогла. Відповідно усі виплати позивачу, після його звільнення були здійснені відповідачем, без його письмової заяви, в тому числі і ті, що були задепоновані, у строки та час визначені самим відповідачем. Таким чином, суд доходить висновку, що з боку відповідача мало місце порушення трудових прав позивача, що виразилися у несвоєчасному розрахунку при звільненні в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, що відповідно тягне за собою відповідальність передбачену статтею 117 того ж кодексу. Позивачем приведено розрахунок суми позову, в якому враховано, що період не проведення повного розрахунку охоплює час з 12 травня 2010 року по 25 липня 2013 року, що дорівнює 805 робочим дням. Середньоденна заробітна плата позивача 102,40 грн згідно наданої суду довідки. З наданих суду довідок та письмових пояснень відповідача вбачається та судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 29 липня 2013 року, проте позивач при розрахунках вказує дату 26 липня 2013 року, як дату проведення повного розрахунку, що відповідно зменшує кількість днів періоду прострочення. Не дивлячись на це відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, використовуючи строк вказаний позивачем. Суд погоджується з приведеним позивачем розрахунком: 805 робочих днів(2010 рік з травня по грудень - 165днів, 2011 рік - 250 днів, 2012 рік - 251 день, з 01 січня по 25 липня 2013 року - 139 днів) Х середньоденну заробітну плату 102,40 гривень відповідно сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку дорівнює 82 432 гривні та підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд з урахуванням правових позицій викладених у постанові Верховного Суду України по справі № 6-23цс12, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що з боку відповідача мало місце порушення трудових прав позивача, що виразилися у затримці виплати заробітної плати з 12 травня 2010 року по 29 липня 2013 року. Позивач зауважив, що він був позбавлений можливості отримати зароблені ним грошові кошти, відповідно не міг витратити їх на власні потреби та потреби своєї родини, яка саме того часу їх конче потребувала, було порушено його нормальні життєві зв'язки, тим самим йому було спричинено моральну шкоду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-11 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-11 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Відповідно компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі або стягненні відповідних виплат, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що трирічна затримка у розрахунку по заробітній платі з боку підприємства, на якому позивач пропрацював більше 30 років, від якого мав неодноразові нагороди за сумлінну та віддану працю, дійсно спричинила позивачу моральні страждання, які відповідно до наведених положень матеріального закону підлягають відшкодуванню. Позивач справедливо розраховував на зароблені ним грошові кошти, але через поведінку відповідача не міг, як голова родини, задовольнити свої першочергові потреби в тому числі не тільки для себе але й для своїх близьких, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків. З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи глибину душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача та інші обставин, що мають істотне значення, суд вважає суму 3000 гривень достатньою та адекватною перенесеним стражданням. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності та клопотання позивача про його поновлення суд виходить з наступного. Так, позивач звернувся до суду з первинним позовом 08 липня 2013 року, з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, розмір якої ним було вказано приблизно, оскільки дійсний розмір заборгованості йому не був відомий. Судом було відкрито провадження по справі та за клопотанням позивача витребувані довідка про розмір заборгованості по заробітній платі та довідка про розмір середньомісячної заробітної плати. Відповідачем 29 липня 2013 року здійснено виплату заборгованості по заробітній платі, тим самим проведено остаточний розрахунок із позивачем. Ухвала суду про надання доказів, щодо витребуваних довідок була виконана відповідачем 04 грудня 2013 року. Позивач уточнив позовні вимоги, змінивши предмет позову вимогою про застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України 04 грудня 2013 року. Слухання справи по суті було розпочато 04 грудня 2013 року. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк позовної давності для звернення до суду за захистом інтересів пов'язаних із затримкою проведення повного розрахунку при звільненні. Положеннями ч. 5 п. 25 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року прокоментовано, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до положень ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Таким чином, судом встановлено, що станом на момент проведення з позивачем остаточного розрахунку 29 липня 2013 року позивач вже звернувся до суду з позовом про захист його порушених трудових прав. Неможливість уточнення позовних вимог обумовлювалася відсутністю відомостей про дійсний розмір заборгованості та невиконанням ухвали суду про витребування доказів. Після надання відповідачем затребуваних за клопотання позивача довідок про розмір заборгованості та про розмір його заробітної плати, позивач, скориставшись своїм правом згідно ст. 31 ЦПК України, шляхом подання письмової заяви уточнив позовні вимоги змінивши предмет позову, до початку розгляду справи по суті. Відповідно, днем звернення до суду є дата вхідної реєстрації позовної заяви у первинній редакції - 08 липня 2013 року, через що доводи представника відповідача про пропущення тримісячного строку позовної давності не ґрунтуються на законі. З тих же підстав, вказаний строк не підлягає поновленню за вимогою позивача, оскільки суд не вважає його пропущеним. Обмежень щодо строку уточнення позовних вимог, у справі, що вже перебуває в провадженні суду, положення ст. 233 КЗпП України не містять. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та задовольняє позовні вимоги частково. Оскільки судом частково задоволено позовні вимоги, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно частині задоволених позовних вимог.

Outcome: partial