Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] (а.с.1-9), в подальшому неодноразово уточнювала та змінювала позовні вимоги (а.с.36, 59-60), остаточно просила усунути перешкоди у користуванні належним на праві власності майном шляхом зобов'язання відповідача звільнити 7/9 частин нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування нежитловим приміщенням за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року в розмірі 58 200 грн та стягнути вартість комунальних послуг за вказаний період в сумі 7 866,84 грн, зокрема: за послуги з теплопостачання - 6 360,80 грн, за послуги з утримання будинків та споруд - 474,48 грн та за оренду земельної ділянки - 1 081,56 грн. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.10.2010 року між нею та ФОП [PERSON] був укладений договір оренди 7/9 частин нежитлового приміщення, що належить позивачу на праві власності та розташоване по [ADDRESS]. Термін дії вказаного договору закінчився 01.10.2013 року. Зазначає, що до настання дати закінчення строку дії договору вона зверталась до ФОП [PERSON] з листами від 16.08.2013 року та 03.09.2013 року про звільнення орендованого приміщення та не продовження строку дії договору. Однак, до вказаного часу відповідач не підписав акту про повернення, не звільнив спірне нежитлове приміщення та продовжує без будь-яких законних підстав користуватися ним, чим порушує право позивача щодо законного володіння майном. Зазначає, що у відповідності до положень п.6.6 договору має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю, а також сплати комунальних послуг, за які відповідач з жовтня 2013 року не проводить оплату. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення у відповідності до яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (а.с.49, 68-69, 91-92). Крім того, просив закрити провадження по справі на підставі п.1,2 ч.1 ст. 205 ЦПК України (а.с.99-100), оскільки позивач є фізичною особою - підприємцем і тому, дана справа повинна бути розглянута за правилами господарського судочинства. Треті особи [PERSON], [PERSON], яких протокольною ухвалою суду від 16.06.2014 року залучено до участі у розгляді справи, в судове засідання не з'явилися, надали заяви у відповідності до яких просили відмовити у задоволенні позову (а.с.96-98). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] - рідний брат відповідача та [PERSON] - працівник ФОП [PERSON] суду пояснили, що в кінці серпня 2013 року були свідками, як відповідач запропонував позивачу продовжити договір оренди нежитлового приміщення на тих самих умовах, на що остання погодилась. Суд, заслухавши сторони, свідків, оглянувши оригінали квитанцій про сплату комунальних послуг, дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши цивільну справу №751/10442/13-ц, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності є власником 7/9 частин нежитлового приміщення по [ADDRESS], а третім особам [PERSON], [PERSON] на праві власності належить по 1/9 вказаного нежитлового приміщення (а.с.15). 01.10.2010 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір оренди нежитлових приміщень, згідно якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар прийняти в платне, строкове володіння та користування нерухоме майно 58, 2 кв.м. - сім дев'ятих від загальної площі 74,8 кв.м., що розташоване по [ADDRESS] (а.с.13-14). Згідно п.3.1 орендна плата за користування Орендарем предметом договору встановлюється в розмірі за 1 кв.м 125 грн в місяць та становить 7 275 грн. (а.с. 10 цивільної справи 751/10442/13-ц). Згідно п.3.3 та 3.4 в орендну плату не входить вартість послуг з охорони приміщень та вартість комунальних платежів. Орендна плата сплачується не пізніше 5 - го числа наступного місяця за попередній. Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами. З наданого договору оренди від 01 жовтня 2010 року(а.с.13-14) встановлено, що орендодавцем за договором є [PERSON] і відсутні посилання на визначення правового статусу орендодавця як фізичної особи-підприємця [PERSON], у т.ч. відсутні посилання на номер, дату свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], орендодавця за договором. Внесення орендної плати на банківський рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] стосується порядку виконання умов договору і не свідчить, що орендодавцем є суб'єкт підприємницької діяльності, оскільки власник майна вправі обумовити у договорі оренди перерахування належної йому орендної плати будь-кому на будь-який рахунок. Таким чином наданий договір оренди нежитлового приміщення свідчить, що орендодавцем за договором є власник нежитлового приміщення [PERSON], а не суб'єкт підприємницької діяльності [PERSON] і за таких обставин суд приходить до висновку, що спір у відповідності до положень ст.3, 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до п.9.1 договору оренди, даний договір діє з моменту його підписання до 01.10.2013 року, а в частині розрахунків - до їхнього завершення. Строк дії цього договору може бути продовжено за взаємною згодою сторін на узгоджений сторонами термін. Суд критично відноситься до пояснень, наданих свідками [PERSON] та [PERSON] щодо надання в кінці серпня 2013 року позивачем в усні формі згоди на продовження договору оренди на тих самим умовах, оскільки відповідачем 30.08.2013 року вчинялись дії щодо продовження строку дії договору оренди, зокрема направлялась цінним листом пропозиція позивачу щодо продовження договору оренди, до речі не за адресою позивача зазначеною в договорі (а.с.73-75), що свідчить про відсутність згоди позивача на продовження договору. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем на адресу відповідача неодноразово направлялись заяви щодо бажання припинити дію договору оренди (а.с.10-12, 24-26). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За нормою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, згідно ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Беручи до уваги, що строк дії договору оренди закінчився, належних та допустимих доказів відповідачем щодо продовження строку дії договору оренди за взаємною згодою сторін на узгоджений термін суду не надано, позивач не погоджується на продовження строку дії вказаного договору та враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку протягом трьох днів з моменту закінчення строку дії договору, відповідно до п.2.4 договору, не звільнив спірну частину нежитлового приміщення, а тому порушене право позивача підлягає захисту судом шляхом зобов'язання відповідача звільнити 7/9 частини нежитлового приміщення, площею 58,2 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] Відповідно п.6.6 договору оренди, якщо орендар не виконує обов'язку щодо звільнення предмету договору по закінченню строку оренди, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування предмету договору за час прострочення. Отже, судом встановлено, що з жовтня 2013 року по травень 2014 року відповідач сплачує за орендоване приміщення (а.с.77-81). Дана обставина не заперечується позивачем. Однак, беручи до уваги, що відповідач не звільняє орендоване приміщення, таким чином порушує умови п. 6.6 договору, тому має сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування предметом договору за час прострочення у сумі 58 200 грн (7 275 грн.х8 міс.х2= 116 400 грн - 58 200 грн). Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Окрім цього, згідно п.3.3 та 3.4 в орендну плату не входить вартість послуг з охорони приміщень та вартість комунальних платежів. Оплата орендарем комунальних послуг, які надаються в приміщення, що становлять предмет договору (електроенергію, водопостачання, водовідведення, та ін.) відшкодовується орендарем щомісячно на підставі рахунків наданих орендодавцем. Оплата комунальних послуг здійснюється орендарем за період з моменту підписання до моменту повернення предмету договору орендодавцю за актом приймання-передачі. Відповідно до пояснень позивача, відповідач за спірний період з жовтня 2013 року по травень 2014 року не здійснював оплату комунальних послуг. Дана обставина визнається відповідачем, а тому в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Так, згідно квитанцій позивач сплатила орендну плату за землю 17.01.2014 року - 500 грн, 19.03.2014 року - 406,28 грн та 15.04.2014 року - 175,28 грн, а всього 1 081,56 грн (а.с.19,38), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно рахунку на оплату від 11.03.2014 року борг по оплаті послуг з утримання будинків і споруд становить 474,48 грн, позивачем згідно квитанції від 29.05.2014 року сплачено КП «Новозаводське» борг в сумі 533,79 грн (а.с.40, 116 зв.). Беручи до уваги, що позивач заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення боргу по оплаті послуг з утримання будинків і споруд суду не надала, а суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 474,48 грн боргу за надані послуги. Позивачем також заявлено вимоги щодо стягнення боргу за послуги з теплопостачання в сумі 6 360,80 грн. Однак, згідно наданих оригіналів квитанцій про сплату за вказані послуги, копії яких знаходяться в матеріалах справи (а.с.16, 37-38, 115 зв.) та акту звірки по абонентському договору №01130 (а.с.115-116) [PERSON] сплатила за послуги з теплопостачання за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року 5 620,20 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, позов в частині стягнення боргу по оплаті комунальних послуг підлягає частковому задоволенню, зокрема загальна сума боргу за комунальні послуги підтверджена вищезазначеними доказами та підлягає стягненню в сумі 7 176,24 грн (5 620,20+1 081,56+474,48). Крім того, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, у відповідності до ст..88 ЦПК України, понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору (а.с.1-6, 117-119), зокрема: 243 грн. 60 коп. судового збору за вимоги немайнового характеру та 626 грн 68 коп за вимоги майнового характеру. Беручи до уваги, що позивачем не повністю сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру, а тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 27 грн 07 коп (65 376,40х 1% = 653,75 грн-626,68 грн) та з позивача також слід стягнути судовий збір на корирсть держави за відхилені позовні вимоги у розмірі 07 грн 42 коп (ціна позову 66 116,84 х 1% = 661,17 грн - 653,75 грн (судовий збір відповідно до розміру задоволених позовних вимог).

Outcome: partial