Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

12 червня 2018 року позивачка, [PERSON], звернулася до суду з позовом до ТОВ "Максус Лізинг" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів (ціна позову 20000 грн.) посилаючись на те, що 24.05.2018 року відповідно до квитанції №0.0.1045205916.1 на розрахунковий рахунок № [NUMBER] ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ», що відкритий в АТ «ОТП БАНК» у м.Києві нею проведено перерахунок грошових коштів у сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп., як оплата згідно Договору Фінансового Лізингу №02059 за автомобіль. 25.05.2018 року позивачка звернулась до представників ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» з проханням врегулювати даний спір, оскільки ознайомившись з Договором №02059, зрозуміла, що автомобіль вона отримати не зможу за тими домовленостями, які їй були озвучені до підписання даного Договору. Окрім того усні домовленості мали розбіжність з тими, що були прописані в Договорі. Представники ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» запропонували позивачці написати заяву про розірвання договору і тим самим пообіцяли повернути кошти. Заяву про розірвання Договору №02059 позивачка написала 25.05.2018 року, про наслідки розірвання даного Договору представники ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» їй не повідомили, натомість запевняли, що сплачені нею кошти позивачка отримає найближчим часом. Однак, уважно перечитавши Договір Фінансового Лізингу №02059, а саме статтею 12, пунктом 12.1 Договору Фінансового Лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 80% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Тож при розірванні даного договору позивачка може втратити 10% від загальної вартості предмета лізингу (загальна вартість Предмету Лізингу становить 199 000 грн), а саме - 19 900грн + 20% штрафу від сплачених авансових платежів (100грн -20%- 20 грн.), тобто сумарно може втратити 19 920 грн, про що менеджери ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» їй не повідомили. Тож досудове врегулювання даного спірного питання виявилось не можливим. [PERSON] Угоду і повернути позивачці всі сплачені нею кошти представники ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» відмовились. Позивачка вважає, що відповідач умисно ввів її в оману щодо істотних умов зазначеного договору. Такий договір суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», та вимогам Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач, як виявилося, не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу, і відповідно укладати подібного роду договір взагалі не мав права. Договір фінансового лізингу всупереч вимогам чинного законодавства не був нотаріально посвідченим, а тому він є недійсним, а тому позивачка звернулася до суду та просить визнати договір фінансового лізингу №02059 укладений 24.05.2018 року між ТОВ «МАКСИМУС ЛІЗИНГ» та нею недійсним, а також стягнути з ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» на свою користь майно набуте відповідачем на виконання договору фінансового лізингу №02059, а саме грошові кошти в сумі 20 000 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача ТОВ «Максус Лізинг» в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, та повідомлення ТОВ « Нова Пошта», причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутності не подавав, відзив на позов ним подано. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-287 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.05.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг», укладено договір фінансового лізингу № 02059, за умовами якого ТОВ «Максус Лізинг» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу «RFWON R2», модифікація Comfort, об'єм двигуна 1,25, тип КПП АТ, привід 4х2, вартістю 7566,54 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу 199000 тис. грн. та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування періодичні лізинговіплатежі згідно з графіком. Відповідно до пункту 1.7 договору, предмет лізингу, яким є транспортний засіб передається у користування лізенгоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця. Згідно п.10.2. на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визнано на момент підписання даного договору становить 169,91 доларів США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору становить 4468,63 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. П.8.5. договору, всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 до даного Договору сплачуються лізенгоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізенгодавцем згідно з обмінним курсом доларів США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. В з матеріалів справи встановлено, що додаток №1, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу №02059, не був підписаний сторонами, а відтак відсутній взагалі. Як свідчить квитанція № 0.0.1045205916.1 від 24.05.2018 року, [PERSON] перерахувала 20000грн на користь ТОВ «Максус Лізинг», призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №02059 від 24.05.2018 р. Як убачається з матеріалів справи, заяву позивачка [PERSON] (лізингоодержувач) про розірвання договору лізингу направила до відповідача ТОВ «Максус Лізинг» (лізингодавеві) 25.05.2018 р. Судом також встановлено, що предмет лізингу відповідачем не був переданий [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р., №723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р., № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки правовідносини, які виникають з договору фінансового лізингу регулюються також положеннями Цивільного Кодексу України про найм, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу укладений з фізичною особою підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частина перша статті 220 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір №02059 фінансового лізингу від 24 травня 2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» нотаріально посвідчено не було, а тому, оскільки даний договір укладений в простій письмовій формі, тому в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України, він є нікчемним. Зазначене узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою, крім цього суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Оскільки позивачкою на виконання договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» кошти в розмірі 20000,00 грн., суд дійшов висновку, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Будь-яких заперечень та відзиву на позов відповідачем до суду не надано. Крім того, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн..

Outcome: partial