Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] року помер батько позивачки, яка проживала окремо від нього по [ADDRESS], а він у своїй квартирі по [ADDRESS]. Позивачка регулярно відвідувала свого батька, з його боку скарг на здоров'я не було. На початку квітня 2012 року від відповідачки, позивачка дізналась про смерть батька. Зясувавши всі обставини смерті, позивачці стало відомо, що її батько помер в П'ятій міській лікарні [INFO] року, так як на момент смерті біля нього нікого не було, то працівники медустанови зателефонували за місцем його реєстрації в ЛКП «Старий Львів». Дізнавшись про це, працівниця ЛКП «Старий Львів» - [PERSON], не повідомивши позивачку, проникла у квартиру, зірвавши пломби ЛКП «Старий Львів», викрала документи на право власності на квартиру [ADDRESS], з метою шахрайства заволоділа квартирою померлого. Після поховання батька позивачки, відповідач самовільно вселилась, без будь-яких правових підстав, у квартиру і почала розпоряджатись нею та речами, які там знаходили. На неодноразові звернення щодо звільнення квартири та перевірки речей, які підлягають успадкуванню позивачем, як прямим спадкоємцем, відповідач в грубій формі відмовлялась. Для реалізації та захисту своїх власних інтересів, позивач була вимушена виготовити дублікат документів на право власності на квартиру і свідоцтво про смерть батька. Як з'ясувалось у нотаріуса, в нотаріальну контору був представлений заповіт на все майно батька позивача, посвідчений 28.10.2011 року в Топорівській сільській раді Буського району Львівської області. Даний заповіт у позивачки викликав сумніви, оскільки її батько з міста давно не виїзджав та останнім часом з квартири не виходив, крім цього, вважає, що він би її повідомив про свої наміри щодо складання заповіту. 12.06.2012 року позивачем була подана заява начальнику ГУМВС України у Львівській області, за результатами, якої порушено кримінальну справу за ч.1 ст.358 КК України. Крім цього, в матеріалах справи є висновок експерта, який встановлено, що заповіт є сфальсифікованим. Враховуючи вищенаведене, просить позовні вимоги задоволити в повному об'ємі. Позивач в попередніх судових засіданнях підтримала позовні вимоги та додатково пояснила, що вона батька відвідувала кожний тиждень, тому що той хворів на виразку дванадцятипалої кишки та допомагала йому матеріально. Оскільки її батько, останніх шість років був інвалідом 3 групи загальних захворювань, тому далеко їздити не міг. Останній раз батька бачила в лютому 2012 року. На час смерті перебувала в м. Києві, а відтак про смерть батька дізналась тиждень після його смерті. Вважає, що відповідачем порушені позивача права та просить позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наддавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач у судовому засідання заперечила проти позову та пояснила. З батьком позивача з 2008 року проживала у цивільному шлюбу, який запропонував жити в його квартирі. Позивачка батька не відвідувала та з ним не спілкувалась. В с. Топорів відповідачка народилась та виросла, з 1989 року працювала двірником, а з 1993 року в ЛКП «Старий Львів». Батько позивача в селі Топорів був 3 рази в 2009 р., 2010 р. та в 2011 році. В селі колег не було та разом в сільській раді не були. В 2011 році від Львівської міської ради отримала житло по [ADDRESS]. Про заповіт відповідачка нічого не знала, оскільки його знайшла через 2-3 місяці після смерті [PERSON] Крім цього, зазначила, що позивачка до квартири не приходила та не просила її звільнити квартиру, тому просить, у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у такому з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. В ході розгляду справи спору в судовому засіданні було допитано свідків, про виклик яких клопотали сторони спору. Свідок [PERSON] у судових засіданнях пояснив, що з 2007 року проживає у [ADDRESS], був сусідом померлого [PERSON], з яким підтримував дружні відносини. [PERSON] до смерті проживав сам, який ніколи ніде не їздив, бо був хворий. Позивач завжди віддавала борги за батька. Відповідачку знає, оскільки остання просила його підтвердити, що вона проживала з померли з квітня 2012 року. Проте на похороні її не було, за який оплатило ЛКП. Після смерті [PERSON], побачив зламані двері, пломб там не було. На даний час в квартирі проживає відповідачка. Крім цього, свідок у наступному судовому засіданні спростував свої покази, щодо оплати похорону [PERSON], повідомив, що не знає хто його оплатив. Також, повідомив, що в день укладення заповіту 28.10.2011 р. померлий [PERSON] перебував у місці Львові, оскільки останній повертав свідку гроші в розмірі 1000 грн. приблизно об 13 год. 30 хв. Крім цього, він бачив, що в 17.00 год. [PERSON] був у дома, бо горіло світло у квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з померлим [PERSON] дружив з дитинства. Останній раз його бачив у вересні 2006 року, здвонювались 1 раз в 3-4 місяці, оскільки проживає в м.Києві. Йому було відому, що [PERSON] проживає з відповідачкою та її дочкою на ім'я [PERSON]. При зустрічі з померлим, останній нічого про заповіт не говорив. Після смерті [PERSON], був на його могилі та бачився з позивачкою, про колишню дружину нічого не говорили. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 2002 року по 2007 рік, з відповідачкою працювала двірником в ЛКП «Стрий Львів», згодом їх перевели на вул. Дністерську у м.Львові. По даний час, підтримують дружні відносини. З 2006 року відповідач проживала з померлим [PERSON], вела з ним спільне господарство, а він водив її дочку в музичну школу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, з 2002 року по 2010 рік працювала майстром на дільниці, з нею працювала і відповідачка. Їй було відомо, що відповідач жила з померлим [PERSON], оскільки їх бачила разом та приходила до них в гості. Крім цього бачила, як [PERSON] водив дочку відповідача в музичну школу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з листопада 2010 року працює секретарем Топорівської сільської ради. Померлого [PERSON] бачила один раз, коли той, у 2011 році приходив у сільську раду, щоб скласти заповіт на відповідача, який був посвідчений при свідку. Був знервований, але добровільно його писав. Заповіту було два примірника, один видали йому наручно, а інший залишився у сільській раді. Доступ до заповіту мала вона та голова сільської ради, тому його ніхто не міг поміняти. Текст заповіту готувала вона, а [PERSON] його лише підписав. При складанні заповіту особа [PERSON] була встановлена по паспорту, був дуже схожий. Оригінал заповіту та реєстр нотаріальних дій вилучені. В реєстр заповіт одразу не внесли, а лише літом 2012 році за зверненням відповідачки. Їй відомо, зі слів голови сільської ради, що [PERSON] зустрічався з ним щодо оформлення заповіту. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, на підтвердження та спростування позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Спір, який є предметом розгляду, виник між сторонами з приводу реалізації права на спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, у зв'язку з чим, регулюється нормами книги шостої Цивільного кодексу України «Спадкове право». Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.05.2012 року серія [NUMBER] /а.с.8/, внаслідок чого після нього відкрилася спадщина, право на яку мають його спадкоємці. На момент смерті [PERSON] належала на праві власності квартира на [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності №43433 від 21.11.1995 року (дублікат)/а.с.9/. В ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України закріплено норму про те, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив його. З матеріалів справи вбачається, що згідно заповіту від 28.10.2011 року, померлий [PERSON] все своє майно, де б воно знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів [PERSON] Вказаний заповіт складений в приміщенні Топорівської селищної ради та посвідчений секретарем цієї ради [PERSON] Як зазначено у вказаному заповіті він зареєстрований в реєстрі за № 210. Після смерті [PERSON] відповідачем як особою, вказаною в заповіті від 28.10.2011 року, подано до нотаріуса заяву про відкриття спадщини. Судом також встановлено, що позивач є донькою [PERSON], тобто входить в число спадкоємців першої черги за законом, натомість, відповідач, на якого складено заповіт, не належить до таких. За таких обставин, у випадку визнання недійсним оспорюваного заповіту позивач отримає право на спадкування після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги, яке в нього відсутнє при умові дійсності заповіту. При цьому, статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто заповіт є одностороннім правочином особи, який за своєю формою та змістом повинен відповідати загальним вимогам, встановленим чинним законодавством для правочинів, і лише при дотриманні цих обов'язкових вимог створюватиме права та обов'язки для визначених в ньому осіб. Як вбачається з оспорюваного заповіту, заповідачем виступав [PERSON], яким цей заповіт прочитано вголос та підписано особисто, про що проставлено підпис, що посвідчено секретарем Топорівської сільської ради [PERSON] Статтею 1234 ЦК України закріплено норму про те, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Таким чином, однією з основних умов дійсності заповіту згідно ч. 2 ст. 1234 ЦК України є особиста реалізація права на нього заповідачем. Згідно висновку експерта № 6/421 від 23.08.2012 року, складеного начальником сектору ТДД та почерку НДЕКЦ при ГУМВС у Львівській області полковником міліції на підставі постанови від 07.08.2012 року про призначення експертизи, винесеної слідчим СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області [PERSON] у кримінальній справ № 141-1283 [PERSON] рукописний текст «[PERSON] цей заповіт прочитано вголос та власноруч підписано» в заповіті від імені [PERSON] від 28.10.2011 року - виконаний не [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] в графі № 9 «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» під номером нотаріальної дії 210 журналу реєстрації нотаріальних дій за 2011 рік 1 Топорівської сільської ради Буського району Львівської області та в заповіті від імені [PERSON], складеному 28.10.2011 року, в графі «Підпис» виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису. Встановити, ким були виконані дані підписи не являється можливим. Відповідач та його представник висловили сумнів в об'єктивності вказаного висновку почеркознавчої експертизи, проведеної в межах розслідування кримінальної справи, та заявили клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19.03.2013 року за клопотанням відповідача було призначено проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи, проведення якої було доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку № 1255 від 18.06.2013 року, складеного судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Біб І.Б., рукописний текст, який міститься в графі «Мною» на двох примірниках заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 28.10.2011 року секретарем Топорівської сільської ради Буського району Львівської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 210, виконані не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] на наданих на дослідження примірниках заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 28.10.2011 року секретарем Топорівської сільської ради [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 210, виконані не [PERSON], а іншою особою, із намаганням особи-виконавця наслідувати підпис [PERSON] Доказів на спростування висновків проведених експертних досліджень, невідповідності їх вимогам належності та допустимості як доказів сторонами не представлено. За таких обставин, дослідивши наведені письмові докази та висновки експертів, суд приходить до висновку, що спірний заповіт від 28.10.2011 року, складений в Топорівській сільській раді Буського району Львівської області та посвідчений секретарем ради [PERSON], не був особисто підписаний померлим [PERSON], внаслідок чого викладені в ньому розпорядження не є вираженням особистої волі [PERSON] Крім того, згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку , затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. На підставі показань [PERSON] судом встановлено, що вказаний заповіт не був внесений в Спадковий реєстр в момент складення та посвідчення заповіту, а лише влітку 2012 року. Станом на момент посвідчення секретарем Топорівської сільської ради спірного заповіту від 28.10.2011 року порядок посвідчення посадовими особами виконавчих комітетів органів місцевого самоврядування заповітів регулювався Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою Міністерством юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року, яка діяла до 02.12.2011 року; Постановою Кабінету Міністрів України № 419 від 15.06.1994 року «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених», чинною до тепер. У відповідності до п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій (додаток № 1). Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Нумерація в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з початку кожного календарного року ведеться з першого номера. Реєстри повинні бути прошнуровані, аркуші їх пронумеровані. Кількість аркушів повинна бути завірена підписом посадової особи виконавчого комітету вищестоящої Ради народних депутатів з прикладенням гербової печатки цього виконавчого комітету. Запис нотаріальної дії в реєстрі провадиться посадовою особою виконавчого комітету чорнилом (або кульковою ручкою) і тільки після того, як посвідчувальний напис чи документ, що посвідчується чи засвідчується, підписаний. Запис олівцем і підчистки в реєстрі не допускаються, вільні місця повинні бути прокреслені, а зроблені виправлення застережені за підписом посадової особи виконавчого комітету. В п. 40-1 цієї Постанови вказано, що відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр. Згідно п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 419 від 15.06.1994 року посвідчені заповіти і довіреності реєструються посадовими, службовими особами, крім капітанів морських або річкових суден, що плавають під прапором України, начальників пошукових або інших експедицій, в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - реєстр), форма якого встановлюється Мін'юстом. Кожний заповіт чи довіреність реєструються під окремим порядковим номером. Номер, під яким зареєстровано заповіт чи довіреність, зазначається в посвідчувальному написі. Реєстр повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Реєстрація заповітів і довіреностей провадиться посадовою, службовою особою тільки після підписання нею та скріплення печаткою посвідчувального напису на документі. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережені виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом посвідчення заповіту чи довіреності. Відповідно до п. 24 цієї Постанови відомості про посвідчені заповіти підлягають внесенню до Спадкового реєстру в установленому Мін'юстом порядку. На підставі наведених законодавчих положень та показань свідка [PERSON], а також відсутності в матеріалах справи доказів проведення у встановлений законом спосіб та порядок реєстрації спірного заповіту, суд приходить до висновку, що нездійснення такої реєстрації заповіту від 28.10.2011 року навіть при дотриманні інших вимог закону є порушенням наведених законодавчих положень та свідчить про не завершення процесу вчинення одностороннього правочину у вигляді заповіту, у зв'язку з чим, такий заповіт не може створювати права та обов'язки для визначеної в ньому особи. Статтею 1257 ЦК України закріплено норму про те, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно п. 5.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» справ підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення ст. 1247 ЦК. Такі заповіти прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами, та порядок їх посвідчення затверджений постановою КМУ від 15 червня 1994 року № 419 "Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених". Згідно з п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 листопада 2011 року № 1298/20036) нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій. Як вказано в п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. З врахуванням наведених законодавчих положень та практики їх застосування, враховуючи те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується відсутність підпису померлого [PERSON] на спірному заповіті та непроведення реєстрації його посвідчення як окремої нотаріальної дії у встановлений законодавством спосіб, суд приходить до висновку, що спірний заповіт від 28.10.2011 року, посвідчений секретарем Топорівської сільської ради Буського району Львівської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 210, не відповідає вимогам закону, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним. Що ж стосується позовної вимоги про визнання за позивачем як за спадкоємцем першої черги права власності на спадкове майно після смерті його батька [PERSON], то така до задоволення не підлягає з наступних підстав. В ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, суд зазначає, що положеннями ЦК України, закріпленими ст. ст. 1268-1285, встановлено порядок здійснення права на спадкування, яке полягає прийнятті спадкоємцями спадщини у встановлений законом спосіб та отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Таким чином, чинним законодавством встановлений позасудовий спосіб оформлення спадкоємцями права на спадщину, а саме - через нотаріуса, а тому лише при наявності спору з цього приводу суд може захистити права спадкоємця в судовому порядку. З врахуванням того, що позивачем не надано доказів неможливості оформлення права на спадщину у встановленому ЦК України порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину та наявності спору з цього приводу суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно. У відповідності до положень ст.11 ст.60 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності та їх достатній взаємозв'язок, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено невідповідність спірного заповіту від 28.10.2011 року вимогам закону, які не спростовані відповідачем у встановленому законом порядку, однак, зважаючи на недоведеність позовної вимоги про необхідність визнання за позивачем права власності на спадкове майно в судовому порядку, позовні вимоги підлягають до задоволення частково. У зв'язку з цим, у відповідності до ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог частково, на відповідача слід покласти документально підтверджені судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial