Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

03 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.02.2016 року), [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на підставі договору купівлі - продажу від 15.04.2016 року належить жилий будинок [ADDRESS]. Відповідно до умов зазначеного договору купівлі-продажу всі зареєстровані у даному будинку повинні були знятися з реєстраційного обліку до 15.05.2016 року, а продавець повинна була звільнити будинок від власних речей. На момент укладення договору в будинку були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Оскільки, на даний час з реєстраційного обліку знялись лише [PERSON] та [PERSON], а відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовляються від добровільного зняття з реєстраційного обліку, тому позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 15.04.2016 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником жилого будинку [ADDRESS]. Попереднім власником даного будинку, відповідно до договору купівлі - продажу, була [PERSON] (а.с.4-6). В зазначеному жилому будинку, зареєстровані відповідачі - [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією будинковою книги на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7-8) та адресними довідками, що були видані Вознесенським РВ УДМС. Як встановлено в судовому засіданні, останні з часу продажу житлового будинку за місцем реєстрації не проживають, витрати по утриманню майна не несуть, особистих речей цих осіб в будинку немає. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Наведене свідчить про те, що права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. При цьому законом не передбачено перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи вищевикладене, оскільки право власності на житловий будинок попереднього власника [PERSON] припинено, в зв'язку з продажем будинку, то і у відповідачів [PERSON] та [PERSON] як у членів сім'ї попереднього власника відсутні будь які правові підстави для проживання і користування житловим будинком [ADDRESS]. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до ст. 7 вищевказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Для зняття осіб з реєстраційного обліку відповідному органу достатньо рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом чи виселення, що набрало законної сили, та є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи. За такого, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.

Outcome: partial