Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

22 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] права користування будинком [ADDRESS] шляхом зняття його з реєстрації. Свої вимоги мотивує тим, що він на підставі договору дарування укладеного між ним та [PERSON] і [PERSON] є власником частини будинку [ADDRESS] . Інша частина будинку належить його сусідам і має адресу [ADDRESS] . Як з`ясувалось з 1995 року у належному [PERSON] приміщенні зареєстрований [PERSON] . В родинних відносинах з [PERSON] він не перебуває, жодних особистих його речей в будинку не має, також в будинку він не проживав і не навідувався до нього. В грудні 2019 року відповідач з`явився і попросив надати йому будинкову книгу, яка йому потрібна для обміну паспорта. При цьому він пообіцяв, що зніметься з реєстрації, як тільки отримає новий паспорт, однак станом на день звернення до суду цього не зробив. Наразі реєстрація відповідача у належному позивачу приміщенні створює для нього перешкоди в реалізації права власності, а також змушує нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, тому позивач просить суд задовольнити його позовну заяву. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відзиву від відповідача на позовну заяву [PERSON] до суду також не надходило. На підстав вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування укладеного 12.04.2002 року між ним та [PERSON] , [PERSON] /а.с.3/ Інша частина будинку належить [PERSON] . Кожна частина цього дому має окремі виходи і будинкові книги. Частина будинку належна [PERSON] має адресу [ADDRESS] ./а.с.36-40/ Згідно будинкової книги на домоволодіння, воно розташоване за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою окрім власника зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] з грудня 1995 року /а.с.3-5/. Факт реєстрації [PERSON] в будинку [ADDRESS] також підтверджується довідкою про місце проживання особи наданої Сектором реєстрації місце проживання/перебування фізичних осіб ШМР./а.с.16/ Як вбачається з акту складеного та посвідченого головою квартального комітету №37, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проте останній з 2002 року у вказаному помешканні не проживає./а.с.6/ З довідки про склад сім`ї власника іншої частини будинку та його будинкової книги також вбачається, що [PERSON] жодного відношення до вказаного помешкання не має./а.с.36-40/ З огляду на викладе можна зробити висновок, що відповідач був зареєстрований в будинку [ADDRESS] задовгого до набуття позивачем права власності на вказаний будинок з волі попереднього власника нерухомого майна і на момент укладання договору дарування не був зняти з реєстрації, при цьому права власності на нього не мав. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК України). Крім того, відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Як вбачається з вищенаведеного, право користування спірним будинком у відповідача виникло як похідне від прав колишнього власника житла. В цей же час, колишній власник житла втратив право власності та право користування жилим приміщенням. За таких обставин, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщення. Що стосується вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки зазначені повноваження є дискреційними повноваженнями органу реєстрації. Відповідно до вимог\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:\~\~заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;\~\~судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати вирішити згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial