Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, визначивши заінтересованих осіб Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Харків), Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради. У заяві просила встановити факт, що вона є єдиним опікуном свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви вказує, що запис про батька дитини здійснено відповідно до ст.135 СК України зі слів матері. Вона має намір виїхати на постійне місце проживання до Ізраїлю для возз`єднання сім`ї, однак в Міністерстві Внутрішніх Справ держави Ізраїль для виїзду її сина необхідно надати рішення українського суду про те, що виключне опікунство неповнолітнього надано їй, так як у свідоцтві про народження дитини вказано батько « [PERSON] », який як фізична особа не існує. З посиланням на ст.2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», п.18 Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон та проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380, Конвенцію про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року, п.1 абзацу 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення № 5 від 31.03.1996 року вважає, що встановлення факту, що заявниця є єдиним опікуном свого неповнолітнього сина є фактом, що породжує виникнення у неї права на виїзд зі своїм сином за межі України та в`їзд її до Держави Ізраїль, а тому є фактом, що має юридичне значення. Ухвалою суду від 16.08.2021 у справі відкрито провадження. Призначено судовий розгляд на 27.09.2021 о 08 год. 40 хв. В судовому засіданні 27.09.2021 завниця [PERSON] підтримала заяву та просила її задовольнити. Представник заявниці - адвокатка Деменкова Є.С. також просила задовольнити заяву [PERSON] , пояснивши що встановлення факту, що остання є єдиним опікуном дитини [PERSON] їй необхідно для виїзду за кордон на постійне місце проживання. Представник заінтересованої особи Бахмутського відділу ДРАЦС, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи листом, що було вручено 16.09.2021, в судове засідання не з`явився. Листом від 17.09.2021 № 20.14-13/1209 просили провести слухання справи без їх присутності. Представник заінтересованої особиУправління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Літовченко К.В. не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що матір одноосібно опікується дитиною, оскільки за даними з Державного реєстру актів цивільного стану народження дитини записано згідно ч.1 ст.135 СК України зі слів матері, однак будь-яких рішень про те, що вона є опікуном дитини, Управлінням молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради не приймалося. Вона є матір`ю дитини та піклується про нього. В судовому засіданні 27.09.2021 оголошено перерву до 30.09.2021 об 11 год. 30 хв. 28.09.2021 через канцелярію суду надійшла заява адвокатки заявниці [PERSON] (вх. № 30491), у якій вона просить встановити саме той факт, що матір [PERSON] є єдиним опікуном свого сина, бо цього вимагає законодавство держави Ізраїль. Просила розглянути справу у її відсутність. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення заявниці, її представника, представника заінтересованої особи, суд при ухваленні судового рішення виходить з такого. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську Артемівського міськрайнного управління юстиції Донецької області, повторно 24.10.2020 Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (арк.с.83). [PERSON] народився [INFO] . Батьками в Свідоцтві про народження [PERSON] зазначені: батько [PERSON] , матір [PERSON] , громадянка України (арк.с.83). З витягу № 00028286635 від 24.10.2020 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, який доданий заявницею до заяви, вбачається, що відомості про батька дитини - [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (арк.с.85). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 3 22.01.2006 по теперішній час (довідка від 28.01.2020). За цією ж адресою зареєстрована його матір - [PERSON] (арк.с.84, 81). 18 вересня 2018 року між [PERSON] , [INFO] , громадянином Ізраїля, та [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, зареєстровано шлюб, про що 18.09.2018 складено відповідний актовий запис № 417 за місцем державної реєстрації - Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка [PERSON] , дружини - [PERSON] (арк.с.82). Згідно психолого-педагогічної характеристики від 02.06.2021, виданої директором Бахмутського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 11- багатопрофільний ліцей» Репка Іван Юрійович виховується у неповній родині, часто хворіє. Вихованням хлопця займається мати [PERSON] , яка підтримує постійний контакт із класним керівником. Батько не бере участі в вихованні дитини. Стосунки у сім`ї дружні, доброзичливі (арк.с.90). Відповідно до довідки від 29.04.2021 № 788 [PERSON] перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради та їй відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-ХІІ (із змінами) з 01.03.2006 по 31.07.2020 призначено допомогу на дітей одиноким матерям у розмірі 645,92 грн на дитину [PERSON] , [INFO] (арк.с.92). Листом від 17.09.2021 № 20.14-13/1209 Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомив, що в архіві відділу наявний актовий запис про народження № 74, складений 08.02.2006 стосовно [PERSON] , [INFO] , де матір`ю є [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрації проведена на підставі ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Станом на 17.09.2021 доповнення або зміни актового запису про народження № 74, складеного 08.02.2006 Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) стосовно [PERSON] , [INFO] , - відсутні (арк.с.93). Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Стаття 315 ЦПК України називає окремі категорії справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Поряд з цим, такий перелік не є вичерпним та відповідно до частини другої вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», яким заявниця обґрунтовувала свою заяву, судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Цим же пунктом визначено, що суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом). Нормами статті 135 СК України визначений порядок запису про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлено. Згідно частини 1 цієї статті передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народження провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. З урахуванням викладеного, суд вказує, що належними доказами підтвердження того, що відомості про батька дитини записані зі слів матері, є свідоцтво про народження дитини, Витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч.1 ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Частиною 1 статті 63 передбачено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Відповідно до статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. [PERSON] не є дитиною-сиротою, батьки не позбавлені батьківських прав щодо нього, суду відсутнє подання органу опіки та піклування про призначення піклувальника (опікуна) над дитиною, що є необхідною передумовою для призначення піклування (опіки). Судом може бути встановлено факт, що матір [PERSON] - [PERSON] , з урахуванням того, що відомості про батька дитини до актового запису про народження дитини внесені відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 135 СК України, є єдиним законним представником свого неповнолітнього сина згідно ст.242 ЦК України. Питання відсутності у неповнолітнього [PERSON] , на час народження батька, особа якого записана зі слів матері відповідно до норм ст. 135 СК України, врегульовано нормами Сімейного кодексу і не потребує додаткового встановлення в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Також у ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції зазначається, що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Постанова Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року N 380, якою затверджені Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, на яку посилається заявниця в обґрунтування своїх вимог, втратила чинність на підставі Постанови КМ N 682 від 26.11.2014 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 12.12.2014. Таке обґрунтування заявниці є недоречним, тому суд відхиляє ці доводи заявниці. Згідно статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», в редакції чинній з 28.08.2018, документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Частина 4 цього Закону визначає «Порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном», а порядок оформлення проїзного документа для дитини не містить, тобто це обґрунтування заявниці суд не приймає до уваги. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, законодавець передбачив можливість видачі довідки про народження дитини відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України як підставу для виїзду неповнолітньої дитини за кордон (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Чинне законодавство не дає єдиного визначення поняття «одинока мати». У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року одинокою матір`ю визнана «жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама». Із заявою про встановлення факту, що [PERSON] є одинокою матір`ю, остання до суду не зверталася. Втім суд враховує, що мають бути захищені найкращі інтереси неповнолітньої дитини, зокрема з метою возз`єднання із сім`єю в іншій державі. Статті 3, 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 покладають на Держави - учасниці цієї Конвенції зобов`язання забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, також вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Вимога Конвенції ООН про права дитини обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками. Багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Гаазька Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, до якої приєдналися Україна та Ізраїль. У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, «право піклування» охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати дитину на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (стаття 5 Конвенції). Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон. Тобто, наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не є підставою для зміни дитиною держави проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання дитини вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо (а за відсутності - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням. На території держави Ізраїль недостатньо витягу з державного реєстру актів цивільного стану та письмового підтвердження факту запису даних про батька зі слів матері, оскільки Ізраїль та Україна входять до числа держав, які зв`язані Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі Конвенція), статтею 3 якої встановлено, що права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Статтею 5 цієї Конвенції Для цілей цієї Конвенції визначено: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Для настання правових наслідків для отримання громадянства дитиною, згідно законодавства Ізраїль необхідно рішення суду України про встановлення факту, що вона є єдиним законним представником (опікуном) дитини, тобта одна має права піклування про дитину - свого сина [PERSON] . Суд враховує, що визначення походження дитини проводиться в момент державної реєстрації її народження, яке має бути здійснене у відповідності до ст. ст. 144-147 Сімейного кодексу України. Згідно частини 2 ст. 147 Сімейного кодексу України, по батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. Відповідно ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Оскільки заявниця [PERSON] є матір`ю сина [PERSON] , то відповідно до закону вона є законним представником, що опікується одна своїм неповнолітнім сином, тому суд вважає за можливе встановити факт того, що заявниця є єдиним законним представником (опікуном) свого неповнолітнього сина і це є фактом, що має юридичне значення. Судом встановлено, що факти, викладені в заяві знайшли своє повне підтвердження дослідженими по справі доказами, а тому заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial