Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

03.08.2015 року в Іллічівський міський суд Одеської області з зазначеним позовом звернулась [PERSON]М.(т.1 а.с.4-8). 27.10.2016 року представник позивачки [PERSON] подала до суду заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог (т.2 а.с.2-4). 16.12.2016 року позивачка ще раз уточнила свої вимоги (т.2 а.с.164-166). Позивачка просить суд: Визнати недійсним заповіт від 07 грудня 2009 року, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №9529. Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спадкового майна - квартиру №14, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Героїв Сталінграду, будинок 3-Б. Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину легкового автомобілю, т/з «ДЄУ ЛАНОС» DAEWOO LANOS випуск - 2006 року, колір червоний, ВН2489АН в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 04 листопада 2013 року. Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спадкового майна - гараж, який знаходиться за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Героїв Сталінграду, будинок 9-а, Кооператив «ПАРУС», номер А-3(три). Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спадкового майна - на грошові кошті, які зберігаються на депозитному вкладі, відкритому на імя [PERSON] у Банку ПАТ "Фінанси та кредит» станом на 04 листопада 2013 року. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є донькою [PERSON]. 04 листопада 2013 року [PERSON] помер. Після смерті її батька відкрилася спадщина, яка складається з нерухомого та рухомого майна, а саме: - легковий автомобіль, т/з «ДЄУ ЛАНОС» DAEWOO LANOS випуск - 2006 року, колір червоний, ВН2489АН; - квартира за №14 що знаходиться за адресою: в м.Іллічівськ, вул.Героїв Сталінграду, будинок, 3-Б; - гараж, який знаходиться за адресою: м.Іллічівськ, вул.Героїв Сталінграду, будинок 9-а, Кооператив «ПАРУС», номер А-3(три); - депозити відкриті у Банку ПАТ "Фінанси та кредит». У встановлений законом строк, вона звернулася до приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті 04 листопада 2013 року батька - [PERSON], однак отримала відмову, оскільки відповідну заяву вже було подано відповідачем [PERSON], [INFO]. Також, нотаріус повідомив їй, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки у 2009 році [PERSON] склав заповіт на користь свого сина [PERSON] Вона вважає даний заповіт недійсним через те, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30.10.2015 року призначена психолого - психіатрична експертиза. Ознайомившись з висновком судово - психіатричної експертизи №264 від 26.06.2016 року, експерти дають відповіді на кожне поставлене в ухвалі суду питання, а саме: «[PERSON], який помер 04 листопада 2013 року в момент складання заповіту (07 грудня 2009 року) по своєму психічному стану міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним, в будь - якому психічному стані, який міг суттєво вплинути на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, [PERSON] не перебував. Разом з тим, враховуючи його вікові відмінності, наявність соматичних і неврологічних захворювань, психофізичний стан, складання заповіту відбувалося під дією ситуативних факторів, емоційно, без смислової оцінки ситуації. На момент написання заповіту він перебував в уразливому стані, в стані емоційної напруги. Цей стан вплинув на прийняття [PERSON] рішення складання заповіту і можливості усвідомлено приймати рішення і реалізувати його своїми діями. У [PERSON] відмічалося порушення прийняття вільного рішення внаслідок непатологічних психологічних факторів (детально описано в п.22). Захворювання, яким страждав [PERSON] (згідно медичних документів), мали психотравмуючий вплив на нього, відображались в поведінці, настрої і відношенні до оточуючих». Таким чином, висновок містить обгрунтування даних про психічний стан особи та фактів, встановлених при дослідженні об'єктів експертизи та є належним та допустимим доказом у справі і має бути покладений в основу судового рішення. Крім того, в ході одного із судових засідань ряд свідків надали свої показання щодо відомих їм обставин справи. У відповідності до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Крім того, як передбачено ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, на момент складання та підписання вказаного заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних йому прав та обов'язків, та посвідчення його державним нотаріусом, [PERSON], враховуючи його вікові відмінності, наявність соматичних і неврологічних захворювань, психофізичний стан, складання заповіту знаходився дією ситуативних факторів, емоційно, без смислової оцінки ситуації. На момент написання заповіту він перебував в уразливому стані, в стані емоційної напруги. Цей стан вплинув на прийняття [PERSON] рішення складання заповіту і можливості усвідомлено приймати рішення і реалізувати його своїми діями. У [PERSON] відмічалося порушення прийняття вільного рішення внаслідок непатологічних психологічних факторів (детально описано в п.22). Відповідно до п.17, п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р., «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р., «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги своєї довірительниці, просять їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її довірена особа [PERSON], представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечують проти вимог позову, вважають їх надуманими та безпідставними, просять відмовити в задоволені цих вимог. Опитана в судовому засіданні, в якості третьої особи по справі приватний нотаріус [PERSON], пояснила, що до її нотаріальної контори прийшов [PERSON], з метою зробити розпорядження, щодо свого майна, а саме квартири №14 за адресою: Одеська область м.Іллічівськ, вул.Г.Сталінграду, 3-б на імя [PERSON] Запамятала цей факт тому, що [PERSON] неодноразово звертався в нотаріальну контору з інших питань за консультацією. Знала його, як чоловіка спокійного і урівноваженого. В прийнятті рішення у нього ніяких вагань не було. Він прийшов перший раз - вияснив які необхідно документи, а другий раз прийшов з документами і зробив таке розпорядження. В день складення заповіту він був спокійний веселий, жартував, розповідав різні історії, давав поради. Сказав, що так поступає тому, що донці допоміг бізнесом, а квартира буде сину. Пересвідчившись в дієздатності [PERSON] нею було складено заповіт, який [PERSON] підписав сам власноручно в її присутності в кабінеті нотаріальної контори, при цьому сторонніх осіб не було. За клопотанням сторони позивача і відповідачів судом були опитані у якості свідків сусіди, друзі, знайомі покійного спадкодавця. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що сімю [PERSON] вона знає більше 40 років. Покійний з дружиною прожили душа в душу. Покійний був дуже розумним чоловіком, до нього всі звертались за порадою. Будь-яких відхилень в його поведінці не помічала. Вже перед смертю він говорив, що все життя допомагав доньці, а сину не допоміг нічим, а тому вважав, що повинен допомогти сину. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він [PERSON] знає з 1981 року і до самої смерті, разом працювали на заводі. Покійний був «золотою людиною», завжди був спокійним, урівноваженим, чесним і відкритим, ніяких дивностей не було, мав дуже гарну пам'ять. Відносився в сім?ї до всіх однаково, гарна сім?я. Приймав рішення обдумано, зважено і всі його рішення були правильними. Спілкувався з ним до його останніх днів. Покійний за час роботи ніякими серйозними хворобами не хворів і на пенсії теж лікувався здебільш для профілактики на денному стаціонарі і ніяких серйозних хвороб у нього не було. Свідок [PERSON] пояснив суду, що покійного знав з 1978 року. Працював з ним і добре знав його сімю. Він завжди турбувався про дітей. Знав його як людину спокійну, компетентну, розумну, порядну, справедливу, вимогливу до себе і до інших. Спілкувався з покійним до останнього часу, після виходу на пенсію часто провідував його вдома, ніяких дивностей в його поведінці не помічав. З роботи [PERSON] звільнився через вік. Свідок [PERSON] пояснила суду, що покійного знала з 2009 року, коли його сім?я придбала спірну квартиру, він був її замісником ОСББ «Фієста». З [PERSON] бачилась кожен день, він зажди цікавився справами, приймав активну участь у всіх питаннях будинку, мав загострене почуття справедливості, був людиною дуже ясного розуму, прекрасної пам?яті, до кожної проблеми підходив обдумано. Рішення завжди приймав правильно. Відхилень в поведінці не спостерігала. Вона дуже часто бувала в його сім?ї, неодноразово чула, як він скаржився на свою доньку [PERSON], що вона дуже рідко спілкується, не телефонує, не цікавиться батьками, він її намагався врозумити. Перед смертю [PERSON]В, говорив їй, що дочці багато допоміг квартирами і бізнесом. А сину нічого не встиг, а тому цю квартиру залишить сину. Свідок [PERSON] показав суду, що з [PERSON] у нього були довірительні відносини. Він знав, що покійний заповів сину квартиру, при цьому покійний говорив, що доньці він вже допоміг. Психічних відхилень у [PERSON] не було, розладів також, був психічно адекватний. У нього був сильний характер, все переживав в собі і за всіх, жодну справу не робив необдумано. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] знає як розумного, професійно грамотного, з феноменальною пам?ятю. [PERSON] любив дружину, сина і внука. Якщо він так вирішив, то так і є. Він був суворий, справедливий і грамотний, за ним стояв колектив. Потрясінь у нього не було. Свідок [PERSON] пояснила, що за період спілкування ніяких дивностей в [PERSON] не спостерігала. Про заповіт не знала до його смерті. До своїх рішень підходив адекватно. Обдумував кожне слово і був адекватним і позитивним в сім?ї. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він з [PERSON] знайомий з дитинства. Спілкувались дуже часто. Він був нормальною, адекватною людиною, був дуже добрим і відзивчивим, він був головою сім?ї і сам завжди все вирішував. Рішення, щодо заповіту прийняв зважено і обдумано, ніяких стресів у нього не було. За весь період його життя він серйозно ніколи не хворів, прокапувався через цукровий діабет. У 2013 році неочікувано захворів і помер. Свідок [PERSON] пояснив, що знав покійного з юних літ. Дружили. Дивностей в характері у покійного не помічав. Свідки зі сторони позивача [PERSON] показав суду, що знає [PERSON] з 2007 року, як гостинного, люблячого пожартувати, поговорити, чесного, правильного, адекватного. Про відносини в сім?ї з ним не ділився. Свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] був дуже благородний чоловік, відносився до дочки по доброму, був чесним, веселий і турботливий. Турбувався, що не може допомогти донці. Він був осудний і дієздатний. Допитана, як свідок [PERSON] пояснила, що рішення про заповіт квартири сину покійний приймав сам. До нотаріальної контори вона з ним приходила, коли вони продавали будинок. В день складення заповіту не була. Про сам заповіт і його зміст дізналась вже після смерті чоловіка, коли прийшла до нотаріальної контори. ЇЇ чоловік не мав ніяких неврологічних захворювань і ніхто на його рішення не впливав. Тобто ні свідки зі сторони позивача, ні свідки зі сторони відповідача не помічали будь-яких психічних відхилень у покійного, а лише його характеризують, як розумну, добру, чесну, порядну людину. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З урахуванням того, що позивачка свою вимогу про визнання, заповіту недійсним із-за того, що спадкодавець в момент складання заповіту був в стані коли не розумів значення своїх дій та не міг давати їм оцінку (звіт), за клопотанням сторони позивача в судовому засіданні 30.10.2015 р. було винесено ухвалу про призначення по справі комісійної судової психіатричної експертизи (посмертної) щодо спроможності померлого спадкодавця, в момент складання заповіту давання звіту своїм діям та керування ними (т.1 а.с.173-175). За висновком судово-психіатричної експертизи №264 від 26.06.2016 року [PERSON], який помер 04.11.2013 року, в момент складання заповіту (07.12.2009 року) за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, в якому-небудь психічному стані, який би міг суттєво вплинути на його спроможність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, [PERSON], не знаходився» (т.1 а.с.231-245). Аналогічний висновок надано у висновку №619 від 24.11.2014 року судово-психіатричної експертизи (посмертної), проведеної за ухвалою Іллічівського міського суду (суддя Пушкарський Д.В. від 24.10.2014 р. (т.1 а.с.99-104). Суд звертає увагу на те, що позивачка ще двічі зверталась в Іллічівський міський суд Одеської області з аналогічними позовами і кожний раз просила суд залишити ці позови без розгляду (т.1 а.с.91,93). З матеріалів справи вбачається що спадкодавець розпорядився своїм майном на свій розсуд. Із наданих суду медичних документів (т.1 а.с.106,107,108, т.2 а.с.124-134) вбачається, що спадкодавець [PERSON] почував себе практично здоровим чоловіком і більше як за сім місяців до складання заповіту і трьох місяців після цього за медичною допомогою не звертався. Позивачка є рідною дочкою спадкодавця - [PERSON] (ст.1.а.с.27). 07.12.2009 року спадкодавець ([PERSON]В.) нотаріально оформив заповіт, за яким на випадок його смерті заповів своєму сину [PERSON], [INFO] свою квартиру №14, яка знаходиться в м.Іллічівську (м.Чорноморську) Одеської області по вул.Героїв Сталінграду (вул.Парусна), будинок №3-б (т.1 а.с.14). 04.11.2013 року спадкодавець [PERSON] помер (т.1 а.с.15). Відповідачі: [PERSON], [PERSON] є рідними спадкодавця, дружиною і сином (т.2 а.с.145, 146). У відповідності з членською книжкою, виданого гаражним колективом «Парус», користувачем гаража №А-3 з 2009 року є [PERSON]М.(відповідач)(т.1 а.с.132-134). Згідно з технічним паспортом серії КХС №909257 від 16.12.2005 року власником автомобіля марки «DAEWOO» модель «LANOS», рік випуску 2005, є [PERSON] (т.1 а.с.135). На момент смерті [PERSON] в АТ «Банк «Фінанси і Кредит»» на рахунку №2635.2.11.45565.04 на його імя був банківський вклад «Пенсійний» в сумі 100000 грн. 15.01.2014 року (після смерті спадкодавця) відповідачка [PERSON] отримала зазначену суму грошей (100000 грн.) (т.2 а.с.176), інших грошових збережень в банку спадкодавець не мав (т.2 а.с.173, 175-180). Нормою ст. 1222 ЦК України зазначається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. У відповідності з ч.1 ст.1223 ЦК України, - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За ст.1234 ЦК України зазначається, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно по ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде виявлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 225 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Норма ст.11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. В процесі розгляду справи ні позивач, ні його довірені особи не довели суду ту обставину, що спадкодавець під час підписання заповіту 07 листопада 2009 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а посилання позивача на його вікові відмінності, ситуаційні фактори, вказані в експертному висновку не можуть бути визнані судом в якості доказу і бути підставою для визнання заповіту недійсним. Підставою для визнання угоди недійсною є абсолютна неспроможність особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними. Крім того опитані судом свідки, нотаріус, висновки експертиз, спростовують твердження позивача про те, що [PERSON] в момент підписання заповіту був у стані недієздатності. Пуктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що правила ст.225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак на момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), а отже мова йде про повну неспроможність фізичної особи усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними на момент укладення правочину. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України предметом доказування є та обставина, що особа заповідач у момент складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі №36-29047 св 11,). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в Постановах Верховного суду України від 29.02.2012 року по справі №6-9 цс.12, від 17.09.2014 року по справі №6-131 цс.14. З урахуванням наведеного у суду не має ніяких правових, обєктивних і субєктивних підстав, щоб визнавати спірний заповіт недійсним, а тому і позовна вимога щодо недійсності заповіту не підлягає задоволенню. Не можуть бути задоволені вимоги позову щодо спадкування на автомобіль і гараж, так як на момент смерті спадкодавця ці обєкти були у власності [PERSON] (відповідача). Щодо позовної вимоги про право власності на 1/3 грошових коштів, які зберігаються на депозитному вкладі, відкритому на імя [PERSON] то ця вимога підлягає частковому задоволенню, так як у відповідності зі ст.ст. 60, 63, 70 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності..., частки майна дружини та чоловіка є рівними. За таких обставин дружина спадкодавця має право на половину грошових коштів які були на рахунку її померлого чоловіка, а друга половина цих коштів має ділитись між усіма спадкоємцями. То це буде уже не 1/3 частина, а 1/6 частина банківського вкладу.

Outcome: partial