Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив суд визнати недійсними: - договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 12.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2932; - договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 12.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2933; - договір дарування земельної ділянки площею 0,3500 га, кадастровий номер 3222480401:01:003:5009, розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, укладений 12.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2934. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.07.2017 були підписані сторонами та нотаріально посвідчені державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. договори дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, розташований за цією ж адресою, та земельної ділянки площею 0,3500 га, кадастровий номер 3222480401:01:003:5009, розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка. На думку позивача, вищевказані договори дарування мають бути визнані судом недійсними з огляду на те, що сторонами оспорюваних договорів та нотаріусом, який посвідчував договір, не було дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат» щодо територіальної юрисдикції нотаріального посвідчення правочину. Крім того, на думку позивача, укладення договорів дарування не відповідало волевиявленню позивача через погіршення стану здоров`я (діабет) та через досудові розслідування, в яких позивач допитувався, що також негативно вплинуло на його стан здоров`я. Зі слів позивача, відповідач переконала його, що краще перереєструвати майно на неї, оскільки у разі його смерті їй важко буде його самій переоформлювати, проте нотаріуси відмовляли у нотаріальному посвідченні таких договорів. Позивач стверджував, що в подальшому стан його здоров`я не покращувався, відповідач знайшла державного нотаріуса і наполягала на посвідченні договорів, в іншому випадку погрожувала припинити будь-який догляд за ним. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 15.06.2020 було накладено арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в іншій частині у задоволенні заяви було відмовлено. Ухвалою судді від 16.07.2020 було відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін. Не погоджуючись з позовом, 22.10.2020 відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що оспорювані договори дарування були здійснені на її ім`я за добровільною згодою позивача, її чоловіка, який на той час дуже кохав її і в доказ цього подарував їй вищезазначене майно, хоча вона і була спочатку проти такого вчинку. Вважала, що посилання позивача на те, що укладення договорів дарування не відповідало його волевиявленню через погіршення стану здоров`я та досудові розслідування, не заслуговують на увагу, так як не підтверджені жодними доказами. Також відповідач заперечувала обставину порушення вимог Закону України «Про нотаріат» щодо порушення територіальності посвідченні оспорюваних договорів, вказувала, що на той час проживала та була зареєстрована у м. Києві. На підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 805 від 08.12.2020 було здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи, в результаті чого було визначено головуючою суддею Ковальчук Л.М. Ухвалою судді від 08.12.2020 було прийнято до провадження судді Ковальчук Л.М. цю справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.05.2021 було закрито провадження у цій справі в частині заявлених вимог позивача про визнання недійсним Договору дарування земельної ділянки площею 0,3500 га, кадастровий номер 3222480401:01:003:5009, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, укладеного 12.07.2017 між сторонами, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 2934. 19.10.2021 третя особа надіслала свої пояснення щодо позову, в яких заперечила підстави, з яких позивач вважав оспорювані договори недійсними. Ухвалою суду від 21.10.2021 було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання також з`явились, в задоволенні позову просили відмовити повністю. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала листа, в якому просила суд розглядати справу у відсутність її представника. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 13-1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що Нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. З огляду на постанову ВП ВС від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17 Суд вважав законною позицію суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» містять вимоги до місця вчинення нотаріальної дії, але не встановлюють наслідків порушення цих вимог, а саме позбавлення чинності заповіту шляхом встановлення його нікчемності. Порушення нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова ВС КЦС від 20710.2021 у справі № 219/11149/18). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин та проаналізованих правових норм та судової практики, судом з наданих йому доказів встановлено наступне. Між сторонами 12.07.2017 було укладено наступні правочини: - договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2932; - договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2933. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2020 вбачається, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем на підставі вказаних договорів дарування. Належних доказів того, що позивач на час укладання цих правочинів не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, надано не було. Доказів того, що на час посвідчення оспорюваних договорів сторони не були зареєстровані у м. Києві та що посвідчення нотаріусом цих правочинів за межами його нотаріального округу порушувало на момент їх укладання права та інтереси позивача, суду надано не було. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Суду не було доведено існування обставин, що вказували б на порушення вимог ст. 203 ЦК України у момент укладання та посвідчення спірних договорів дарування, тому позов не підлягає задоволенню. Посилання позивачем на поганий стан його здоров`я, що не дозволяв йому розуміти значення своїх дій, не були підтверджені в ході розгляду справи. Вказівки позивача на порушення нотаріусом вимог ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» не були підтверджені належними доказами. Крім того, такі обставини не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки законодавство не передбачає таких наслідків. Більш того, ні з обставин справи, ні з проаналізованих нормативно-правових актів не вбачається, що таке недотримання нотаріусом принципу територіальності порушувало права та інтереси позивача на час посвідчення оспорюваних правочинів. А отже, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, в порядку ч. 9 ст. 158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2020, відповідно до якої накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності зареєстровані на ім`я [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, так як позов залишено без задоволення, суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 216, 225, 236, 321, 328 ЦК України, ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», рішення ЄСПЛ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010), ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд-

Outcome: dismissed