Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

12.05.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобовязання надати інформацію. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.05.2009 року по 02.10.2012 року. Після звільнення звернулась до відповідача з вимогою надати їй інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні [PERSON] на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо. Відповідач відмовився надати таку інформацію, що і стало причиною звернення до суду. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 червня 2015 року позов задоволено, зобовязано ПАТ «Укртелеком» надати [PERSON] за адресою [ADDRESS] інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні [PERSON] на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації [PERSON] за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо. Вирішено питання судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ «Укртелеком» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. В скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що з вимогою про надання довідки позивачка не зверталась, крім того судом не встановлено, які саме трудові права порушені, крім того не підтверджено документально понесені витрати на правову допомогу, тобто відсутній належним чином оформлений платіжний документ, який підмінений розпискою адвоката про отримання коштів. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в Чернігівській філії ПАТ «Укртелеком» на посаді керівника непрямих продажів відділу продаж послуг мобільного звязку з 01.05.2009 року та була звільнена 02.10.2012 року на підставі ст.38 КЗпП України. Після звільнення 18.02.2015 року позивач звернулася до відповідача з вимогою надати інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні [PERSON] на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації [PERSON] за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо. Листом № 14-18/881 від 17.03.2015 року їй було відмовлено в наданні такої інформації. Задовольняючи позовні вимоги, суд послався на наявність порушень прав позивача, які доведені належними і допустимими доказами. З висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав задоволення позову погоджується апеляційний суд, разом з тим рішення підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог та скасування в частині витрат на правову допомогу. Як вбачається, позивачка звернулась із заявою, та отримала відповідь від Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» (а.с. 3,4), яка не містить даних щодо запитуваної інформації по заробітній платі. Згідно із ЗУ «Про оплату праці» (ст. 31), яким визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору, зокрема з фізичними особами, та КЗпП України (ст. 49) на вимогу працівника роботодавець зобовязаний видати йому довідку, зокрема, про розмір заробітної плати. Відповідальність про достовірність даних, відображених у довідці, несе роботодавець, який виплачує доходи найманим працівникам. Обов'язок працедавця видати на вимогу працівника довідку про його доходи передбачена ст. 31 ЗУ від 24.03.95 р. N 108/95-ВР "Про оплату праці" та статтею 49 Кодексу законів про працю України (зі змінами та доповненнями). Оскільки, позивач перебувала у трудових відносинах з Чернігівською філією ПАТ «Укртелеком» обов»язок щодо надання довідки покладається на юридичну особу, а саме ПАТ «Уктелеком». За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про правильність висновків суду першої, разом з тим рішення підлягає зміні щодо викладення резолютивної частини. Як вбачається в обґрунтування підстав заявленого позову позивачка посилалась на перебування у трудових відносинах з відповідачем, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення позовних щодо надання інформації, оскільки нормами КЗпП України передбачено надання саме довідки про заробітну плату. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами в порядку статті 88 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи задоволення судом вимог заявленого позову, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,6 грн., оскільки позивач відповідно до ЗУ «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, але не зазначив в резолютивній частині дане стягнення. Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України встановлено, що витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. При цьому до інших видів правової допомоги віднесено види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. У п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів. Апелянт зазначає, що документ, який підтверджує судові витрати (сплату коштів за надання правової допомоги) не відповідає встановленим вимогам, а саме надана особиста розписка (квитанція), яка була видана на вимогу споживача. Суд першої інстанції стягнув витрати на правову допомогу на користь позивача, за відсутності обґрунтування вказаних витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній документ, оформлений у встановленому законом порядку, що свідчить про оплату витрат, повязаних із наданням правової допомоги (а.с.22). На 22 аркуші цивільної справи міститься квитанція № 8 від 08.06.2015 року без відповідних реквізитів, і як в ній зазначено, видана на вимогу споживача, відповідно до Закону України Про захист прав споживачів про прийняття адвокатом [PERSON] від [PERSON] за надання правової допомоги, згідно акту виконаних робіт від 08.06.2015року, 1000грн. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у звязку із відсутністю в матеріалах справи документа, оформленого у встановленому законом порядку, який свідчив би про оплату витрат, повязаних із наданням правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.20), 05.01.2014року між [PERSON] та адвокатом [PERSON], який на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю здійснює таку діяльність, було укладено договір про надання правої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек). Оскільки жодного із вищезазначених документів оформлених належним чином на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем суду не було представлено, а надані квитанції, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не відповідають Положенню про форму і зміст розрахункових документів (додаток № 3), затвердженого Наказом ДПАУ «Про затвердження нормативно-правових актів до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» № 614 від 01.12.2000 року, п. 2.1 якого передбачено, що у разі відсутності хоча б одного з обов'язкових реквізитів, а також недотримання сфери призначення, документ не є розрахунковим, таким чином витрати на правову допомогу стягненню на користь позивача не підлягають стягненню. Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову у відшкодуванні цих витрат.

Outcome: partial