Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

02 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що 12 листопада 2005 року уклав шлюб із відповідачкою, який рішенням Ратнівського районного суду від 19 серпня 2019 року розірвано. Зазначив, що під час шлюбу з [PERSON] придбав автомобіль "PEUGEOT PARTNER", 2004 року випуску, за 70000 гривень, який був зареєстрований на відповідачку. З метою придбання автомобіля він 01 березня 2019 року взяв у борг в [PERSON] 35000 гривень, що стверджується відповідною розпискою. Вказаний борг повернув 23 вересня 2019 року особисто в повному розмірі. Вказав, що відповідачка без його згоди не в інтересах 02 липня 2019 року відчужила вказаний автомобіль. Просить стягнути із [PERSON] в рахунок відшкодування вартості частки спільного майна подружжя, а саме автомобіля PEUGEOT PARTNER, 2004 року випуску, та повернутий позивачем борг на придбання автомобіля 52500 гривень. Відповідачка 31 жовтня 2019 року подала відзив на позов, в якому підтвердила факт придбання у шлюбі з позивачем, а саме в лютому 2019 року автомобіля PEUGEOT PARTNER, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований на її ім`я 13 березня 2019 року у територіальному сервісному центрі №0743. Автомобіль було придбано у [PERSON] за 2500 доларів США, що на момент купівлі становило 65900 грн, розписку про отримання яких надала [PERSON] й яка знаходиться у позивача. Зазначила, що спірний автомобіль був придбаний ними за 2500 доларів США, з яких 1700 доларів США є спільними з позивачем коштами, 800 доларів США отримали в позику від її мами [PERSON] . Вказані 800 доларів США вона повернула матері після продажу автомобіля. Вважає, що на момент придбання спірного автомобіля не існувало жодного боргу перед братом позивача [PERSON] , а боргова розписка від 01.03.19 сфабрикована позивачем і його братом з метою введення суд в оману. Зазначила, що твердження позивача про продаж автомобіля без його на те згоди не відповідають дійсності. У квітні 2019 року нею та позивачем було прийняте рішення продати автомобіль з метою отримання коштів для повернення боргу її матері та придбання для неї (відповідачки) як інваліда ІІІ групи ліків. 20 травня 2019 року нею була надана довіреність на розпорядження даним автомобілем, на підставі якої 02 липня 2019 року спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника. Із заявою про розірвання шлюбу вона звернулася лише після того, як 11 липня 2019 року позивач побив її та [PERSON] . За таких обставин вважає, що здійснила відчуження спірного автомобіля за згодою позивача в інтересах сім`ї та на її потреби. Крім цього, на її думку, укладення договору купівлі-продажу через спеціалізоване підприємство на підставі довідки-рахунка через відповідний територіальний сервісний центр за довіреністю на розпорядження автомобілем не потребує обов`язкової письмової згоди іншого з подружжя, якщо він не зазначений у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених у заяві. Пояснив, що у шлюбі сторони придбали спірний автомобіль, право власності на який зареєстрували за дружиною. При цьому, кошти на половину вартості автомобіля [PERSON] позичив у рідного брата [PERSON] . Покликаючись на Постанову Верховного Суду від 03.05.18 у справі №639/7335/15-ц, зазначив, що згоди на укладення договору позики в дружини не отримував, оскільки вважав, що при його укладенні, перебуваючи в шлюбі, діяв в інтересах сім`ї за згодою подружжя. Після повернення позивача 13 травня 2019 року із Російської Федерації, де він перебував на заробітках, автомобіль уже вибув із власності подружжя, оскільки відповідачка продала його, при цьому, виручені кошти привласнила не в інтересах сім`ї. Представник відповідачки пояснив, що автомобіль був реалізований зі слів довірительки 20 травня 2019 року особі, якій нею видано доручення, [PERSON] , за 2500 доларів США, письмової згоди позивач на відчуження авто не давав, однак був обізнаний про продаж автомобіля. Позивачем не доведено, що у відповідачки виникли обов`язки як другого з подружжя сплатити половину боргу за розпискою від 01.03.2019 року, оскільки відсутні докази того, що відповідачка знала про укладення її чоловіком 01.03.2019 договору позики із [PERSON] , що вона надавала письмову згоду на укладення цього договору позики, що отримані за договором позики кошти було витрачено позивачем в інтересах сім`ї та саме під час його перебування у шлюбі із відповідачкою. Крім цього, стороною позивача не доведено, що отримані відповідачкою від продажу спірного автомобіля кошти було витрачено не в інтересах сім`ї та не під час її перебування у шлюбі із позивачем, при тому, що шлюб між сторонами був розірваний значно пізніше відчуження транспортного засобу, а сама відповідачка заперечує факт відчуження майна не в інтересах сім`ї. Вважає, що з огляду на презумпцію наявності згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном, враховуючи правову позицію Верховного Суду України (постанова від 12.10.2016 року у справі № 6-1587цс16, постанова від 16.08.2017 року у справі № 6-54цс17), відповідно до якої при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, саме позивач має довести ту обставину, що майно було відчужено не в інтересах сім`ї. Однак матеріали справи таких доказів не містять. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Позов підлягає до часткового задоволення. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 12 листопада 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року розірваний. У шлюбі, а саме 13 березня 2019 року придбано автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на відповідачку. Сторонами визнається той факт, що спірний автомобіль було придбано в інтересах сім`ї за 2500 доларів США. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (Постанова ВСУ від 7 грудня 2016 у справі №6-1568цс16). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання про походження коштів на придбання автомобіля, суд виходиться із наступного. Оцінюючи твердження позивача про придбання автомобіля часткового за його особисті кошти в сумі 35 тисяч гривень, які він отримав у позику в брата [PERSON] й самостійно повертав після припинення шлюбних відносин із відповідачкою, а також твердження відповідачки про отримання в позику від її мами [PERSON] 800 доларів США з цією метою, суд доходить висновку про їх недоведеність. Так, згідно із розпискою від 01.03.19 [PERSON] 01 березня 2019 року одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 грн для покупки автомобіля, які зобов`язувався повернути в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. У разі недотримання - зобов`язувався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення. Ця ж розписка містить застереження [PERSON] від 23.09.19 про те, що борг в сумі 35 тисяч гривень від [PERSON] отримав, розписку повернув. Позивач, допитаний як свідок щодо обставин укладення договору позики, показав, що кошти в сумі 35 тисяч гривень отримав згідно з розпискою в день її складення 01 березня 2019 року. Розписку він (позивач) складав за власним бажанням безпосередньо у житловому будинку брата [PERSON] після отримання коштів за договором. Повідомляв брата про призначення коштів - для придбання автомобіля. Кошти повертав 3 - 4 частинами, у тому числі й в житловому будинку брата. Свідок [PERSON] показав, що на початку березня 2019 року надавав у позику [PERSON] 35 тисяч гривень, однак спочатку позивач передав йому розписку, з якою він уже прийшов до нього додому, а потім він надав позивачеві кошти. При цьому, строк повернення коштів та штрафні санкції не обумовлювали. Знав про цільове призначення позичених коштів - для придбання автомобіля, однак якого саме йому не було відомо. [PERSON] повертав кошти влітку (кінець червня - липень) протягом трьох днів двома частинами (20 і 15 тисяч гривень) біля приміщення садочка в смт.Ратне, категорично заперечив факт повернення позивачем боргу в будинку за місцем свого ( [PERSON] ) проживання. З огляду на суперечливість показань [PERSON] та свідка [PERSON] про обставини отримання позики та її повернення, беручи до уваги те, що розписка не містить конкретної вказівки на марку, модель автомобіля, суд вважає даний доказ неналежним, таким що не доводить позовних вимог в цій частині, та розцінює вказаний документ як намагання позивача збільшити особисту частку в спільному майні подружжя. Таким чином, твердження позивача про придбання автомобіля частково за рахунок його особистих коштів в сумі 35 тисяч гривень ним не доведені. Не доведеними жодними доказами всупереч ст.81 ЦПК України є доводи відповідачки про придбання спірного автомобіля частково за позичені в її матері кошти, які вона повернула останній після продажу автомобіля. Отже, враховуючи, що жодна із сторін не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, суд доходить висновку, що спірний автомобіль придбаний за спільні кошти сторін як подружжя, відтак є їх спільною сумісною власністю. Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ч.ч.1, 2, 4 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У силу ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності . Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно із роз`ясненнями, викладених в пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц. Судом установлено, що згідно із посвідченою приватним нотаріусом довіреністю від 20 травня 2019 року [PERSON] уповноважила [PERSON] , [PERSON] представляти її інтереси, зокрема при вирішенні питання купівлі-продажу або обміну, в тому числі оформлення договору за ціною та на умовах його/її розсуд, стосовно транспортного засобу «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу: [NUMBER] , виданого ТСЦ 0741 - 13.03.2019. Будь-яких доказів на підтвердження факту реалізації відповідачкою спірного автомобіля за вказаною довіреністю без його перереєстрації суду не надано. 02 липня 2019 року [PERSON] (комітент) в особі [PERSON] уклала договір комісії №2475 із ПП «Пелетон-Вест» (комісіонер), за умовами якого комітент зобов`язувався за дорученням комісіонера вчинити правочини щодо продажу автомобіля «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що стверджується відповідним договором комісії. 02 липня 2019 року ПП «Пелетон-Вест» та третьою особою укладено договір купівлі-продажу згаданого транспортного засобу №2475 за ціною 75 тисяч гривень. Така ж вартість автомобіля зазначена у акті огляду реалізованого транспортного засобу від 02.07.19 №7628/19/002684 та акті технічного стану транспортного засобу від 02.07.19 №2475. Саме 02 липня 2019 року суд вважає датою продажу відповідачкою спірного автомобіля. Із показань допитаного як свідка [PERSON] установлено, що після повернення позивача із заробітків з Російської Федерації 13 травня 2019 року відповідачка залишила їх спільне місце проживання, що на [ADDRESS] . Тоді ж вона забрала одяг із будинку, куди не повернулася по даний час. Ствердив, що вони перестали проживати як подружжя (проживали окремо, не вели спільний бюджет, не харчувалися разом), фактично шлюб існував лише юридично. З цих підстав з того ж часу не бачив спірного автомобіля. Про реалізацію авто дізнався у день подання позивачкою позову про поділ житлового будинку, будь-яких коштів від продажу йому не передавала, згоди на його відчуження він не надавав. Свідок [PERSON] показав, що з середини травня 2019 року сторони вже не проживали разом, оскільки він періодично забирав автомобілем брата - позивача у справі від будинку останнього, що на [ADDRESS] , тривалий час виконував із братом зварювальні роботи на цьому ж подвір`ї, брат самостійно готував їсти; періодично перебуваючи у будинковолодінні їх рідної сестри, що знаходиться по сусідству, відповідачки на подвір`ї спільного з позивачем будинку не бачив. З травня 2019 року не бачив на подвір`ї й спірного автомобіля. Про окреме проживання відповідачки свідчить витяг з ЄРДР від 12.07.19 та постанова про відмову у визнанні особи потерпілою від 29.10.19, згідно з якими 11 липня 2019 року в будинку по [ADDRESS] за місцем проживання [PERSON] у ході конфлікту із [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Позивач пояснив, що після залишення у травні 2019 року відповідачкою їх спільного місця проживання, що на [ADDRESS] , остання перейшла проживати за вказаною адресою до квартири, що належить її родичам. 12 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , про що свідчить копія позовної заяви. З огляду на встановлений судом факт непідтримання сторонами шлюбних відносин (окреме проживання, відсутність спільного бюджету), суд вважає доведеними твердження позивача про відчуження автомобіля відповідачкою без його на те згоди не в інтересах сім`ї. Відтак вартість реалізованого відповідачкою спірного автомобіля підлягає врахуванню при поділі. Із досліджених судом договору комісії та актів огляду транспортного засобу та його технічного стану від 02.07.19 установлено, що узгоджена комітентом ПП «Пелетон-Вест» та комісіонером [PERSON] , від імені якої за її дорученням з правом самостійного визначення ціни спірного автомобіля діяв [PERSON] , вартість автомобіля «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , становить 75000 гривень. Таким чином, суд вважає обумовлену сторонами вартість автомобіля такою, що погоджена відповідачкою. За таких обставин суд, діючи в межах позовних вимог, з огляду на визначення позивачем вартості автомобіля в 70000 гривень, враховує саме 70000 гривень як вартість спірного автомобіля. З огляду на передбачену ч.1 ст.70 СК України рівність часток подружжя при поділі спільного майна суд стягує із відповідачки на користь позивача Ѕ вартості автомобіля «PEUGEOT PARTNER», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 35000 гривень. Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст.141 ЦПК України стягує із відповідачки на користь позивача 768 грн 40 судового збору, що незважаючи на часткове задоволення позову зменшенню не підлягає, оскільки є мінімальною ставкою згідно із Законом України «Про судовий збір».

Outcome: partial