Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], а саме визначити [PERSON] 1/2 частину та [PERSON] 1/2 частину. В подальшому [PERSON] позовні вимоги змінив та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], що належить [PERSON], виділити йому у користування кімнату площею - 10, 8 кв.м, з поруч розташованою шафою площею - 2,0 кв.м., а [PERSON] кімнату площею - 16,2 кв.м, інші приміщення, як то: передпокій, кухню, вбиральню сполучену з ванною кімнатою та балкон залишити у спільному сумісному користуванні, усунути перешкоди для користування квартирою [ADDRESS], що до нього, шляхом офіційного зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні даною квартирою та вселити його в дану квартиру, стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 6690 грн. та суму судового збору встановленого законом. Свої вимоги мотивував тим, що квартира [ADDRESS], належить йому та його родичу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, що вказано в свідоцтві про право на спадщину за законом від 03.09.2010 року, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Татаринцевою І.А.. Згідно свідоцтва про право на спадщину, успадкована квартира належить спадкоємцям порівну по 1/2 частині. Не зважаючи на це, після отримання свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] забрав собі ключі від вказаної квартири, заніс в квартиру свої речі, розмістивши їх по всій площі в хаотичному стані та з вересня 2010 року, почав одноосібно користуватися всією квартирою. З цього часу доступу до своєї частини даної квартири він не має, а також не може самостійно нею користуватися та розпоряджатися, як приватною, спільною, сумісною власністю. Згідно технічного паспорту виданого 13.08.2010 року Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації, квартира має загальну площу 42,9 кв.м, та житлову площу 27,0 кв.м., складається з двох кімнат: 1-кімната площею - 16,2 кв.м, 2 кімната площею - 10,8 кв.м.. Також у спірній квартирі є: передпокій площею - 4,7 кв.м, кухня площею - 5,8 кв.м, вбиральня сполучена з ванною кімнатою площею - 2,7 кв.м, вбудована шафа - площею 2,0 кв.м, та балкон площею - 0,7 кв.м.. Вбудована шафа площею - 2,0 кв.м, розташована поряд з 2-ю кімнатою площею - 10,8 кв.м.. На даний час відповідач, являючись власником лише 1/2 частини спадкової квартири, на протязі більш як восьми років незаконно розпоряджається всією квартирою, не сплачує комунальні послуги та всіляко перешкоджає йому самостійно розпоряджатися своєю часткою успадкованої ним квартири. Він офіційно працює на приватному підприємстві, часто перебуває у відрядженнях та для свого проживання пропонує наступний варіант вирішення даного спору. Частина квартири, що складається з 2-ї кімнати площею - 10,8 кв.м. та вбудована поряд з нею шафа площею - 2,0 кв.м., має бути визначена йому. Інші приміщення, як то: передпокій, кухня, вбиральня сполучена з ванною кімнатою та балкон необхідно залишити у спільному сумісному користуванні. На неодноразові пропозиції з його сторони визначитись, щодо особистого проживання в кімнатах квартири, та спільного користування та розпорядження успадкованою квартирою, дійти домовленості з відповідачем не можливо, оскільки відповідач за даним місцем реєстрації не проживає, контакту з ним уникає, натомість заселив у квартиру квартирантів та незаконно отримує за їх проживання в спірній квартирі неконтрольований законом дохід. Спілкуватися з ним дані особи не бажають, двері в квартиру йому не відчиняють, чим умисно наносять йому непоправну матеріальну та моральну шкоду. У зв'язку з цим з цим він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що зазначені в позові, суду пояснив, що він після смерті діда він отримав у спадщину 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Іншу 1/2 частину квартири отримав у спадщину його дядько [PERSON]. Відразу ж після смерті діда відповідач замінив замки на вхідних дверях до квартири та у такий спосіб фактично позбавив його можливості мати вільний доступ до квартири. Він неодноразово намагався зустрітися з відповідачем з приводу вирішення питання про порядок користування квартирою, проте останній уникає зустрічей. Також він неодноразово ходив до квартири, стукав у двері, однак двері йому ніхто не відчиняє. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву до суду не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечує. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача. Вислухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Згідно ст..4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 вересня 2010 року, яке видане приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округуТатаринцевою І.А. та зареєстроване в реєстрі за №4908, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №27492054, сформованого 30.09.2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27319855, сформованого 15.09.2010 року, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №24633310, сформованого 03.09.2010 року, [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Інша 1/2 частина квартири належить [PERSON]. Тобто спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін. При обґрунтуванні позовних вимог та в судовому засіданні позивач посилається на те, що відповідач відразу ж після смерті спадкодавця, змінив замки на вхідних дверях до квартири, внаслідок чого, з часу отримання у спадщину частини спірної квартири, він до неї доступу не має. На його неодноразові вимоги надати йому до квартири доступ, відповідач не реагує. Відповідач до судового засідання не з»явився, будь яких доказів на спростування вказаних тверджень позивача суду не надав. Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а за правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом вселення. Як вбачається з повідомлення відділення поліції №1 Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, наданого 03.10.2018 року за вих.№15532/115/108/03-2018, в ході розгляду звернення [PERSON] з приводу того, що [PERSON] не надає доступу до квартири [ADDRESS], встановити місцезнаходження [PERSON] та опитати його по даному факту не виявилось можливим. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає бабусю [PERSON] -[PERSON] з 1992 року та постійно з нею спілкується. З її слів їй відомо, що [PERSON] не впускає в квартиру [ADDRESS] його дядько [PERSON]. [PERSON] ніколи в тій кватирі не проживав, оскільки немає доступу до неї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача [PERSON] та знає його бабусю [PERSON]. [PERSON] їй повідомляла, що її онука [PERSON] не пускає в квартиру [ADDRESS] його дядько [PERSON]. також їй відомо, що у вказаній квартирі проживають невідомі люди, де проживає [PERSON] їй невідомо. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, внаслідок дій відповідача, які полягають у створенні перешкод позивачу у його вільному доступі до належної йому на праві спільної часткової власності квартири, позивач фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном, то суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], вселення та зобов»язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою, є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст..358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З наведеного вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підміняти собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], що виготовлений КП «Кременчуцьке МБТІ» станом на 13.08.2010 року, вказана квартира складається з двох житлових кімнат, а саме кімнати «2» площею 16,2 кв.м., кімнати «4» площею 10,8 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 15,9 кв.м., а саме кухні «5» площею 5,8 кв.м., вбиральні (сполученої) «6» площею 2,7 кв.м., передпокою «1» площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи «3» площею 2 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м.. Відповідно до позовної заяви, позивач просить виділити йому у користування кімнату «4» площею 10,8 кв.м. та вбудовану шафу «3» площею 2 кв.м, відповідачу виділити в користування кімнату «2» площею 16, 2 кв.м, а кухню «5» площею 5,8 кв.м., вбиральню (сполучену) «6» площею 2,7 кв.м., передпокій «1» площею 4,7 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м. - залишити у спільному користування співвласників. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та його представником, клопотання про призначення по справі відповідної судової будівельно - технічної експертизи, для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірною квартирою, не заявлялось, відповідний висновок експерта із вказаних питань суду для дослідження не надавався. Згідно запропонованого позивачем варіанту визначення порядку користування спірною квартирою, останній просить виділити у користування відповідачу кімнату «2» площею 16,2 кв.м, яка, як вбачається із технічного паспорту на квартиру, є суміжною, а не ізольованою та потрапити до кімнати «4» площею 10,8 кв.м., яку просить виділити йому у користування позивач, можливе лише із кімнати «2» площею 16,2 кв.м, яка є прохідною. Згідно ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною третьою статті 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку, що в даному випадку, встановити порядок користування спірною квартирою із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності, відповідно до запропонованого позивачем варіанту - неможливо і при встановленні такого порядку користування квартирою будуть суттєво порушуватись права відповідача, як співвласника. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення порядку користування квартирою є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає задоволенню одна із двох позовних вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину сплаченого судового збору та половину сплачених витрат на професійну правову допомогу.

Outcome: partial