Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 15.11.2017 року позивач припинив трудові відносини з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 26649,34 грн. Позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на свою користь, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 16.11.2017 року по 03.12.2020 року в сумі 5423,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2017 року по 03.12.2020 року в сумі 233497,25 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн. та судові витрати в сумі 908 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, розгляд справи просив проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 01.01.2005 року по 15.11.2017 року, включно. Трудові відносини припинились 15.11.2017 року за власним бажанням [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . На момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 26649,34 грн. ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» 04.12.2020 року виплатило позивачу борг по заробітній платі в повному обсязі в сумі 26649,34 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 11.02.2021 року, виданої АБ «Кліринговий дім». Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд відзначає наступне. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Крім того, жодних доказів на підтвердження можливих поважних причин несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні, відповідачем не надано, правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем. Разом з тим щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, суд зазначає таке. Метою законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Однак, з огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням зазначеного вище, обставин даної справи, а саме: розміру заборгованості, періоду затримки причини, з якими пов`язана тривалість затримки виплати (прострочення) такої заборгованості, тобто порушень прав працівника до моменту остаточного розрахунку по заборгованості, а також співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, де зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає, що є підстави для заявленого позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 16.11.2017 по 03.12.2020. Середньогодинна заробітна плата позивача складає 38 грн. 05 коп. згідно довідки. Середньомісячне число робочих годин позивача згідно довідки, наданої відповідачем, складає 171,8 робочих годин. Загальна кількість робочих годин за період з 16 листопада 2017 року по 03 грудня 2020 року, включно, становить 6136,59 год., яка складається з кількості робочих годин за 11 робочих днів затримки у листопаді 2017 року (167,5 год. : 22 робочих днів у листопаді 2017 року х 11 робочих днів затримки = 83,75 год.), за 36 повних місяців затримки з листопада 2017 року по грудень 2020 року (167,5 год. х 36 місяців = 6030 год.) та за 3 робочих дня затримки у грудні 2020 року (167,5 год. : 22 робочих днів у грудні 2020 року х 3 робочих дня затримки = 22,84 год.). Загальна сума\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~становить 233\~497,25\~грн.\~(визначається\~шляхом множення\~середньогодинної заробітної\~плати на\~кількість робочих\~годин затримки,\~тобто 38,05 грн. х 6136,59 год. = 233\~497,25 грн.). При цьому, визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховується загальний розмір заборгованості із невиплаченої заробітної плати у розмірі 26\~649,34 грн, що більш ніж у дев`ять разів менше, ніж заявлений позивачем до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, враховуючи висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, адже його розмір в сумі 233\~497,25 грн. є неспівмірно великим. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 100000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Підсумовуючи, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2017 по 03.12.2020, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 100 000 грн. 00 коп. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд відзначає наступне. Відповідно до\~ст.\~34\~Закону України\~«Про оплату\~праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1\~та частиною\~1\~статті 2\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» встановлено,\~що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Згідно з пунктами 2-4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Отже, розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 16 листопада 2017 року по 03 грудня 2020 року складає 6662,21 грн., виходячи з такого розрахунку: грудень 2017 року: інфляційні втрати 266,49 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за грудень 2017 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); січень 2018 року: інфляційні втрати 399,74 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,5% (індекс інфляції за січень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); лютий 2018 року: інфляційні втрати 239,84 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за лютий 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); березень 2018 року: інфляційні втрати 293,14 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,1% (індекс інфляції за березень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); квітень 2018 року: інфляційні втрати 213,19 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); травень 2018 року серпень 2018 року інфляційні втрати відсутні; вересень 2018 року: інфляційні втрати 506,33 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,9% (індекс інфляції за вересень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); жовтень 2018 року: інфляційні втрати 453,03 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,7% (індекс інфляції за жовтень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); листопад 2018 року: інфляційні втрати 373,09 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,4% (індекс інфляції за листопад 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); грудень 2018 року: інфляційні втрати 479,68 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за грудень 2018 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); січень 2019 року: інфляційні втрати 266,49 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за січень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); лютий 2019 року: інфляційні втрати 133,24 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,5% (індекс інфляції за лютий 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); березень 2019 року: інфляційні втрати 239,84 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за березень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); квітень 2019 року: інфляційні втрати 266,49 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за квітень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); травень 2019 року: інфляційні втрати 186,54 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,7% (індекс інфляції за травень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); червень 2019 року, липень 2019 року, серпень 2019 року інфляційні втрати відсутні; вересень 2019 року: інфляційні втрати 506,33 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,7% (індекс інфляції за вересень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); жовтень 2019 року: інфляційні втрати 186,54 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,7% (індекс інфляції за жовтень 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); листопада 2019 року: інфляційні втрати 293,14 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,1% (індекс інфляції за листопада 2019 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); грудень 2019 року інфляційні втрати відсутні; січень 2020 року: інфляційні втрати 53,29 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,2% (індекс інфляції за січень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); лютий 2020 року інфляційні втрати відсутні; березень 2020 року: інфляційні втрати 213,19 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за березень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); квітень 2020 року: інфляційні втрати 213,19 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); травень 2020 року: інфляційні втрати 79,94 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,3% (індекс інфляції за травень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); червень 2020 року: інфляційні втрати 53,29 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,2% (індекс інфляції за червень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); липень 2020 року серпень 2020 року інфляційні втрати відсутні; вересень 2020 року: інфляційні втрати 133,24 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 100,5% (індекс інфляції за вересень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); жовтень 2020 року: інфляційні втрати 266,49 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за жовтень 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); листопад 2020 року: інфляційні втрати 346,44 грн. = 26649,34 грн. (заборгованість) Х 101,3% (індекс інфляції за листопад 2020 року) : 100% - 26649,34 грн. (заборгованість); Аналізуючи вищенаведений розрахунок, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 16.11.2017 року по 03.12.2020 року, визначену без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 5423,04 грн. (в межах заявлених позовних вимог, оскільки неправильний розрахунок позивача не може бути підставою для виходу за межі позовних вимог). Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд зазначає, що обов`язок доказування заподіяної моральної шкоди, покладається на сторону, що звертається з відповідною вимогою. Судом не встановлено причинний зв`язок між заподіяною позивачу моральною шкодою і неправомірними діями відповідача. У справі немає доказів, які б вказували на це. Сам лише факт порушення прав позивача не може бути виключною підставою для відшкодування моральної шкоди, а тому у задоволенні даної частини позовних вимог слід відмовити. Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1054,29 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial