Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], 3-тя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначала, що вона та [PERSON] є власниками 1-кімнатноїх квартири [ADDRESS]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2012 року було виділено зі спільної сумісної власності по ? частині на вищевказану квартиру. Згідно свідоцтва про одруження від 26.05.2001 року серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] є подружжям. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, як дружина померлого. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну померлому частку квартири [ADDRESS]. Позивач звернулась до приватного нотаріуса для відкриття та прийняття спадщини, але їй було відмовлено у зв'язку з тим, що в спадковому реєстрі існує інформація про те, що її чоловік склав заповіт не на її користь. Як їй повідомили у Державному нотаріальному архіві в м. Запоріжжі, її чоловіком було складено заповіт на користь неповнолітнього [PERSON], [INFO], опікуном якого є [PERSON] Посилаючись на те, що вона є громадянкою Російської Федерації, на день смерті чоловіка була непрацездатною за віком, просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Крім того, зазначав, що [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки проживає у Росії, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після померлого чоловіка до суду не подавала. [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог [PERSON], просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини не зверталась, а тому не набула права на спадщину. Крім того, відповідно до вимог законодавства непрацездатною вважається жінка, яка досягла віку 55 років. Проте, позивач на час смерті [PERSON] не досягла пенсійного віку, а тому не має право на обов'язкову частку у спадщині. Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що зроблено актовий запис № 254 та 10.08.2010 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. За життя, 19.03.2004 року, [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого частину квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві власності, він заповів [PERSON] 29.11.2010 року [PERSON], яка діяла від імені малолітнього онука [PERSON], [INFO], звернулася до Сьомої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді частини квартири [ADDRESS] за заповітом. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, позивач посилалась на те, що вона незалежно від змісту заповіту має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на час смерті свого чоловіка була непрацездатною, на підтвердження чого надала суду копії пенсійного посвідчення, виданого Ямало-Ненецьким автономним округом. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. За вимогами ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1272 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу (шість місяців) не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщини. Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування, той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як встановлено судом, позивач у справі на час відкриття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] разом з ним не проживала, протягом 6-місячного строку після відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, позовні вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не заявляла, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що [PERSON] в силу наведених вище вимог чинного законодавства є такою, що не прийняла спадщину у встановленому ЦК України порядку, а тому порушення її прав з боку відповідача відсутні. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на день смерті спадкодавця [PERSON], позивачу [PERSON], [INFO], було 52 роки. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених позивачем і на підставі доказів, наданих сторонами. За вимогами 10, 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Постанови Міністерства праці № 41 від 01.09.1992 року працездатність людини - це здатність до активної діяльності, що характеризується можливістю виконання роботи й функціональним станом організму в процесі роботи. Згідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійному захворюванні, які спричинили втрату працездатності" № 1105-XIV від 23.09.1999 р., Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 5.11.1991р., Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 р. непрацездатними особами, зокрема, є жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, що досягли 60 років. Згідно зі ст. 7 Федерального закону «Про трудові пенсії в РФ», право на трудову пенсію по старості мають чоловіки, які досягли віку 60 років, і жінки, які досягли віку 55 років. Відповідно до Федерального закону «Про державне пенсійне забезпечення в Російській Федерації», непрацездатними визнаються громадяни, які, зокрема, досягли віку 65 та 60 років (відповідно чоловіки та жінки), які не мають права на пенсію, передбачену Федеральним Законом «Про трудові пенсії в Російській Федерації». На підтвердження свого права на обов'язкову частку у спадщині [PERSON] надала копію посвідчення, відповідно до якого їй призначено пенсію по старості у відповідності до Федерального закону «Про трудові пенсії в РФ», «Про державне пенсійне забезпечення в РФ». Проте, як вбачається з даного посвідчення пенсія їй була призначена у віці 52 роки. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що на час смерті її чоловіка вона була непрацездатною особою, а також того, що пенсія їй призначена у зв'язку з настанням віку, який законодавство пов'язує з віком, коли жінки визнаються непрацездатними, а не на будь-яких інших пільгових умовах, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду доказів на підтвердження її права на обов'язкову частку у спадщині після померлого чоловіка [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed