Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»)про стягнення з [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]) на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстроване місце проживання: [ADDRESS]) завдані збитки у розмірі 110 387,75 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок порушення [PERSON] (пасажиром) зобов'язань із договору перевезення, на Позивача (перевізника) органом влади Польщі було накладено адміністративне стягнення в розмірі 3000,00 євро, сума якого, на думку Позивача, вважається завданою шкодою з вини Відповідача і підлягає стягненню з нього на користь Позивача. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, представником Позивача подано до суду відповідь на відзив на позов, в якому представник покликається на невірне застосування норм законодавства представником Відповідача. Представник Відповідача - [PERSON] - в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представником Відповідача також надано суду Відзив на позов, в якому він покликається на те, що накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу на перевізника фізичну особу-підприємця [PERSON] відбулося внаслідок неналежного виконання обов'язків перевізника, що займається регулярним перевезенням осіб у міжнародному транспортному сполученні, а не внаслідок порушення зобов'язальних правовідносин Відповідачем. Заслухавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 07 березня 2016 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та громадянином України [PERSON] укладено договір перевезення пасажирів (автобусний квиток від 07.03.2016 р., викуплений на прізвище [PERSON], № документу ЕТ090533, до Каттовіце, рейс Кам'янець-Подільський - Щецин, перевізник [PERSON], час виїзду 07.03.2016 р., год. 18:31) (а.с.10, зворотна сторінка). 08 березня 2016 року при здійсненні прикордонного контролю на пункті перетину кордну в м. Корчів, на напрямку в'їзду до республіки Польща, Комендантом Відділення Прикордонної Варти в Корчові [PERSON] було відмовлено у в'їзді до республіки Польща з тієї підстави, що в нього був відсутній візовий документ, а саме, віза [NUMBER] в закордонному паспорті [PERSON] розпочинається тільки 10.03.2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В ході судового розгляду справи представниками сторін визнано наявність проїзного документа у [PERSON], а також наявність у його закордонному паспорті візи, строк дії якої розпочинався з 10.03.2016 р. Рішенням Коменданта Відділення Прикордонної Варти в Корчові 34-552 Млини від 25 квітня 2016 року про накладення адміністративного покарання на перевізника (а.с.6-14) у зв'язку з невиконанням перевізником [PERSON] покладеного на нього обов'язку контролю, визначеного ст. 459 закону від 12 грудня 2013 року про іноземців, на [PERSON] було накладено адміністративне покарання (штраф) у розмірі 3000 євро. Згідно листа Бещадського відділення Прикордонної Варти №BI-WF/3254/18 від 16.03.2018 р. (а.с.18, зворотна сторінка) вищевказаний штраф було сплачено повністю 07.08.2017 р. та 29.01.2018 р. Посилаючись на те, що вищевказані кошти в еквівалентній до національної валюти в сумі у 110 387,75 грн., які було сплачено Позивачем в якості фінансового штрафу внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності органом влади республіки Польща, є збитками у зобов'язальних правовідносинах, які виникли між Позивачем та Відповідачем на підставі договору перевезення, фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення збитків. Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, щовидаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Згідно ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із договору перевезення, визначено ст. 920 ЦК України. Так, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Статтями 921-924 ЦК України врегульовано відповідальність перевізника за ненадання транспортного засобу і відповідальність відправника за невикористання наданого транспортного засобу, за затримку відправлення пасажира та порушення строку доставлення пасажира до пункту призначення, за прострочення доставки вантажу, за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти відповідно. Як зазначено в позовній заяві та підтверджено представником Позивача в судовому засіданні, суму адміністративного штрафу у 3000 євро, які було сплачено перевізником (Позивачем) до бюджету республіки Польща, Позивач вважає шкодою (збитками), завданими йому в результаті вини Відповідача у зобов'язальних правовідносинах, які випливають із договору перевезення. При цьому, на підтвердження укладення між сторонами договору перевезення представником Позивача здійснено посилання виключно на наявність автобусного квитка від 07.03.2016 року, копію якого до матеріалів справи не долучено, однак наявність такого квитка підтверджується змістом Рішення Коменданта Відділення Прикордонної Варти в Корчові 34-552 Млини від 25 квітня 2016 року про накладення адміністративного покарання на перевізника (а.с.10, зворотна сторінка), а також такий факт не спростовано представником Відповідача належними засобами доказування. Так, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України укладення договору перевезення пасажира може підтверджуватися видачею відповідного квитка, а тому факт існування між сторонами зобов'язальних правовідносин доведено представником Позивача. Разом з тим, посилаючись на обов'язок Відповідача [PERSON] відшкодувати на користь Позивача [PERSON] завдані йому внаслідок сплати адміністративного штрафу у 3000,00 євро збитків, представником Позивача не наведено суду конкретної правової підстави, яка б підтверджувала існування такого обов'язку у Відповідача. Окремий письмовий договір перевезення між [PERSON] та [PERSON], який би містив положення про необхідність відшкодування пасажиром усіх витрат перевізника, понесених ним з вини пасажира, між сторонами не укладався, оскільки підтвердженням існування правовідносин із перевезення між сторонами є виключно автобусний квиток від 07.03.2016 року. Чинне законодавство України (ЦК України та інші акти законодавства у сфері перевезень, в тому числі, міжнародних) не містять відповідних положень, які б покладали на пасажира у міжнародному перевезенні обов'язок щодо відшкодування шкоди, якої було завдано внаслідок притягнення перевізника до адміністративної відповідальності у зв'язку з відсутністю у пасажира дозвільних документів на в'їзд до країни прямування. Відтак, за висновком Суду, позиція Позивача щодо обов'язку Відповідача відшкодувати витрати перевізника, пов'язані зі сплатою адміністративного штрафу за рішенням органу влади Республіка Польща, саме у зобов'язальних правовідносинах (які виникли із договору перевезення) є помилковою. Крім того, в судовому засіданні представник Позивача підтвердив суду те, що підставами пред'явленого позову є порушення Відповідачем зобов'язальних правовідносин, які виникли з договору перевезення, а не відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Так, зі змісту Рішення Коменданта Відділення Прикордонної Варти в Корчові 34-552 Млини від 25 квітня 2016 року про накладення адміністративного покарання на перевізника вбачається, що на перевізника [PERSON] було накладено штраф у результаті невиконання ним вимог ст.459 Закону від 12 грудня 2013 року про іноземців, за змістом якої перевізник, який повітряним чи морським шляхом, має намір привезти іноземця за кордон, приймає всі необхідні засоби для забезпечення того, щоб іноземець, який планує в'їхати на територію Республіки Польща мав чинний проїзний документ, що надає право до перетину кордону, необхідну візу або інший чинний документ. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] ініціювалася передбачена польським законодавством процедура оскарження вищевказаного Рішення Коменданта Відділення Прикордонної Варти в Корчові 34-552 Млини від 25 квітня 2016 року про накладення адміністративного покарання на перевізника, Суду надано не було, що може свідчити про згоду [PERSON] з даним рішенням. Крім того, Суд звертає увагу на те, що основні права та обов'язки автомобільного перевізника та автомобільного само зайнятого перевізника, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, врегульовано статтею 30 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зокрема, абзацом другим частини 2 статті 30 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний:забезпечувати передпочатком пасажирського міжнародного автомобільного перевезення перевіркунаявності у пасажирів документів, необхідних для в'їздудодержавипрямування,держав за маршрутомслідування,тавідмовлятиу міжнародному перевезенні пасажирам, які не пред'явили необхідні документи. Отже, чинне законодавство України покладає на перевізника, який здійснює пасажирське міжнародне автомобільне перевезення, обов'язок щодо здійснення перед початком такого перевезення перевірки наявності у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, і в разі відсутності таких документів - обов'язок відмовити у такому перевезенні. Одним із таких документів є віза - документ дозвільного характеру, який може представляти собою штамп, спеціальну марку, наклейку або голографічну вставку в паспортному документі. Віза оформлена уповноваженими державними органами конкретної держави являється дозволом на в'їзд особи на територію такої держави на зазначений у візі строк або на транзитний проїзд через її територію протягом відповідного строку. Суд не заперечує обґрунтованості посилання представника Позивача на встановлений законодавством обов'язок саме пасажира мати при собі під час автомобільного пасажирського перевезення відповідні дозвільні документи (зокрема, посилання на ст. 158 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. N 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 р. N 1184), однак звертає увагу на те, що наявність такого законодавчо закріпленого обов'язку пасажира жодним чином не звільняє від закріпленого ст.30 Закону України «Про автомобільний транспорт» обов'язкуперевізника, який здійснює пасажирське міжнародне автомобільне перевезення, щодо здійснення перед початком такого перевезення перевірки наявності у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, і в разі відсутності таких документів - обов'язку відмовити у такому перевезенні. Здійснюючи міжнародне автомобільне перевезення, Позивач повинен бути обізнаним також і із законодавством Республіки Польща в сфері пасажирських перевезень, яким встановлено правила міжнародного перевезення пасажирів та відповідальність за їх порушення. У спірних правовідносинах [PERSON] було притягнуто органом влади Республіки Польща до відповідальності за порушення правил ввезення пасажирів на територію Польщі. Вказана обставина мала місце внаслідок невиконання саме перевізником (якого представляв водій автобуса) обов'язків щодо перевірки наявності у пасажирів дозвільних на в'їзд до Польщі документів. Необґрунтованим є посилання представника Позивача на те, що водій автобуса зобов'язаний був перевірити виключно наявність візи, а не строку її дії, оскільки віза і є дозволом на в'їзд на територію іноземної держави на певний строк, а тому такий строк також підлягав обов'язковій перевірці. За таких обставин Суд приходить до висновку про те, що в даній цивільні справі представником Позивача не доведено існування правових підстав для стягнення з Відповідача коштів в сумі 110 387,75 грн., які було оплачено Позивачем в якості штрафу до бюджету республіки Польща, оскільки вказану суму штрафу було сплачено [PERSON] внаслідок власної недбалості (невиконання вимог закону щодо перевірки наявності в пасажира дозвільних на в'їзд документів) в адміністративних правовідносинах між [PERSON] та органом влади Польщі, а не внаслідок порушення [PERSON] зобов'язань, які виникли з договору перевезення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON].є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 908-928 Цивільного Кодексу України, ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт»,

Outcome: dismissed