Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства «Транс Логістик», в якому просить: - стягнути з відповідача 43 746 (сорок три тисячі сімсот сорок шість) гривень, 55 копійок - збитків, 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок- моральної шкоди, та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривні 80копіок - понесених позивачем під час подання позову. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що як вбачається із постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29.04.2020 року у справі №208/2460/20, провадження №3/208/1618/20, 10.04.2020 року приблизно о 13-30 у м. Кам`янське Дніпропетровської області по проспекту Свободи, в районі будинку № 34 в результаті зіткнення двох автомобілів: MAN TGM 12.250 д.н.з [NUMBER] , під керуванням водія - [PERSON] , який працює водієм у Приватному підприємстві «Транс Логістик», та іншого автомобіля Renault Megane д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , він же власник цього автомобіля, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наведені вище автомобілі було пошкоджено. Як вбачається з постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29.04.2020 року у справі №208/2460/20 винним в результаті розгляду цієї пригоди визнано водія автомобіля MAN TGM 12.250 д.н.з [NUMBER] - [PERSON] , постанова суду набрала законної сили 12.05.2020 року. В даному випадку як зазначає позивач та як вбачається з постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2020 року у справі №208/2460/20 [PERSON] працює водієм у відповідача, отже за змістом ч.1 ст.1172 ЦК України саме відповідач несе за нього цивільно-правову відповідальність та відшкодовує шкоду. Разом з тим, як вбачається з обставин справи цивільно-правова відповідальність водія автомобіля водія автомобіля MAN 12.250 д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] була застрахована у ПАТ «СК «УСГ» за полісом №ЕР 116841490 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22.03.2019 року, страхова сума за полісом (за даним страховим ризиком - «шкода майну») - 100000.00 грн, франшиза - 0.00грн. З урахуванням викладених вище обставин позивач наголошує на тому, що страховик ПАТ «СК «УСГ» за полісом №ЕР 116841490 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22.03.2019 року, відшкодовує лише оцінену шкоду, розмір якої (з урахуванням зносу та за вирахуванням франшизи) опосередковано визначено суб`єктом оціночної діяльності. Так позивач звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з вимогою про виплату страхового відшкодування, і 22.05.2020 року страхова компанія сплатила 7423.45грн (за вирахуванням комісії банку 37.12грн - фактично надійшло 7386.33грн). Фактично ж як зазначає позивач, ним понесено збитків на суму 51 170.00грн, що підтверджується заказ-нарядом №379 від 20.06.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру №392 від 24.06.2020 року, та Акту виконаних робіт №398 від 24.06.2020 року. За вказаних обставин та наведеного правового регулювання сам винуватець (роботодавець) відповідає за відшкодування вартості відновлювального ремонту, яка не покривається страховою компанією. Таким чином, як зазначає позивач розмір його майнових вимог (матеріальних збитків) визначається наступним розрахунком: 51170.00грн (реальні витрати на ремонт пошкодженого авта) - 7423.45грн (страхове відшкодування сплачене страховою компанією) = 43746,55грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну (немайнову) шкоду у розмірі 50 000.00грн. Обґрунтовуючи її розмір позивач посилається на обставини заподіяння фактом дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої було пошкоджено належний позивачу на праві власності автомобіль, внаслідок чого останній отримав сильні душевні та психічні страждання, які полягали у тому що позивач тривалий час сильно переживав з приводу того, що відбулось, його щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої дії, страх можливого повторення цих подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я, тощо - вимушено стали постійними супутниками позивача. 2. Позиція відповідача. Відповідачем було подано відзив від 17.08.2020 року у якій він заперечує проти позову та просить суд повністю відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень, відповідач зазначає, що він не заперечує проти того, що [PERSON] , який працює водієм у Приватному підприємстві «Транс Логістик») заподіяв збитки під час дорожньо-транспортної пригоди від 10.04.2020 року іншому автомобілю Renault Megane д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідачем заперечується сума збитку заподіяна позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, на думку відповідача вона є завищеною. При цьому відповідач посилається на нерозумність та несправедливість, безпідставність заявлених до стягнення вимог, відсутність в матеріалах справи автотоварознавчого дослідження, відсутність фотографій пошкоджень. Крім того у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що в подальшому він заявить клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. Заперечуючи проти відшкодування позивачу моральної шкоди, відповідач посилається на відсутність будь-яких доказів та обґрунтування заявлених до відшкодування сум моральної шкоди, відтак відповідач просить повністю відмовити і у стягненні з нього на користь позивача моральної (немайнової) шкоди. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 30.06.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 03.07.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито справу в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] , адвокат Івах Євгеній Вікторович подав заяву про розгляд справи без участі, заперечує проти залучення третіх осіб, та просить суд залишити без розгляду відзив на позовну заяву відповідача, як поданого із порушенням процесуального строку встановленого судом. Представник відповідача, представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання, та клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)". Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з п.3 ч.2 ст.11 ЦК України серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків зазначено: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: …відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України Збитками є: …втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст.1187 ЦК України Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою Крім того згідно ч.1 ст.1172 ЦК України 1. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. До таких висновків дійшли судді Верховного Суду у постановах: № 200/13471/16-ц від 11.09.2019 року; № 209/5115/15-ц від 29.08.2019 року; № 369/4994/16 від 14.08.2019 року; № 910/12722/18 від 03.07.2019 року; № 742/3364/17 від 05.06.2019 року; № 757/20309/15-ц від 27.03.2019 року; № 183/3903/16 від 07.03.2019 року; № 902/1142/17 від 27.02.2019 року; № 640/4185/15-ц від 06.02.2019 року. Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно з усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Водночас відповідно до ст.1194 ЦК України Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, змагальність під час судочинства за своєю природою засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості), сторони, треті особи та їх представники) наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта, що цілком узгоджується з приписами ч.1 ст.49 ЦПК за якою «сторони користуються рівними процесуальними правами», а не рівними процесуальними обов`язками. Таким чином тягар доказування певних обставин що входять до предмета доказування у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта. При цьому згідно ч.2 ст.13 ЦПК України Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 6. Фактичні обставини встановлені судом Відповідно до постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29.04.2020 року у справі №208/2460/20, провадження №3/208/1618/20 10.04.2020 року приблизно о 13-30 у м.Кам`янське Дніпропетровської області по проспекту Свободи, в районі будинку №34 в результаті зіткнення двох автомобілів: MAN TGM 12.250 д.н.з [NUMBER] водій - [PERSON] , який працює водієм у Приватному підприємстві «Транс Логістик» та іншого автомобіля Renault Megane д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , він же власник цього автомобіля, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наведені вище автомобілі було пошкоджено. Як вбачається з постанови Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 29.04.2020 року у справі №208/2460/20 винним в результаті розгляду цієї пригоди визнано водія автомобіля MAN TGM 12.250 д.н.з [NUMBER] - [PERSON] (постанова суду набрала законної сили 12.05.2020 року). Під час притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності судом було встановлено його особу, у т.ч. місце роботи та посаду. Подаючи до суду відзив на позовну заяву, представник відповідача так само визнав факт того, що на дату дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, займаючи посаду водія, що у відповідності до положень ч.1 ст.82 ЦПК України приймається судом як визнання цих обставин. Як вбачається матеріалів справи підставою та предметом заявленого позивачем позову є стягнення у відповідності до ст.1194 ЦК України з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому позивач посилається на положення ч.1 ст.1172 ЦК України за якою Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. До таких висновків дійшли судді Верховного Суду у постановах: № 200/13471/16-ц від 11.09.2019 року; № 209/5115/15-ц від 29.08.2019 року; № 369/4994/16 від 14.08.2019 року; № 910/12722/18 від 03.07.2019 року; № 742/3364/17 від 05.06.2019 року; № 757/20309/15-ц від 27.03.2019 року; № 183/3903/16 від 07.03.2019 року; № 902/1142/17 від 27.02.2019 року; № 640/4185/15-ц від 06.02.2019 року, як суд у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховує під час вирішення цієї справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи у відповідності до ст.1194 ЦК України фактичний розмір заподіяної шкоди надав до суду заказ-наряд №379 від 20.06.2020 року на суму 51170.00грн, Акт виконаних робіт №398 від 24.06.2020 року до заказу-наряду №379 від 20.06.2020 року на суму 51170.00грн, та квитанцію до прибуткового касового ордеру №392 від 24.06.2020 року на підтвердження факту оплати наведених у зазначених документах робіт та матеріалів. При цьому суд у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує практику Верховного Суду за якою навіть відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України, висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду 25.04.2018 року у справі №760/5618/16-ц (провадження №61-4463св18), від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18. Натомість у даній справі позивач надав докази оплати вартості проведених ремонтних робіт, підтверджуючи це первинними документами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.191 ЦПК України відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відтак суд також звертає увагу на те, що відповідачем в силу положень п.1 ч.1 ст.191, ч.3 ст.82 ЦПК України не було додано жодних доказів, висновків експертів і заяв свідків до відзиву, які б підтверджували його заперечення проти позову. Заперечуючи проти зазначених документів, відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, відтак суд їх розцінює як припущення, на яких в силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України не може ґрунтуватись доказування. В той же час як вже раніше зазначалось в силу диференціації процесуальних функцій та положень ч.2 ст.13 ЦПК України, з урахуванням визначеного кола учасників, збирання таких доказів не є обов`язком суду. Зазначаючи у відзиві на позовну заяву про те, що ним буде заявлено клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, відповідач відповідно до ч.3 ст.13, ст.103 ЦПК України таке клопотання на момент ухвалення судом рішення так і не заявив. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того суд враховує, що згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у справі № 487/1637/15-ц (провадження № 61-7871св18) у постанові від 06.09.2018 року призначення судової автотоварознавчої експертизи задля визначення розміру заподіяних збитків було б можливим та доцільним за умови якщо б транспортний засіб було або взагалі не відремонтовано, або ж частково відремонтовано. Разом з тим з урахуванням того, що як вбачається з матеріалів справи та підтверджено первинними документами автомобіль позивача відремонтовано повністю - розмір збитків визначається реальними витратами позивача підтвердженими первинними розрахунковими документами. Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача фактичних збитків на суму 43746,55грн, у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди 51170.00грн і страховим відшкодуванням у розмірі 7423.45грн. Відтак позовні вимоги позивача у цій частині підлягають повному задоволенню. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної (немайнової) шкоди, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення цих вимог, з огляду на наступне. Суд частково погоджується з тим, що факт настання дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль Renault Megane д/н [NUMBER] , створив позивачу певні незручності, порушивши повсякденний ритм його життя, соціальні зв`язки, завдавши певні душевні страждання, створивши певну емоційну напругу, нервозність, дратівливість, та інші наслідки психотравмуючої дії. Водночас суд враховує заперечення відповідача з цього приводу, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги щодо розумності і справедливості, а позивачем всупереч встановленого процесуальним законом тягаря доказування не надано суду належних та достатніх доказів понесення ним саме такої глибини фізичних і душевних страждань, погіршення його здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди саме у вказаному позивачем розмірі - 50тисяч гривень. Відтак суд з урахуванням принципів пропорційності, розумності і справедливості, виходить з того, що достатнім для відшкодування позивачу заподіяної йому моральної (немайнової) шкоди є сума 1000.00грн (одна тисяча гривень), яку суд вважає розумною та достатньою для відновлення прав позивача у цій частині. Розглядаючи і вирішуючи клопотання відповідача щодо відкладення судового засідання через те, що з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19 Кабінетом Міністрів України впроваджено карантин, суд зазначає, що не вбачає для цього достатніх правових підстав, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач (який є юридичною особою) був заздалегідь повідомлений судом у встановленому процесуальним законом порядку про дату, час та місце судового розгляду; відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із викладенням у ньому власної правової позиції, та заявив необхідні клопотання. З огляду на те, що представник відповідача заявив клопотання щодо відкладення розгляду справи через карантинні обмеження, то суд зазначає, що за умов карантину та введених обмежень пересування територією країни, доцільним для забезпечення права на участь в розгляді справи, є розгляд справи в режимі відеоконференції або в порядку письмового провадження. В той же час, позбавлення сторони права на участь у розгляді своєї справи через карантинні заходи суперечило б вимогам Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та було б не пропорційним між використаними засобами та поставленою метою. Однак відповідного клопотання представником відповідача суду не заявлено. Крім того, станом на дату ухвалення судом рішення Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області розглядаються справи з урахуванням та дотриманням усіх карантинних обмежень встановлених на відповідній території. Зазначений підхід підтверджується і європейською судовою практикою вирішення подібних питань. Як зазначено в Декларації Європейської комісії з питань ефективності правосуддя від 10.06.2020 року, право на справедливий суд Європейської конвенції з прав людини (ЄКПЛ), має дотримуватися у будь-який час і особливо важливі під час кризи. Стабільне функціонування судової влади та послуги, що надаються фахівцями у сфері правосуддя, потребують забезпечення відповідно до європейських стандартів. Довіра до правосуддя має залишатися навіть під час кризи. … Будь-яка відповідь на кризу має відбуватись відповідно до суворого дотримання принципів верховенства права і повинна поважати і захищати права людини. … Під час пандемії може з`явитися необхідність у запровадженні карантину в судах для захисту здоров`я та безпеки працівників та відвідувачів суду. Це слід робити з обережністю і пропорційно, оскільки такі заходи можуть стати причиною обмеження доступу до правосуддя - основного принципу верховенства права. Вирішуючи клопотання представника позивача щодо залишення відзиву на позовну заяву без розгляду суд виходить з наступного. Дійсно 13.07.2020 року на адресу відповідача судом направлялась ухвала суду про призначення до судового розгляду від 03.07.2020 року, разом із повісткою повідомленням, позовною заявою та доданою до неї матеріалами. Цією ж ухвалою суду для відповідача судом було встановлено процесуальний строк для подання відзиву на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та містити докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також роз`яснено відповідачу його право подати зустрічний позов. Як зазначено в ухвалі такий строк не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження. Заявляючи клопотання про залучення як третьої особи до участі у справі [PERSON] (водія автомобіля MAN TGM 12.250 д.н.з [NUMBER] ), суд також не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне. Розглядаючи та вирішуючи клопотання представника відповідача щодо залучення як третіх осіб до участі у справі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», та [PERSON] , суд виходить з наступного. Так заявляючи клопотання про залучення як третьої особи до участі у справі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» представник відповідача здебільшого посилається на те, що цивільно-правова відповідальність застрахована у цій компанії за полісом №ЕР 116841490 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22.03.2019 року, страхова сума за полісом (за даним страховим ризиком - «шкода майну») - 100000.00грн, франшиза - 0.00грн, та на неотриманні ним від цієї компанії жодних документів. Разом з тим будь-яких доказів надсилання відповідачем таких запитів до страхової компанії, або ж відповідної заяви про забезпечення доказів, складеної у відповідності до вимог ст.ст.116-117 ЦПК України відповідач до суду не надав. Відповідно до ст.43 ЦПК України «Учасники справи зобов`язані: … сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;», відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. При цьому як неодноразово наголошував у своїй правозастосовчій практиці Верховний Суд, з урахуванням частини 2 ст.19 Конституції України принцип процесуального формалізму є основним у процесуальному праві, оскільки саме через нього знаходить свій вияв суворий імперативний метод публічного права, спрямований на забезпечення принципу рівності сторін, шляхом встановлення чітких формально визначених, заздалегідь відомих правил поведінки. Разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи суд вважає за можливе відмовити позивачу у задоволенні такої заяви про залишення відзиву без розгляду, з огляду на наступне. Так, згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини (далі також - Суд). Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «ПринцЛіхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44) Крім того згідно ч.1 та ч. 2ст.212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. З урахуванням викладених обставин, враховуючи надані сторонами й досліджені судом докази, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ст.209 ЦПК України Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України серед питань які вирішуються судом під час ухвалення рішення суду є питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України до основних завдань (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. При цьому відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Правовий аналіз наведених вище законодавчих приписів дозволяє дійти до висновку про те, що цивільне судочинство спрямоване на справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (зокрема й права на відшкодування судових витрат) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами. Суд враховує, застосуванні норми права до спірних правовідносин викладені в постановах Верховного Суду, зокрема наголошує на правових позиціях викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року, та постанові Великої Палати № 752/16797/14-ц від 27.03.2019 року. До таких висновків дійшли також і судді Верховного Суду у постановах: № 752/9591/16-ц від 18.12.2019 року; № 201/2187/15 від 20.11.2019 року; № 759/9261/15-ц від 13.11.2019 року; № 753/12993/16-ц від 06.11.2019 року; № 559/934/16-ц від 06.11.2019 року; № 439/180/15-ц від 30.10.2019 року; № 369/8675/16-ц від 30.10.2019 року; № 363/1300/16-ц від 16.10.2019 року; № 234/19372/15-ц від 16.10.2019 року; № 369/3461/17 від 09.10.2019 року; № 381/1625/14-ц від 09.10.2019 року; № 607/1848/16-ц від 02.10.2019 року; № 753/14729/16-ц від 25.09.2019 року; № 415/3676/16-ц від 25.09.2019 року; № 753/881/2017 від 14.08.2019 року; № 757/17525/16-ц від 31.07.2019 року; № 127/22011/15-ц від 24.07.2019 року; № 385/1259/16-ц від 26.06.2019 року; № 712/7242/16-ц від 26.06.2019 року; № 287/463/15-ц від 26.06.2019 року; № 759/10424/16-ц від 12.06.2019 року; № 206/3219/15-ц від 15.05.2019 року; № 279/96/17 від 24.04.2019 року; № 127/7370/17 від 10.04.2019 року; № 521/5996/16-ц від 27.03.2019 року; № 695/882/15-ц від 20.03.2019 року; № 522/438/18 від 20.03.2019 року; № 369/11306/16-ц від 06.03.2019 року; № 369/11701/15-ц від 06.03.2019 року; № 757/41971/15-ц від 13.02.2019 року; № 359/3528/16-ц від 30.01.2019 року; № 640/12615/15-ц від 16.01.2019 року. Відтак суд наголошує, що встановивши наявність порушеного права, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав. При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру буде остаточно вирішено (BALATSKYY v. UKRAINE, № 34786/03, § 30, ЄСПЛ, від 25 жовтня 2007 року). Також Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE, № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE, № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року). Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] додано до позовної заяви 2 квитанції про сплату ним судового збору на суму 2102 (дві тисясі сто дві) гривні 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, та 840 (вісімсот сорок) гривень 80копійок Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача судом моральної (немайнової) шкоди задоволено частково, суд вбачає підстави для пропорційного зменшення стягнення з відповідача розміру сплаченого позивачем судового збору у цій частині, тобто у розмірі 42.04 грн. Разом з тим сума судового збору сплачена позивачем за подання майнової вимоги про стягнення збитків, з огляду на її повне судом задоволення підлягає стягненню у повному обсязі - 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Outcome: partial