Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

24 вересня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів, в якій просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 2 556 172 грн. 80 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. та стягнути з [PERSON] на користь, [PERSON] судовий збір у розмірі 8810 грн. 00 коп. та понесені судові витрати на правову допомогу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23 квітня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали інвестиційний договір, згідно з яким обєктом - інвестування є приміщення, що знаходиться в орендованому користуванні у сторін, що знаходиться у м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 5 на 6 поверсі, І черга та підприємницька діяльність, яка має здійснюватися виконавцем або ТОВ «Спалах ЮА» на орендованому приміщенні. Договір був підписаний сторонами 23 квітня 2016 року та відповідно до п. 9.1 Договору вступив в силу з дати підписання його сторонами. Розділом 3 Інвестиційного Договору був визначений порядок виконання Договору, а саме п.3.7 визначено, що після повернення в якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США (у разі повернення вказаної суми протягом одного року) доля Інвестора в отримані доходу стає 50%. Таким чином, після настання певної події (отримання доходу в розмірі еквіваленту 72 тис. доларів США) інвестор має право отримувати 50% доходу від обєкту інвестування. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший рік у якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США, зобовязання виконавця переноситься на другий рік дії Договору. В такому випадку Виконавець зобовязаний повернути еквівалент 84 тис. доларів США. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший та другий рік у якості доходу еквівалент 84 тис. доларів США. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший та другий рік у якості доходу еквівалент 84 тис. доларів США зобовязання виконавця переноситься на третій рік дії Договору. В такому випадку виконавець зобовязується повернути еквівалент 96 тис. доларів США. [PERSON] свої зобовязання за договором виконав повністю, передавши кошти відповідачу, про що свідчить розписка від 24 квітня 2016 року, написана відповідачем [PERSON] В свою чергу, відповідач взяті на себе зобовязання за вищевказаним договором не виконав, у звязку з чим позивач і просить стягнути суму еквівалентну 96\~000, 00 доларів США, як то передбачено інвестиційним договором. Окрім того, позивач зазначає, що діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди оскільки нормальний уклад життя позивача був порушений, позивач був змушений обмежувати себе у звичайному проведені відпочинку та відновленні здоровя. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Призначено підготовче судове засідання. 22 листопада 2018 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає позов [PERSON] безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню посилаючись на наступні обставини. Так, позивач вказує у позовній заяві, що відповідач взяв на себе обовязок з повернення певної грошової суми. Це не відповідає дійсності, оскільки між сторонами було укладено інвестиційний договір, а не договір займу чи кредиту. Позивач вірно зазначає, що інвестиція вклад майнових цінностей, в результаті якої створюється прибуток, але фактично він хоче повернення наданих грошових коштів з процентом за їх користування, що вже є кредитною діяльністю. Однак, вказаний договір не є кредитним, позивач не є банківською установою або фінансовою установою, для надання кредиту у іноземній валюті необхідно отримати індивідуальну ліцензію НБУ. Таким чином, позивач намагається видати інвестиційний договір за кредитний та стягнути передані у платне користування кошти з процентами за їх користування. Навіть в такому випадку позовні вимоги є передчасними, оскільки три роки з моменту передання коштів настануть 24.04.2019 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі ордеру [PERSON] РН-695 № 011 від 19.09.2018 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі Ордеру ПТ № 081242 від 05.12.2018 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви [PERSON] посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, що23 квітня 2016 року між [PERSON] (Інвестор) та [PERSON] (Виконавець) було укладено інвестиційний договір. (а.с. 14-16) Відповідно до розділу 2 Інвестиційного договору від 23 квітня 2016 року предметом цього договору є участь сторін у діяльності з надання інформаційних та консультаційних послуг, навчання, надання приміщень в суборенду (та інші види підприємницької діяльності) та відповідних часток доходу повязаного з роботою виконавця на умовах і в порядку, передбачених договором. Виконавець на момент укладання договору є орендарем частки приміщення, вказаного в п.1.1., й організовує надання інформаційних та консультаційних та інших послуг населенню. Інвестор здійснює фінансування діяльності виконавця шляхом внесення інвестиції (коштів). Виконавець забезпечує реалізацію проекту інвестиції інвестора шляхом надання інформаційних та консультативних (та інших) послуг населенню. Сторони отримують у загальну власність частки обєкту інвестування. Вартість обєкту інвестування до укладання цього договору складає еквівалент 20\~000, 00 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент укладання договору. Інвестовані інвестором кошти повертаються інвестору у вигляді отримання частки доходів (з урахуванням витрат), згідно цього договору. Відповідно до п. 1.1. договору обєкт інвестування складає: -Приміщення, що знаходиться в орендованому користуванні у сторін на території 49083, м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 5, на 6-ому поверсі І черга; -Підприємницька діяльність, яка має здійснюватися виконавцем або ТОВ «Спалах ЮА» - (директором якого є виконавець) на орендованому приміщенні. Вартість обєкту інвестування передбачена п. 4. 1 Інвестиційного договору, в якому зазначено, що вартість обєкту інвестування складає еквівалент 80\~000, 00 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент укладення договору. Обєм грошових коштів, що інвестується дорівнює 60\~000, 00 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент укладання договору. Відповідно до п. 3.1. виконавець починає діяльність, що направлена на виконання поставлених цим договором завдань, негайно після отримання від інвестора обумовлених грошових коштів. Як вбачається із розписки від 24.04.2016 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 60\~000, 00 доларів США в рахунок інвестиційного договору по розвитку філіалу «Спалах» м. Дніпропетровськ. (а.с. 17) Отже, судом було встановлено, що [PERSON] свої зобовязання за інвестиційним договором від 23 квітня 2016 року виконав в повному обсязі, надавши у повному обсязі обєм грошових коштів, що інвестується. Пунктами 5.1.4, 5.1.5 та 5.1.6. Інвестиційного договору передбачено, що інвестор має право отримувати 100% доходу (в розумінні цього договору) від діяльності виконавця на обєкті інвестування до настання події, визначеної в п. 3.7. Інвестор має право отримувати 50 % доходу (в розумінні цього договору) від діяльності виконавця на обєкті інвестування після настання події, визначеної в п. 3.7. Інвестор має право повернути інвестовану частину на умовах цього Договору у випадках викладених у п. 3.7, 6.3., 6.4. Пунктом 3.4. інвестиційного договору передбачено, що інвестор має право на отримання 100 % доходу від діяльності виконавця на обєкті інвестування до повного погашення інвестованих коштів. Дохід в розумінні цього договору це грошові кошти, що отримує виконавець від підприємницької діяльності на обєкті інвестування за вирахуванням витрат, які несе виконавець при проведенні підприємницької діяльності. Відповідно до п. 3.7. вказаного договору після повернення в якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США (у разі повернення вказаної суми протягом одного року) доля Інвестора в отримані доходу стає 50%. Таким чином, після настання певної події (отримання доходу в розмірі еквіваленту 72 тис. доларів США) інвестор має право отримувати 50% доходу від обєкту інвестування. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший рік у якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США, зобовязання виконавця переноситься на другий рік дії Договору. В такому випадку Виконавець зобовязаний повернути еквівалент 84 тис. доларів США. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший та другий рік у якості доходу еквівалент 84 тис. доларів США зобовязання виконавця переноситься на третій рік дії Договору. В такому випадку виконавець зобовязується повернути еквівалент 96 тис. доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] 1\~000, 00 доларів США по інвестиційному договору від 23 квітня 2016 року згідно п. 3.7. про що і розписався, що підтверджується розпискою. (а.с. 45) Інші розписки, які були надані відповідачем по справі, суд не приймає до уваги оскільки кошти за вказаними розписками отримував [PERSON], а не позивач по справі, та по розписці від 21.04.2016 року, а не по інвестиційному договору. (а.с. 44) Пунктом 6.1 Інвестиційного договору від 23 квітня 2016 року передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань, які передбачені положеннями договору та чинним законодавством України. Усі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в звязку з укладанням та виконання положень договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами. При неможливості досягнути згоди в результаті переговорів сторони передають такі спори на розгляд відповідних судових органів України. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідач свої зобовязання за інвестиційним договором не виконав, досягти врегулювання спору мирним шляхом не вдалося, а тому він і був вимушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення неотриманого доходу за інвестиційним договором. Відповідно до частини 11 статті ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір - це домовленість щодо встановлення, зміни або припинення зобов'язання як правовідношення. Предметом договору є зобов'язання, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 9.5 Інвестиційного договору передбачено, що сторони підтверджують, що вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і жодна з них не буде посилатися після укладання договору на недосягнення згоди з істотних умов договору як на підставу для визнання його неукладеним або недійсним. Так, суд приходить до висновку, що при підписанні інвестиційного договору від 23 квітня 2016 року сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а тому він відповідно до ст. 638 ЦК України вважається укладеним. Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначені в Законі України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991 року, який передбачає, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. При цьому, в ст. 1 вказаного закону визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в обєкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект, зокрема: такими цінностями є рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», обєктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші обєкти власності, а також майнові права. Відповідно до статті 5 вищевказаного Закону інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Статтею 7 цього Закону встановлено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається. Статтею 177 ЦК України встановлено, що до об'єктів цивільних прав відносять речі, майнові права та інше, статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважається річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки, майнові права є не споживною річчю; майнові права визнаються речовими правами, а статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлюється, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Таким чином, об'єктом цивільного права за інвестиційним договором є закріплене за позивачем майнове право, отримане в результаті інвестицій. Як вбачається з укладеного договору, між сторонами виникли договірні відносини щодо інвестування у діяльність з надання інформаційних та консультаційних послуг, навчання, надання приміщень в суборенду, тим самим позивач, будучи інвестором, вклав у вказану діяльність власні кошти, а тому він має право на отримання доходу. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У рішенні по справі «Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Адже під поняттям майно розуміються не лише речі, які належать особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також й права на майно, які особа набуде у майбутньому. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. З вищенаведеного можна зробити висновок, що особа, яка укладає договір з метою у майбутньому набути права власності на майно, має правомірні очікування, що у розумінні ЄСПЛ підпадає під поняття «власність». Аналогічні положення містяться у рішеннях ЄСПЛ по справах Мелахер та інші проти Австрії від 19.12.1998 р., Бурдов проти Росії від 07.05.2002 р., Прессос Компанія та інші проти Бельгії від 28.10.1995 р. Право інвестора на отримання доходу за інвестиційним договором від 23 квітня 2016 року передбачене у п. 3.7 інвестиційного договору, відповідно до якого після повернення в якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США (у разі повернення вказаної суми протягом одного року) доля Інвестора в отримані доходу стає 50%. Таким чином, після настання певної події (отримання доходу в розмірі еквіваленту 72 тис. доларів США) інвестор має право отримувати 50% доходу від обєкту інвестування. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший рік у якості доходу еквіваленту 72 тис. доларів США, зобовязання виконавця переноситься на другий рік дії Договору. В такому випадку Виконавець зобовязаний повернути еквівалент 84 тис. доларів США. У випадку, якщо інвестор не отримав за перший та другий рік у якості доходу еквівалент 84 тис. доларів США зобовязання виконавця переноситься на третій рік дії Договору. В такому випадку виконавець зобовязується повернути еквівалент 96 тис. доларів США. ( а.с. 14-16) Тобто, зобовязання по поверненню 96 000 доларів США виникає у виконавця з моменту не отримання інвестором доходу за перший та другий рік в еквіваленті 84 000 доларів США, а не по закінченню трьох років, як то зазначає відповідач по справі. Щодо посилання відповідача на те, що вказаний інвестиційний договір не є кредитним, позивач не є банківською установою або фінансовою установою, для надання кредиту у іноземній валюті необхідно отримати індивідуальну ліцензію НБУ та, що таким чином, позивач намагається видати інвестиційний договір за кредитний та стягнути передані у платне користування кошти з процентами за їх користування, суд зазначає наступне. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Так, як було встановлено у рішенні вище, 23 квітня 2016 року між сторонами було укладено інвестиційний договір. Сторони договору дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов. Вказаним договором передбачено право інвестора на отримання доходу від діяльності виконавця на обєкті інвестування та встановлено особливості його отримання в залежності від конкретним обставин. Тобто, у даному випадку інвестиційним договором не передбачено право на отримання процентів, а передбачено лише особливості отримання доходу від обєкту інвестування, отже, за своєю суттю інвестиційний договір від 23 квітня 2016 року не може вважатися кредитним, оскільки в ньому не міститься істотних умов кредитного договору, як то порядок нарахування відсотків та їх сплати, пеня, штрафні санкції тощо, а тому суд приходить до висновку, що посилання відповідача не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з приписами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як встановлено статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи викладені норми закону, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні було встановлено, що інвестору протягом двох років не було повернуто в якості доходу еквівалент 72 000 доларів США, то він має право на повернення 96 000 доларів США. З матеріалів справи вбачається, що 1 000 доларів США була повернута позивачеві, а тому суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у вигляді неотриманого доходу у розмірі 95 000 доларів США. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Отже,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню сума\~неотриманого доходу\~за інвестиційним\~договором від\~23\~квітня 2016\~року у\~розмірі 95\~000,\~00\~доларів США,\~що на\~день винесення\~рішення судом\~за офіційним\~курсом НБУ\~складає 2\~564\~050, 00 грн. (95\~000, 00 доларів США* 26,99). Позивач в своїй позовній заяві також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду, оскільки його нормальний уклад життя позивача був порушений, він був змушений обмежувати себе у звичайному проведені відпочинку та відновленні здоровя. За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він поніс моральні страждання через невиконання відповідачем договору. Окрім того, суд зазначає, що підписуючи договір, позивач погодився з його умовами та прийняв їх. Так, п. 3.7. інвестиційного договору від 23 квітня 2016 року передбачено можливі ризики неотримання інвестором доходу за перший, другий та третій рік дії договору, а отже, позивач свідомо прийняв можливі ризики неналежного виконання договору та погодився з ними, а тому суд не знаходить підстав для відшкодування моральної. Таким чином, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає частковому задоволенню. Позивач також просив суд стягнути з відповідача судові витрати повязані з розглядом справи, а саме витрати на правову допомогу, відповідач також у своєму відзиві просив суд вирішити питання, що до розподілу витрат на правову допомогу, які були ним понесені. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги. Згідно статті 26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов'язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі ,з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. За змістом статті 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Статтею 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. В порушення вищезазначених положень Закону, ні позивачем, ні відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження їх витрат на професійну правничу допомогу. З огляду на викладене та відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які свідчать про надання послуг адвокатом, оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги та які відповідають вище встановленим вимогам, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат понесених позивачем та відповідачем по справі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню лише судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду відповідно до квитанції № 19122235 від 18..09.2018 року. (а.с. 2) На підставі викладеного та

Outcome: partial