Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

06.08.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», як банком з одного боку, та [PERSON] як позичальником з іншого боку було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу [NUMBER] (далі за текстом - кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого банк надав позичальникові кредит в сумі 29 627 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника за [NUMBER] згідно п.1.5 договору (т.1 а.с.6-14). Відповідно до п.1.2.2 кредитного договору, кредит надано позичальникові строком до 05.08.2015 року із зобов'язанням повернути кредит в повному обсязі в терміни та на умовах, що встановлені графіком погашення кредиту - додатком №1 до договору. Цільове призначення кредиту визначено п.1.4 договору - для особистих потреб позичальника, а саме купівлі автомобіля. Як визначено п.1.3 кредитного договору (т.1 а.с.7), за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 14% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за договором в попередньому місяці. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1 договору (тобто 28%). Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або повної несплати платежу, встановленого в договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення заборгованості. Порядок зміни процентної ставки регламентовано розділом 5 кредитного договору (т.1 а.с.11). Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Так, при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе самостійно. За даних обставин, всі наведені представником відповідачів з даного приводу доводи судом розцінюються як спосіб захисту інтересів поручителів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Посилання представника на недійсність кредитного договору, його окремих положень суд не приймає до уваги з огляду на те, що відповідних вимог стосовно цього відповідачі не заявляли. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Норма ч.2 ст.32 Закону України «Про Національний Банк України» містить заборону щодо випуску та обігу інших грошових одиниць на території України як нерозривної сукупності дій по їх випуску та подальшому обігу, а не як двох різних операцій - випуску або обігу. Адже стаття 44 цього ж закону закріплює за НБУ повноваження у сфері валютного регулювання, тим самим містить презумпцію правомірності використання валютних цінностей на території України у порядку, встановленому законодавством України. Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Так, правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною в АКІБ «УкрСиббанк» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №75 від 24.12.2001 року згідно офіційних відомостей Національного Банку України з інтернет-порталу www.bank.gov.ua, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України у справах № 6-190цс15 та № 6-1680цс15. З огляду на зазначене, неспроможними є доводи представника відповідачів щодо неможливості надання ПАТ «УкрСиббанк» кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення кредитного договору [NUMBER] від 06.08.2008 року банк мав ліцензію та відповідні дозволи до неї, видані Національним Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті, в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року, на момент укладення цього договору не діяв. Крім того, послання представника на необхідність здійснення перерахунку кредиту з іноземної в національну після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» суд не приймає до уваги, оскільки положеннями вказаного нормативного акту це не передбачено, як і не передбачено його зворотну дію до договорів, укладених до набрання ним чинності. Визначаючи обсяг відповідальності за порушення виконання кредитних зобов'язань сторонами погоджено, що відповідно до п.4.1 кредитного договору (т.1 а.с.10), за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку: -в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена в гривні; -в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на день нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті; -пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент нарахування. Забезпеченням виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу [NUMBER] від 06.08.2008 року виступає порука наступних осіб: [PERSON] за договором поруки №221811 від 06.08.2008 року, укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.16-18); [PERSON] за договором поруки №238917 від 29.05.2009 року, укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.19-21); [PERSON] за договором поруки №238918 від 29.05.2009 року, укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.22-24). Всі договори поруки є типовими та укладені з кожним з поручителів окремо. Відповідні зміни щодо укладенням договорів поруки як зобов'язань, забезпечуваних основне кредитне зобов'язання внесено до п.2.1 кредитного договору додатковою угодою №1 від 29.05.2009 року (т.1 а.с.15). Інші умови договору залишено незмінними. Так, за умовами п.п.1.1-1.2 договорів поруки, поручителі зобов'язались перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов'язань за кредитом, що виникли з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу [NUMBER] від 06.08.2008 року. Підписанням договорів поручителі підтвердили свою обізнаність з умовами кредитного договору, зокрема: сумою основного боргу - 29 627 доларів США; процентною ставкою - 14%, якщо згідно умов кредитного договору не буде встановлено іншу; термін виконання зобов'язань - до 05.08.2015 року. Крім того, п.2.1 договорів поруки визначено, що у випадку зміни умов основного договору поручителі, підписанням цих договорів, підтверджують свою згоду на здійснення таких змін, які не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно ст.ст.525, 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Як встановлено в ході судового розгляду, що також підтверджується випискою по рахунку [NUMBER] (т.1 а.с.25), [PERSON] отримав кредит в повному обсязі в сумі 29 627 доларів США шляхом зарахування коштів на його рахунок та подальшою видачею їх позичальникові через Криворізьке управління АКІБ «УкрСиббанк», що є свідченням виконання банком взятих на себе зобов'язань та спростовує доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] стосовно отримання кредиту позичальником в національній валюті. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість [PERSON] свої зобов'язання по поверненню кредиту належним чином не виконував, допускаючи прострочення внесення щомісячних платежів в меншій сумі, ніж попередньо було погоджено при укладенні договору. При цьому, як слідує з розрахунку заборгованості всього в рахунок погашення кредиту [PERSON] вніс 21 231,34 доларів США, у т.ч. востаннє 04.11.2013 року - 50,98 доларів США (т.1 а.с.33), в результаті чого станом на 12.01.2015 року утворилась заборгованість за тілом кредиту 8 395,66 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість 5 573,86 доларів США, залишкова - 2 821,80 доларів США). Щодо наявної заборгованості по процентам, то як слідує з розрахунку, із нарахованого станом на 12.01.2015 року розміру процентів за користування кредитом 10 596,04 доларів США фактично позичальником [PERSON] сплачено 8 759,01 доларів США, залишок заборгованості складає 1 837,03 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість 1 672,05 доларів США, поточна заборгованість 164,98 доларів США) (т.1 а.с.37). При цьому, суд погоджується із проведеним банком розрахунком процентів за ставкою 14% річних та її застосуванням в подвійному розмірі в окремих випадках, що відповідає п.1.3 кредитного договору, оскільки її нарахування виключно на прострочену суму боргу є правомірним та було погоджено сторонами безпосередньо при укладенні договору, і не може свідчити про збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, яка залишається на рівні 14%. Суд також погоджується із заявленим позивачем розміром заборгованості за пенею в сумі 14 503,62 грн. саме в номінальному вираженні до грошової одиниці України, враховуючи те, що пеня по своїй суті не є складовою частиною основного зобов'язання, а мірою цивільно-правової відповідальності позичальника, що виключає можливість стягнення її в іноземній валюті надання кредиту, тому підлягає стягненню виключно в національній валюті за офіційним курсом НБУ до долару США, діючого на момент її нарахування банком, що також узгоджується з вимогами ч.2 ст.533 ЦК України, правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15, від 10.02.2016 року у справі № 6-1680цс15, та п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Аналізом дійсних обставин справи, розрахунку заборгованості, не спростованого відповідачами будь-якими належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про доведеність заборгованості за кредитним договором [NUMBER] від 06.08.2008 року станом на 12.01.2015 року за кредитом - 8 395,55 доларів США, по процентам за користування кредитом - 1 837,03 доларів США, та пені - 14 503,62 грн. Як передбачено ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець маж право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено розділом 6 кредитного договору (т.1 а.с.11). Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші обумовлені договором платежі. У зв'язку з порушенням боржником [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування у встановлені договором строки, банк, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, пред'явивши позов до суду до нього та поручителів. Таким чином, пред'явивши вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту і пов'язаних із ним платежів, кредитор ПАТ «УкрСиббанк», змінив строк виконання основного зобов'язання, який вважається таким, що настав для позичальника [PERSON], що зумовило для нього виникнення обов'язку в цей строк повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші платежі. Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору, що встановлює обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Згідно з ч.1 ст.554 ЦК України, яка кореспондується з положеннями розділу 1 договорів поруки, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до п.п.1.3-1.4 договорів поруки, поручителі відповідають перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору. Разом з тим, правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто зі змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч.3 ст. 554 ЦК України). Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителя відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Судовим розглядом встановлено, що кожен з поручителів окремо поручились перед ПАТ «УкрСиббанк» за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань із несенням з ними солідарної відповідальності. При цьому, умовами цих договорів не передбачено їх солідарної відповідальності між собою. В розумінні ст.543 ЦК України у взаємозв'язку з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19.12.2011 року у справі № 6-84цс11 та від 24.06.2015 року у справі № 6-255цс15, оскільки законом не передбачено обов'язкової процесуальної співучасті, позивач вправі звернутись до суду до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору будуть різні договірні відносини (тобто окремо за кожним з договорів поруки), які витікатимуть з єдиних - кредитних, що не змінюватиме їх суті. Хоча законом не заборонено укладення кількох договорів поруки на виконання того самого зобов'язання, однак в такому випадку поручителі не можуть нести солідарної відповідальності між собою за відсутності їх спільної поруки, а тому кожен окремо з позичальником відповідають перед кредитором за порушення зобов'язань. За таких обставин кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. В ході судового розгляду не встановлено жодних обставин, які б свідчили про пропущення банком строку пред'явлення вимог до поручителя, адже порука є діючою, збільшення обсягу відповідальності боржника без її згоди та відома не здійснювалось, оскільки розмір процентної ставки залишається незмінним на рівні 14%, а застосування в подвійному розмірі до простроченої суми боргу обумовлено кредитним договором при його укладенні та не може свідчити про збільшення таким чином обсягу відповідальності поручителів. Крім того, з матеріалів справи слідує, що 03.11.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» пред'явив до кожного з поручителів вимоги про дострокове погашення заборгованості (т.1 а.с.26-31). Відсутність доказів вручення позичальникові та поручителям таких вимог не є істотним та не спростовує право банку пред'явити позов про стягнення з них боргу в судовому порядку. Згідно штампу суду на позові ПАТ «УкрСиббанк», банк звернувся до суду 02.02.2015 року, направивши позовну заяву поштовою кореспонденцією 30.01.2015 року згідно штемпелю поштового відділення на конверті (т.1 а.с.59), що є свідченням пред'явлення вимог до поручителів в межах 6-місячного строку. Отже, в силу доведеності факту неналежного виконання [PERSON] зобов'язання за укладеним кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків за його користування відповідно до вищенаведених умов договору, дійсність та обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд приходить до переконання про необхідність її стягнення з кожного з поручителів окремо в солідарному відношенні з основним позичальником - [PERSON], адже в даному випадку ч.3 ст.554 ЦК України застосована бути не може і поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, так як відсутня їх спільна порука з огляду на укладення окремих договорів поруки. В ході судового розгляду також встановлено, що 20.04.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір факторингу №17, за умовами якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу [NUMBER] від 06.08.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], перейшов до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», в результаті чого останнє набуло статусу нового кредитора (т.1 а.с.92-93). Як вбачається з Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №17 від 20.04.2015 року та акту приймання-передачі вимог (т.1 а.с.94, 97), розмір права відступленої вимоги за вказаним кредитним договором становить 10 846,93 доларів США. При цьому, права вимоги передано новому кредиторові як за основним, так і забезпечуваними його зобов'язаннями за договорами поруки. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що ПАТ «УкрСиббанк» як первісний кредитор свої зобов'язання за кредитним договором перед [PERSON] виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», його залучення по справі як правонаступника первісного позивача, тому суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідачів на його користь заявленого розміру заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Оскільки умовами кредитного договору та Графіком погашення кредиту визначено, що погашення кредиту здійснюється позичальником шляхом внесення щомісячних платежів в іноземній валюті - доларах США, в яких надано кредит, що відповідає ст.533 ЦК України, та з огляду за наявність у Банка генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, суд приходить до висновку про для стягнення заборгованості з відповідачів за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме вона надавалась за договором, і позивач просить стягнути суму у валюті. Доцільності у визначенні еквіваленту розміру заборгованості за договором (за кредитом та процентами) у гривні суд не вбачає. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» із стягненням заборгованості за кредитним договором в наступному порядку: -солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (кредитним договором) № 11380274000 від 06.08.2008 року станом на 12.01.2015 року в загальному розмірі 10 232,69 доларів США 69 центів, яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 395 доларів США 55 центів, по процентам за користування кредитом - 1 837 доларів США 03 центи, а також пені в загальному розмірі 14 503 грн. 62 коп.; -солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (кредитним договором) № 11380274000 від 06.08.2008 року станом на 12.01.2015 року в загальному розмірі 10 232,69 доларів США 69 центів, яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 395 доларів США 55 центів, по процентам за користування кредитом - 1 837 доларів США 03 центи, а також пені в загальному розмірі 14 503 грн. 62 коп.; -солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (кредитним договором) № 11380274000 від 06.08.2008 року станом на 12.01.2015 року в загальному розмірі 10 232,69 доларів США 69 центів, яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 395 доларів США 55 центів, по процентам за користування кредитом - 1 837 доларів США 03 центи, а також пені в загальному розмірі 14 503 грн. 62 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст.141 ЦПК України та п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», відповідно до яких у випадку пред'явлення позову, ціна якого визначається в іноземній валюті, одночасно ціну позову необхідно визначати і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову в національній валюті визначається розмір судового збору. Однак, якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти саме на день сплати, а не на день подання позову. Як слідує з платіжного доручення №0010671700 від 17.01.2015 року (т.1 а.с.58), за пред'явлення ПАТ «УкрСиббанк» позову до [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 1757,50 грн., в той час як позов направлено до суду 30.01.2015 року відповідно до відтиску поштового штемпелю на конверті (т.1 а.с.59). За даних обставин, враховуючи ціну позову 10 232,69 доларів США + пеня 14 503,62 грн. в еквіваленті по курсу долару США на момент сплати судового збору 17.01.2015 року (1 долар США = 15,8764), що складає 176 961,90 грн., розмір судового збору, який підлягав сплаті, складає 1769,62 грн. (з розрахунку: 176 961,90 * 1 % : 100%), тобто недоплачено 12,12 грн. За даних обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожного окремо в рівних частках, на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» по 439,37 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, а недоплачену суму судового збору в розмірі 12,10 грн. (шляхом зарахування 2 коп. в рахунок зрівняння часток стягнутого судового збору) - стягнути з позивача в дохід держави.

Outcome: partial