Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовними вимогами до [PERSON], в яких просить поділити спільно нажите майно та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]; визнати за нею право власності на ? частину присадибної земельної ділянки площею 984, 68 кв. м., кадастровий номер земельної ділянки 2310700000:01:003:0133, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]; визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки для ведення садівництва площею 164, 12 кв. м., кадастровий номер земельної ділянки 2310700000:01:003:0134, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]; визнати за нею право власності на ? частину нежитлового приміщення (раніше квартира № 108) загальною площею 116,8 кв. м., яке розташоване по [ADDRESS], яке зареєстроване на праві власності за [PERSON]; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди їй та дитині [PERSON], [INFO], у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом надання ключів від вхідних дверей житлового будинку [ADDRESS]; вселити її разом з дитиною [PERSON], 27.08.2002 року, у житловий будинок [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 15 листопада 1996 перебувала у шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу ними було придбано майно, яке зареєстровано на ім'я [PERSON]. Вважає, що воно підлягає поділу з визнанням за позивачем права власності на ? частину спільно нажитого майна подружжя. Окрім того, у зв'язку зі зміною відповідачем замків у вхідних дверях житлового будинку, просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом зобов'язання відповідача надати їй ключі від вхідних дверей та вселення її разом з дитиною в будинок. Відповідач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, просить поділити навпіл між позивачем та відповідачем спільно нажите майно: набір вуличних дерев'яних меблів (стіл, лавка, стільці у кількості 4 шт.) вартістю 4 000 грн., телевізор Тошиба вартістю 3 000 грн., програвач DVD Тошиба вартістю 400 грн., тумба під телевізор вартістю 200 грн., електродуховка Занусі вартістю 4 000 грн., посудомийна машина Арістон вартістю 4 500 грн., меблі кухонні (старі) вартістю 3 000 грн., набір посуду, тарілки, різні кухонні приналежності, плита газова Арістон 90 см. вартістю 4 500 грн., кухонний набір в дипломаті Бергоф вартістю 2 000 грн. (вилки, ложки, ножі на 12 персон), стіл журнальний вартістю 450 грн., крісла у кількості 2 шт. виробництва Італії вартістю 4000 грн., тюнер супутникового телебачення вартістю 400 грн., диван зеленого кольору вартістю 5 300 грн., комод вартістю 1 600 грн., килим розмірами 2, 5 м. х 3, 5 м. вартістю 1 000 грн., килим дитячий у вигляді тигра вартістю 1 500 грн., диван дитячий вартістю 3 000 грн., стіл письмовий вугловий вартістю 1 700 грн., пилосос миючий вартістю 4 000 грн., люстра у вигляді автомобіля вартістю 480 грн., люстра вартістю 350 грн., мангал та шампура вартістю 350 грн., драбина садова вартістю 200 грн., шланг для поливу 10 м. (помаранчевий 3/4) вартістю 300 грн., квіти кімнатні у кількості 16 шт. вартістю 4 500 грн., набори постільної білизни вартістю 2 000 грн., всього на загальну суму 56 730, 00 грн.; просив суд визнати за ним право власності на набір вуличних дерев'яних меблів (стіл, лавка, стільці у кількості 4 шт.) вартістю 4 000 грн., телевізор Тошиба вартістю 3 000 грн., меблі кухонні (старі) вартістю 3 000 грн., набір посуду, тарілки, різні кухонні приналежності, плита газова Арістон 90 см. вартістю 4 500 грн., кухонний набір в дипломаті Бергоф вартістю 2 000 грн. (вилки, ложки, ножі на 12 персон), крісла у кількості 2 шт. виробництва Італії вартістю 4000 грн., мангал та шампура вартістю 350 грн., набори постільної білизни вартістю 2 000 грн., всього на загальну суму 28 150, 00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на програвач DVD Тошиба вартістю 400 грн., тумба під телевізор вартістю 200 грн., електродуховка Занусі вартістю 4 000 грн., посудомийна машина Арістон вартістю 4 500 грн., стіл журнальний вартістю 450 грн., тюнер супутникового телебачення вартістю 400 грн., комод вартістю 1 600 грн., килим розмірами 2, 5 м. х 3, 5 м. вартістю 1 000 грн., килим дитячий у вигляді тигра вартістю 1 500 грн., диван дитячий вартістю 3 000 грн., стіл письмовий вугловий вартістю 1 700 грн., пилосос миючий вартістю 4 000 грн., люстра у вигляді автомобіля вартістю 480 грн., люстра вартістю 350 грн., драбина садова вартістю 200 грн., шланг для поливу 10 м. (помаранчевий 3/4) вартістю 300 грн., квіти кімнатні у кількості 16 шт. вартістю 4 500 грн., всього на загальну суму 28 580, 00 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь ? частину коштів, сплачених останнім за період з липня 2013 року по червень 2014 рік згідно кредитним договором № 10400548000 від 17.03.2006 року у розмірі 1 200 доларів США., що еквівалентно національній валюті України 14 400, 00 грн.; поділити навпіл боргові зобов'язання згідно кредитного договору № 10400548000 від 17.03.2006 року шляхом зобов'язання позивача та відповідача виконувати цивільно-правові зобов'язання на користь третьої особи Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» у відповідності із графіком. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що в період шлюбу ними було придбано наступне майно: житловий будинок [ADDRESS], присадибна земельна ділянка площею 984, 68 кв. м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS], земельна ділянка для ведення садівництва площею 164, 12 кв. м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS]; нежитлове приміщення (раніше квартира № 108) загальною площею 116,8 кв. м., яке розташоване по [ADDRESS]. Зазначила, що все вищевказане майно було зареєстровано за її чоловіком [PERSON], на цей час він відмовляється від поділу майна в добровільному порядку. Також зазначила, що своїми діями відповідач перешкоджає їй та їхньому неповнолітньому сину [PERSON] користуватись житловим будинком [ADDRESS]. В період її відсутності, він змінив замки на вхідних дверях і таким чином позбавив її можливості входу в будинок, де вона з сином раніше мешкали. Вказані обставини спричинили заявлення таких позовних вимог як усунення перешкод в користуванні та вселення. В ході розгляду справи позивачем було заявлено про зміну анкетних даних з прізвища [PERSON] на дошлюбне прізвище [PERSON]. Стосовно заявлених зустрічних позовних вимог позов не визнала та пояснила, що місцезнаходження побутових речей, зазначених в позові, окрім програвача DVD, тумби під телевізор, килима дитячого у вигляді тигра, дивана дитячого, стола письмового кутового, люстри у вигляді автомобіля, їй не відомо. Перелічені ж речі були придбані для їх неповнолітнього сина [PERSON] і є його особистою власністю, тому не підлягають поділу. Вимоги про стягнення з неї ? частини коштів, сплачених особисто [PERSON] за кредитним договором не визнає, так як нежитлове приміщення розташоване по [ADDRESS] передано [PERSON] в оренду і на час припинення шлюбних відносин між ними була домовленість про погашення кредитних зобов'язань за рахунок орендної плати. Що стосується вимог про зобов'язання сторін виконувати цивільно-правові зобов'язання на користь третьої особи, позов не визнає, так як вважає зміна зобов'язання в договорі здійснюється за участю сторін договору. В судовому засіданні відповідач у відношенні позовних вимог за первісним позовом в частині визнання права власності на ? частку будинку і земельних ділянок за [PERSON] позицію неодноразово змінював, остаточно в цій частині позов визнав. В частині усунення перешкод в користуванні [PERSON] та сином [PERSON] житловим будинком та вселення позов не визнав та пояснив, що жодних перешкод не здійснював, залишити житловий будинок було рішенням позивачки. Стосовно заявлених зустрічних позовних вимог позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що в період шлюбу ними було набуто майно, перелічене в п.2 резолютивної частини зустрічного позову. На цей час місцезнаходження цих речей йому не відомо, на його припущення, вони можуть знаходитись в користуванні [PERSON] При цьому [PERSON] підтвердив, що деякі з побутових речей, які було озвучені [PERSON] знаходились в користуванні їх неповнолітнього сина [PERSON]. Окрім того, зазначив, що в період шлюбу ним був укладений кредитний договір для придбання квартири, який діє і на цей час. В період з липня 2013 по вересень 2014, коли фактично шлюбні відносини були припинені, ним було особисто сплачено 2429, 77 доларів США, половину суми вважає підлягає стягненню на його користь з [PERSON] Також, вважає необхідним, щоб суд зобов'язав його та [PERSON] виконувати в подальшому зобов'язання за кредитним договором. В судове засідання третя особа - орган опіки та піклування Мелітопольської міської ради не з'явилась, від її представника надійшла заява розглядати справу за їх відсутності, та прийняти рішення на підставі наявних у справі документів з урахуванням інтересів дитини. В судове засідання третя особа - ПАТ «УкрСиббанк» не з'явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи без участі представника банку. Проти позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину нежитлового приміщення по [ADDRESS] заперечуєі, так як зазначене майно знаходиться в іпотеці та під обтяженням. По справі за клопотанням [PERSON] при підтримці [PERSON] призначалася судова будівельно-технічна експертиза з покладенням витрат на обох сторін У зв'язку з несплатою [PERSON] вартості робіт, ухвала про проведення експертизи була повернута без виконання. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. 15.11.1996 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу народилася дитина [PERSON] [INFO]. 24.03.2014 рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне - [PERSON]. В період шлюбу ними було придбано наступне нерухоме майно: - житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 355, 6 кв. м., житловою площею 122, 4 кв. м., - присадибна земельна ділянка площею 984, 68 кв. м., кадастровий номер земельної ділянки 2310700000:01:003:0133, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], - земельна ділянка для ведення садівництва площею 164, 12 кв. м., кадастровий номер земельної ділянки 2310700000:01:003:0134, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. - квартира № [ADDRESS], яка в подальшому була переведена у нежитлове приміщення загальною площею 116, 8 кв. м. Всі зазначені об'єкти були зареєстровані за [PERSON]. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність заявлених вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності на ? частину набутого в період шлюбу нерухомого майна. Суд не приймає до уваги доводи третьої особи щодо перебування майна у іпотеці, так як це не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється та такий поділ не є розпорядженням (відчуженням) предметом іпотеки. Також, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом в частині усунення перешкод в користуванні власністю та вселенні. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. В судовому засіданні встановлено, що заперечуючи щодо створення зі свого боку перешкод в користуванні житловим будинком, відповідач [PERSON] відмовляється надати позивачці ключі від вхідних дверей будинку. Неодноразово в судовому засіданні представник відповідача вказував на необхідність оголошення перерви в слуханні справи з метою передання [PERSON] ключів від вхідних дверей житлового будинку, чого у подальшому ні відповідачем, ні його представником зроблено не було. Зі змісту довідки голови квартального комітету № 166 [PERSON] від 01.09.2013 року слідує, що [PERSON] та син [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 15 липня 2013 року. Зі змісту довідки Житлового будівельного кооперативу «Мечта» від 30.08.2013 року слідує, що [PERSON] разом з сином [PERSON] проживають, але не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з середини липня 2013 року. Як пояснила в судовому засіданні позивачка [PERSON], вони з сином не змогли потрапити до житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] замінив замки у дверях, через що вони разом з сином з середини липня 2013 року вимушені були переїхати проживати до квартири її матері [PERSON] по [ADDRESS]. Про наявність перешкод для [PERSON] та її сина [PERSON] у вселенні та проживанні у житловому будинку [ADDRESS] свідчать показання свідка [PERSON], яка судові пояснила, що 28.08.2014 року у присутності квартальної, [PERSON] намагалась власними ключами відкрити двері житлового будинку [ADDRESS], проте у зв'язку із заміною замків у дверях, [PERSON] власними ключами відчинити вхідні двері не змогла, про що було складено акт комісії. Пояснила, що у цей же день, коли вона, голова квартального комітету та позивачка [PERSON] перебували за адресою житлового будинку, додому повернувся відповідач [PERSON], який, побачивши [PERSON] разом з пакетом речей, не впустив її до житлового будинку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував стосовно того, що дійсно 28.08.2014 року позивачка [PERSON] разом з свідком [PERSON] та головою квартального комітету знаходились за адресою житлового будинку [ADDRESS], куди приїхала з пакетом речей з метою вселення, проте двері відчинити не змогла, при цьому відповідач зазначив, що він відмовився відчиняти їй двері своїми ключами. Також, судом прийнято до уваги акт від 28.08.2014 року за підписом голови квартального комітету [PERSON], свідка [PERSON], позивачки [PERSON], в якому зафіксовано, що [PERSON] не змогла власними ключами відкрити вхідні двері житлового будинку [ADDRESS]. Про неможливість відкриття замків даного житлового будинку свідчать і письмові пояснення голови квартального комітету [PERSON], які надавались нею Начальнику житлового господарства Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради. Судом досліджено диск з відеозаписом того, як [PERSON] ключами намагалась відкрити верхній та нижній замки від дверей житлового будинку, проте даними ключами двері не відчинились. Суд приймає вищевказані докази до уваги як належні та допустимі, оскільки за змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Окрім того, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, відповідачем [PERSON] до суду не було надано жодних доказів на підтвердження заявлених заперечень стосовно того, що у позивачки [PERSON] є ключі від вхідних дверей житлового будинку, та що він не чинить перешкод щодо її проживання у житловому будинку разом з сином. У відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стосовно зустрічних позовних вимог суд прийшов до наступних висновків. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. Відповідно до абз. 1 п. 24 цієї ж постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо поділу побутових речей та меблів, суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме на позивача покладається обов'язок доказування тих обставин, на які він посилається у позові. Проте, всупереч цим вимогам процесуального закону, позивачем [PERSON] суду не було надано жодних доказів на підтвердження дійсності фактів придбання вищевказаного майна в період шлюбу, його вартості та наявності даного майна, у тому числі і на час розгляду справи в суді. Твердження позивача [PERSON] стосовно того, що відповідачка [PERSON] самовільно вивезла це майно з житлового будинку, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Враховуючи зміст ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначальними критеріями для оцінки майна є його економічна цінність, тобто грошова оцінка на підставі об'єктивних чинників, а також ознака реальності майна - майно має бути наявним. Тому, враховуючи, що підлягає поділу майно, наявне на час розгляду справи, а сторонами не надано жодних доказів існування цього майна та його місцезнаходження, зустрічні позовні вимоги в частині поділу майна подружжя, що складається з побутових речей, не підлягають задоволенню. Враховуючи пояснення сторін і також характеристики речей, які знаходились в користуванні дитини, суд у відповідності до ст. 173, 174 Сімейного кодексу України приходить до висновку, що телевізор Тошиба, програвач DVD, тумба під телевізор, килим дитячий у вигляді тигра, диван дитячий, стіл письмовий кутовий, люстра у вигляді автомобіля є власністю дитини [PERSON] [INFO], а тому це майно не може підлягати поділу як спільна сумісна власність подружжя позивача та відповідачки. При розгляді питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ? частини суми, сплаченої особисто [PERSON] за кредитним договором в період з липня 2013 по червень 2014 та про поділ боргових зобов'язань згідно кредитного договору, по якому зобов'язати обидві сторони виконувати цивільно-правові зобов'язання на користь третьої особи, судом встановлено: 17.03.2007 між АБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 62/1-243-К/Р, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 16500 доларів США з кінцевим терміном повернення - 16.03.2021. Кредит наданий з цільовим призначенням - придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Зазначена норма встановлює, що дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу мають рівні права і обов'язки щодо спільно нажитого майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Судом встановлено, що в період з 01.06.2013 по 10.09.2014 [PERSON] було сплачено 1240,29 доларів США - процентів за кредитним договором №62/1-243-К/Р та 1189,48 доларів США - основного боргу. Ця сума була сплачена [PERSON] в період фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON], що не оспорюється сторонами. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача за зустрічним позовом щодо досягнення між сторонами домовленості про погашення суми за кредитним договором за рахунок орендної плати, отримуваної при передачі в найм нежитлового приміщення (раніше квартира 108) по бульвару 30-річчя Перемоги, 3, оскільки зазначене твердження заперечується іншою стороною та не підтверджено ніякими іншими доказами. Майно, придбане подружжям за кошти, отримані за договором позики є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини, а боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як дружина так і чоловік, а не тільки той із подружжя, хто підписав договір позики. Враховуючи, що в матеріалах справи містяться докази сплати [PERSON] особисто боргу за кредитним договором в розмірі 2429, 77 доларів США, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] половина зазначеної суми, що складає 1214,88 доларів США. Що стосується вимоги позивача за зустрічним позовом про розподіл навпіл боргових зобов'язань згідно кредитного договору, по якому зобов'язати обидві сторони по справі виконувати дані цивільно-правові зобов'язання на користь третьої особи ПАТ «УкрСиббанк», слід зазначити наступне. У відповідності до вимог ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 509, ст. 1054, ст. 1046 ЦК України сторонами кредитного договору є кредитодавець (кредитор) та позичальник (боржник). Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 1 ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновків про неможливість зобов'язати відповідачку [PERSON] виконувати у подальшому умови кредитного договору, стороною якого вона не являється. Жодні письмові зміни щодо заміни сторони у зобов'язанні у кредитний договір № 62/1-243-К/Р від 17.03.2007 року не вносились. Фактично, позивач за зустрічним позовом заявляє вимогу про заміну сторони в зобов'язанні. Однак, матеріали справи не містять даних про згоду кредитора ПАТ «УкрСиббанк» про заміну боржника або розподіл обов'язків по сплаті боргу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч.2 ст.16 ЦК України і вибраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту законодавством не передбачений, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Судові витрати розподілені між сторонами, враховуючи вимоги ст. ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial