Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON], у якій просить визнати недійсними: кредитний договір № 2008 ПМ 17 від 05 березня 2008 року укладений між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк», договір поруки № 2008 ПМ 17 від 05 березня 2008 року укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та поручителем [PERSON], а також договір поруки № 167 від 20.10.2010 року укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк». В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 05.03.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитну угоду № 2008-ПМ-17. Відповідно до умов договору вона повинна була отримати кредит у розмірі 75 000, 00 доларів СІНА зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 05.03.2013 року. Крім того, зобовязання за вказаним кредитним договором було забезпечено договорами поруки № 2008 -ПМ - 17 від 05.03.2008 року та № 167 від 20.10.2010 року, де поручителями виступили [PERSON] та ПАТ «А - БАНК». Вважає, що дані договори (кредитний договір та договори поруки) суперечать законодавству України, виходячи з наступного. Нею справді було підписано договір про надання кредиту, але на теперішній час нею досі не отримано грошових коштів, які вказані в договорі кредитування, та які вона мала отримати. Відсутні будь - які докази того, що вона отримала грошові кошти в касі банку, немає меморіального ордеру або виписки банку, які б підтверджували факт отримання грошових коштів саме нею. За умовами договору сторони мали належним чином виконувати свої зобовязання, ПАТ «КБ «ПриватБанк» мав надати грошові кошти у межах договору кредитування, а вона мала їх отримати та належним чином сплачувати відсотки за кредитним договором. Але, як вже зазначалось вище нею грошові кошти отримано так і не було. Замість неї грошові кошти у розмірі 75 тис. доларів США було отримано [PERSON], які остання отримала у відділені ПАТ «КБ «ПриватБанк» «Дом губернатора», про що [PERSON] вказала у своїй заяві до уповноважених органів та тих, кого це стосується, посвідченої 20 квітня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 613. Також у своїй заяві [PERSON] вказує на те, що договір кредитування [PERSON] уклала за її проханням. Крім того, слідчим СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції [PERSON] була порушена кримінальна справа № 70091272 за звинуваченням громадянки [PERSON] в підробці документів. [PERSON] не укладала та не підписувала з ПАТ «КБ «ПриватБанк» договір поруки від 05.03.2008 року № 2008 - ПМ - 17 і не брала на себе жодних зобовязань щодо забезпечення будь - яких вимог третіх осіб перед банком, що також підтверджується матеріалами вищезазначеної кримінальної справи, і при розгляді матеріалів кримінальної справи було встановлено факт підробки підпису [PERSON] на договорі поруки № 2008 - ПМ - 17 від 05.03.2008 року, так як [PERSON] написала явку з повинного. Відповідно до ст. 202 ЦК України, - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин мав бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. ПАТ «КБ «ПриватБанк» в даному випадку свої зобовязання за умовами договору не виконав у повному обсязі грошові кошти їй не надав. За змістом статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи зі ст. 215 ЦК України, підставами недійсності угоди є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, в яких містяться загальні вимоги, дотриманім яких є необхідним для дії угоди, зокрема: «зміст угоди не може суперечити Законам України, іншим актам (наприклад, ЗУ" Про захист прав споживачів"), а також моральним засадам суспільства, будь-яка невідповідність істотної умови договору вимогам законодавства може бути підставою для визнання договору недійсним. Вважає що кредитна угода № 2008 - ПМ - 17 від 05.03.2008 року та договір поруки № [NUMBER] - 17 від 05.03.2008року підлягають визнанню їх недійсними. Належних та допустимих доказів того, що вона отримала кредитні кошти в розмірі 75 000 дол. США не має, тобто фактично договір не виконано, та обовязки за кредитним договором не настали. Все описане вище висвітлює очевидність того, що оспорювані правочини не відповідають чинному Законодавству України, її внутрішній волі та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлені ними та все це дає законні підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві та доданих до неї письмових доказах. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] визнали у повному обсязі та позов просили задовольнити. Підтвердили дійсність обставин, що викладені у позовній заяві. Представники ПАТ «КБ «ПриватБанк» проти задоволення позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях. Відповідач ПАТ «Акцент-Банк» повідомлявся належним чином про день, місце та час судового засідання, але представник банку в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не сповістив. Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, зокрема оригінал кредитної справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 05 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «ПрвиатБанк» було укладено кредитний договір № 2008 ПМ 17, долучений до матеріалів справи у копії (т.1, а.с. 19, 81) за умовами якого (п.п. 1.1 1.5) банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти (шляхом видачі траншів) на загальну суму 75\~000, 00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 16 % річних (п. 4.1), з кінцевим терміном повернення кредиту 05.03.2013 року (п. 1.3). 05 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «ПриватБанк», на виконання умов вищевказаного кредитного договору, було укладено договір про видачу траншу № 2008 ПМ 17/1 (т.1, а.с. 84), за умовами якого банк зобовязався видати позивачці кредитний транш в сумі 75000,00 доларів США на умовах та в порядку визначених кредитним договором. Додатком № 1 до договору про видачу траншу № 2008-ПИ-17/1 від 05.03.2008 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили графік погашення кредиту, процентів та сплати винагород (т.1, а.с. 85). В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 2008 ПМ 17 від 05 березня 2008 року за умовами якого остання зобовязалася відповідати як солідарний із позичальником боржник за належне виконання [PERSON] своїх обовязків, що випливають із зазначеного кредитного договору. Окрім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено договір поруки № 167 (т.1, а.с. 17, 18), за умовами якого ПАТ «Акцент Банк», як поручитель, зобов'язався перед ПАТ КБ «ПриваБанк» відповідати солідарно в межах суми в 200,00 гривень за невиконання [PERSON] обовязків за кредитним договором. В матеріалах справи міститься заява про видачу готівки (т.1, а.с. 101) з якої вбачається, що позичальник [PERSON] отримала кредитні кошти в касі банку, саме суму 75 000, 00 доларів США. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 758-13 від 07.05.2013 року підпис від імені [PERSON] в графі «підпис заявника» у заявці на отримання кредиту від 22.02.2008 року виконаний саме [PERSON] Підписи від імені [PERSON] в графах «позичальник» «Гумбатова Тетяна Вікторівна» договору про видачу траншу № 2008-ПМ-17/1 від 05.03.2008 року (3 підписи), підпис від імені [PERSON] в додатку № 1 до договору про видачу траншу (графік погашення) виконані самою [PERSON] Підпис від імені [PERSON] в графі «Отримувач» заявки на видачу готівки № 1 від 05.03.2008 року виконаний самою [PERSON] Підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» розписки [PERSON] про те, що вона на момент укладання договору не проживає однією сім'єю з третьою особою (крім чоловіка) виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідування її справжнього підпису. Підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» його згоди на укладання [PERSON] кредитного договору № 2008-ПМ-17 від 05.03.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що кредитні кошти за оформленим із його дружиною кредитним договором отримала [PERSON], яка й вирішувала у ПАТ «КБ «ПриватБанк» питання про надання кредиту. [PERSON] попросила його дружину [PERSON] оформити кредит на себе, пообіцявши при цьому, що буде здійснювати його погашення сама. [PERSON] була подругою [PERSON], вони мали спільну справу, були знайомі більш ніж тридцять років, та у звязку із цим вона довірилася проханню останньої. Йому відомо, що на досудовому розслідуванні кримінальної справи [PERSON] підтвердила, що особисто вона привласнила усі кредитні кошти, в т.ч. й за кредитним договором укладеним із його дружиною. Він ніяких документів не підписував та не складав. Згоди на отримання дружиною кредиту також не надавав. В день отримання кредиту він привозив і забирав дружину с [PERSON] з відділення ПАТ «КБ «ПриватБанк» «Дом губернатора». Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказав, що отримані кредитні кошти, в т.ч. і по кредитному договору укладеному між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] були використані у підприємницькій діяльності, яку вела його нині померла дружина [PERSON] За виручені за всіма кредитними договорами кошти були придбані обєкти нерухомості, які б мали використовуватися у комерційних цілях. Цими питаннями займалася його дружина [PERSON] Кредитними коштами самі позичальники, в т.ч. числі і [PERSON], не розпоряджалися. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 45-15 від 26.02.2015 року (т.2, а.с. 100-104) підпис від імені [PERSON] в графі «Кравець Ольга Геннадіївна» договору поруки № 2008-ПМ/17 від 05.03.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Отже, оцінюючи усі зібрані по справі докази у їхній сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Так, враховуючи, що [PERSON] не підписувала оспорюваного договору поруки № 2008 ПМ 17 від 05 березня 2008 року укладеного із ПАТ «КБ «ПриватБанк», а цей правочин від імені [PERSON] був підписаний зовсім іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON], то такий договір слід визнати недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України. Що ж стосується оспорюваного кредитного договору, а також договору про видачу траншу, то в судовому засіданні однозначно встановлено, що вказані правочини вчинялися особисто [PERSON], як позичальником, зокрема, остання особисто підписувала заявку на отримання кредиту, сам кредитний договір 2008-ПМ-17 від 05.03.2008 року, договір про видачу траншу № 2008-ПМ-17/1 від 05.03.2008 року та відповідний додаток до нього (графік погашення кредиту, процентів і винагород), а також поставила свій підпис у заявці про видачу готівки в касі ПАТ «КБ «ПриватБанк» платіжному документі, який дійсно є беззаперечним доказом отримання кредитних коштів за договором у сумі 75000,00 доларів США в касі банку. Як вбачається із виписки по рахунку, погашення кредиту здійснювалося [PERSON] особисто (т.1, а.с. 98-100). Зазначених обставин не спростовують інші судові рішення, які були надані сторонами в процесі розгляду й вирішення справи та долучені до матеріалів справи у копіях, а досліджені в цьому судовому засіданні докази не можуть бути визнані судом недопустимими, недостатніми та неналежними. Те, яким чином [PERSON], маючи спільні комерційні інтереси із [PERSON] і будучи обєднані єдиними намірами щодо ведення справ у спільній підприємницькій діяльності, розпорядилася кредитними коштами в сумі 75000,00 доларів США, не є у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України підставами для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. Недодержання при укладанні оспорюваного кредитного договору вимог ч. 3 ст. 65 СК України, в даному випадку, не може бути підставою недійсності цього правочину, при тому, що чоловік позивачки ([PERSON]) не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди. Йому однозначно з 05.03.2008 року було відомо про кредитний договір, що був оформлений [PERSON], але протягом строку позовної давності із вимогами про визнання цього кредитного договору недійсним він до суду не звернувся. Щодо оспорюваного договору поруки № 167, то підстав для визнання цього договору недійсним також не вбачається. Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Наведені позивачкою та її представниками у судовому засіданні обставини не можуть бути враховані судом як такі, що свідчать про недійсність оспорюваного договору поруки № 167. Відсутність згоди позивача, як боржника за кредитним договором, на укладання цього договору поруки, та укладання такого договору без її повідомлення, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно положень Параграфу 3 Глави 49 ЦК України, договір поруки укладається між кредитором і поручителем. При цьому законом не передбачено обовязковість погодження поруки із боржником, також як і його сповіщення, про укладення відповідного договору поруки. Доводи позивача та її представників у судовому засіданні щодо відсутності у сторін спірного договору поруки наміру створити юридичні наслідки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять характер особистих припущень. Згідно ст.ст. 3, 6, 12, 627, 553, 554 ЦК України, розмір зобовязання поручителя може визначатися сторонами договору поруки на власний розсуд, і сторони такого договору, якими є кредитор та поручитель, не обмежені обовязком повідомити кредитора про це також як і не зобов'язані приймати до уваги думку інших учасників цивільно-правових відносин. Судом встановлено, що спірний договір поруки містить посилання на додаток №1 до нього, в якому і викладені дані, достатні для індивідуалізації забезпечуваного порукою зобов'язання та виконання ПАТ «Акцент Банк» свого обов'язку як поручителя в межах 200,00 гривень. Окрім того, за змістом норми ст. 548 ч.1 ЦК України, зобов'язання є забезпеченим у випадку, якщо таке забезпечення передбачене законом або договором, яким встановлено вид забезпечення позову, порядок та умови забезпечення тощо. Таким договором, на який посилається норма ст. 548 ч.1 ЦК України, може бути договір поруки. В той же час, чинне цивільне законодавство, зокрема ст. 548 ЦК України, не містить обов'язку із зазначення в кредитному договорі посилань на необхідність укладення договорів із забезпечення зобов'язань за цим договором, в тому числі із певними суб'єктами цивільно-правових відносин. Також, при прийнятті рішення, слід звернути увагу на те, що боржник за основними кредитними угодами не є стороною договору поруки, не набуває в його рамках будь-яких прав і обов'язків. Можливість виникнення будь-яких правовідносин між поручителем та боржником обумовлена виключно діями останнього в частині добросовісного та належного виконання забезпеченого порукою зобов'язання. При цьому боржник, навіть при виникненні правовідносин із поручителем в порядку ст. 556 ЦК України, фактично не набуває нового для себе обов'язку, не збільшує його обсяг, оскільки фактично змінюється лише кредитор (ст. 512 ЦК України), а обов'язок щодо виконання боржником взятого на себе зобов'язання в цілому не збільшується. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із сторін або іншою заінтересованою особою, тобто особами, права яких вже порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. В той же час, оспорюваний договір поруки № 167 не порушує цивільні права або інтереси позивача, який також не є стороною даного договору поруки. При цьому, доказів порушення майнових прав позивача суду не надано. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстави для застосування положень ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України відсутні, а отже в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Outcome: partial