Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

08.09.2015 року ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 132\~067,43 грн. Мотивуючи його тим, що 05.07.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та відповідачем, [PERSON] був укладений кредитний договір № BLаЖГА00049616, згідно якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 20\~000 гривень, терміном повернення кредиту 05 липня 2014 року. За користування кредитними коштами встановлена процентна ставка 10 % річних та комісія за управління кредитом, від суми кредиту 1.75 (одна ціла сімдесят пять сотих відсотка). Відповідно до умов договорів погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із основного боргу та процентів а також інші витрати згідно умов договору. Згідно статей\~526,\~527,\~530 Цивільного кодексу України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором № BLаЖГА00049616 від 05.07.2011 року відповідач станом на 28.08.2015 року має заборгованість 132 067 (сто тридцять дві тисячі шістдесят сім) гривень 43 копійка, яка складається з наступного: - 15 520,99 грн. прострочена до повернення сума кредиту; - 1\~664,44 грн. прострочені проценти за користування кредитом; - 6\~283,06 грн. комісія за РО; - 108\~598,94 грн. плата за пропуск платежів. Представник позивача в режимі відео конференції підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. В матеріалах справи знаходиться письмові клопотання позивача (а.с. 27-28), в яких просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Мотивуючи його тим, що дана заборгованість виникла не з її вини, а з вини банку, який на її думку повинен був її повідомити як клієнта банку про порядок та спосіб оплати після самоліквідації. Також просила скасувати їй проценти та пеню. Перевіривши матеріали справи та докази, судом встановлено наступне.\~ 05.07.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір № BLаЖГА00049616, згідно якого, [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень на строк до 05.07.2014 року. Відповідно до вказаного договору банк свої зобовязання виконав, надавши відповідачу по справі кредит. В свою чергу відповідач вказані в договорі зобовязання не виконувала, у звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 132 067 (сто тринадцять дві тисячі шістдесят сім) гривень 43 копійки. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] строком на 1 рік з 20.03.2015 року по 19 березня 2016 року включно. Відповідно ч.1 ст. 3 до\~Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~(далі - Закон) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Згідно ч.3\~ст. 37 Закону Фонд\~безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 38 Закону України «про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити збереження активів та документації банку та вжити передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку. Відповідно до ст. 512-513 ЦК України позичальник зобовязаний виконати свої зобовязання, що виникли з підстав неналежного виконання ним власних зобовязань за кредитним договором та погасити заборгованість перед новим Кредитором. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового Кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Позовні вимоги підтверджуються: копією договору (а.с.5-8), копією паспорту (а.с.9-10), розрахунком заборгованості за договором (а.с.3-4), копію рішення виконавчої дирекції ФГВФО № 63 від 20.03.2015 року (а.с.11). У звязку з тим, що на момент подання даної позовної заяви, а саме 28.08.2015 року (згідно відмітки на конверті) діяв Закон України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, то відповідно до п 22 ч. 1 вказаного Закону від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.\~ Проаналізувавши норми чинного законодавства які регулюють дані правовідносини суд дійшов висновку про таке. Відповідно до ст.ст.\~525,\~526, ч.1 ст.\~625 ЦК України\~зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та\~Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із\~ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Також, згідно зі\~ ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з положеннями\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 1\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 549 ЦК України\~передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2, 3\~ст. 551 ЦК України\~передбачають, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пунктом 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України\~передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач припинив сплачувати тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та комісію за розрахункове обслуговування кредиту, в звязку з чим їй з 06.01.2013 року почала нараховуватись пеня, відповідно до п.п. 4.3 загальної частин та п. 9 спеціальної частини договору. З наданого банком суду розрахунку вбачається, що банк просить стягнути з відповідача у вигляді плати за пропуск платежів саме пеню в розмірі 108\~598,94 грн. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 3 вересня 2014 року у справі N6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України\~з урахуванням положень\~статті 3 ЦК України\~щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Суд вважає, що відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, і, у будь-якому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено ч. 2\~ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи наведене, суд, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, вважає можливим на підставі ч. 2\~ст. 616 ЦК України\~та ч. 3\~ст. 551 ЦК України\~зменшити розмір пені, нарахований відповідачеві за період з 06.05.2012 року по 26.08.2015 року в розмірі 108\~598,94 гр. до 23 470 грн., так як саме ця сума є співмірною завданим збиткам позивачу (15\~520,99 грн. +1\~664,44 грн. + 6\~283,06 грн. =23\~468,49). Такого висновку суд дійшов, враховуючи, в тому числі, висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій\~статті 627 ЦК України\~засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності; принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, ч.3\~ст. 551 ЦК. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Вбачається, що банк сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, та не вжив заходів щодо їх зменшення. До такого висновку суд приходить з огляду на те, що банк звернувся до суду, нарахувавши пеню, через два роки після припинення відповідачем платежів. Підпункти 3.2.2, 3.2.3 договору надають право банку вимагати від позичальника надання документів, які підтверджують виконання умов цього договору, безперешкодно отримувати від позичальника дані про його платоспроможність, у тому числі про належність йому на праві власності майна, про розмір заробітної плати та іншу інформацію, з метою аналізу спроможності позичальника своєчасно виконати грошові зобовязання; у разі погіршення рівня кредитоспроможності позичальника скористуватися своїм правом відповідно до п. 2.7.1 загальної частини договору або вимагати надання достатнього за вартістю забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором. Пунктом 2.7.1 договору передбачає, що, не зважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній ним частині, у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобовязань за цим договором або правомірних вимог банку. При цьому позичальником виконання боргових зобовязань повинне бути вчинено протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. Між тим, з часу припинення виконання відповідачем зобовязань по сплаті кредиту банк не вживав заходів, передбачених вищенаведеними умовами договору, що сприяло збільшенню суми нарахованої ним пені. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № BLaЖГА00049616 від 05.07.2011 року в розмірі 46\~938,49 грн., з них: прострочена до повернення сума кредиту 15\~520,99 грн., прострочені проценти за користування кредитом 1664,44 грн., комісія за РО 6283,06 грн., плата за пропуск платежів 23470. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 500,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial