Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

29.07.2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить (враховуючи уточнення до позовної заяви від 11.11.2020): 1) стягнути з Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 138541,26 грн.; 2) стягнути з Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» на користь [PERSON] середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 66275 грн.; 3) стягнути з Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 7169,43 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він був прийнятий на роботу за контрактом у НПЦ структурного підрозділу ПІ «Енергосталь» на посаду головного інженера до ДП «УкрНТЦМП «ЕНЕРГОСТАЛЬ». 23 липня 2019 року його було звільнено з займаної посади у зв`язку із виходом останнього на пенсію. За період трудових відносин у ДП «УкрНТЦМП «ЕНЕРГОСТАЛЬ» перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі в розмірі 138541,26 грн., однак, в день звільнення зазначена заборгованість з заробітної плати, розрахункові та належні компенсації в порушення ст.ст. 115-117 КЗпП України сплачені не були. Таким чином, у зв`язку із невиплатою заробітної плати відповідач повинен за період з 01.08.2018 по 23.07.2019 виплатити йому середній заробіток за весь час затримки у розмірі 66275 грн., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 7169,43 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.08.2020 року позов [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2020 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність не заперечуючи проти прийняття судом заочного рішення. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача на неодноразові виклики у судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи щодо його належного повідомлення про день та час слухання справи шляхом направлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомили. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачів не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи неодноразову неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці на ім`я [PERSON] , а саме запису № 19 (Наказ № 17к від 30 січня 2017 року), позивач був прийнятий на роботу за контрактом до АЦП структурного підрозділу ПІ «Енергосталь» ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на посаду головного інженера. Згідно наказу Агентства держмайна України № 81 від 24.04.2012р. ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» було перейменовано на Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ». 23 липня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП Україниза власним бажанням у зв`язку із виходом останнього на пенсію (наказ № 260-к від 19.07.2019р.). Відповідно довідки ДП «УкрНТЦМП «ЕНЕРГОСТАЛЬ» від 18.06.2020 р., заборгованість з нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати за період з 01.08.2018р. до 23.07.2019р. складає 138541,26 грн. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та є такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині, та стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 1138541,26 грн. При цьому ,суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 66275 грн., а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 7169,43 грн. за період з 01.08.2018 по 23.07.2019 р., то вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем помилково був проведений їх розрахунок не з часу звільнення з роботи, а за період часу його роботи на займаній посаді, що не був оплачений відповідачем. Оскільки при прийнятті рішення суд, у тому числі, керується положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, то самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог суд не має законних підстав. Часткова відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє права позивача повторно звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у період часу після звільнення з роботи. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1385,41 грн.

Outcome: partial