Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

04.03.2021 р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі ними було придбане майно, що є спільною сумісною власністю. Просила здійснити поділ майна квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , та автомобіля ВАЗ 2110 державний номер [NUMBER] . Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] виплатити [PERSON] 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 2110 державний номер [NUMBER] у сумі 25000,00 грн. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.03.2021 року справу передано до Селидівського міського суду Донецької області за підсудністю. 16.04.2021 р. судом зроблено запит до Курахівської міської ради щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача. 20.04.2021 р. було відкрито провадження по справі за позовною заявою та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 26.04.2021 р. відповідачем надано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, проте в подальшому воно не було підтримано відповідачем. 09.06.2021 р. відповідач просив відкласти судовий розгляд. 29.06.2021 р. відповідачем знову подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, яке задоволено ухвалою суду від 07.07.2021 р., призначено підготовче засідання на 12.08.2021 р. Також, було витребувано від Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відомості щодо власника автомобіля ВАЗ 2110, д.н. [NUMBER] . У підготовче засідання відповідач не з`явився, надав клопотання про долучення доказів. Про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає, що відповідачем навмисно були заявлені клопотання про перехід в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки він мав намір виїхати за кордон і, таким чином, безпідставно затягнути розгляд справи. 11.08.2021 р. надав клопотання про виклик свідка та заяву про проведення судового засідання у відсутності особи, яка бере участь у справі. Ухвалою від 12.08.2021 р. закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по справі. Повторно витребувано від Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відомості щодо власника автомобіля ВАЗ 2110, д.н. [NUMBER] . У судове засідання 07.09.2021 р. відповідач не з`явився. Надав клопотання, в якому зазначив, що він та свідок, якого він просив викликати у судове засідання, перебувають за кордоном, у зв`язку з чим просив відкласти розгляд справи, на підтвердження чого долучив копію свого паспорта з відміткою про перетин кордону 02.08.2021 р. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наданих доказів, оскільки останнім періоду перебування за кордоном ні його, ні свідка не зазначено, а ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. З цієї ж причини суд вважає відмовити у задоволені клопотання про виклик свідка. Заперечення відповідача. Відповідач надав заперечення, в якому зазначив, що з 2015 року проживає окремо від позивачки, яка залишилась жити в квартирі. Жодного звернення по вирішенню питання квартири не було. Що стосується стягнення 25000 грн. в рахунок погашення вартості автомобілю, зазначив що автомобіля вже не існує, але він ще сплачує за нього борг. Позивач участі у покупці автомобілю не приймала. Жодних доказів в обґрунтування зазначеної суми позивачем не надано. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 р., який було розірвано 10.09.2020 р. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу, №988 від 11.09.2013 року належить [PERSON] . Згідно листа територіального сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області 31/5-1444-2046 від 14.07.2021 року згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, держателем якого є МВС України, станом на 13.07.2021 року, дані щодо реєстрації автомобіля з номером [NUMBER] в реєстрі відсутній. Відповідачем надано розписку, згідно якої він взяв у борг від [PERSON] 70000,00 грн. для покупки автомобілю. Доказів на підтвердження того, що відповідачем було придбано автомобіль матеріали справи не містять. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60СК України вважається правильно застосованою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23,24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб , розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з`ясувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї ( ч.4 ст. 65 СК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони з 28.07.2007 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 10.09.2020 р. Майно, а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана 11.09.2013 р., тобто, у період шлюбу. ВС зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. ВС зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи встановлені у справі обставини і зазначені норми права, суд вважає за необхідне, враховуючи практику Верховного суду, залишити майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у спільній частковій власності сторін по справі. В задоволені решти вимог - відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ЗУ «Про судовий збір» , за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 % розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Позивачем при зверненні до суду із позовною заявою ціну позову зазначено у розмірі 165000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи (згідно висновку про вартість майна), ціна позову складає 52189,36 грн. Згідно Акту від 03.03.2021 р. при отриманні документів судом було встановлено відсутність квитанції про сплату судового збору позивачем на суму 1650,00 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне судовий збір покласти на сторони.

Outcome: partial