Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що від шлюбу з відповідачем мають сина - [PERSON] , [INFO] . Родина проживала в м. Макіївка, а в 2016 році переїхали до м. Маріуполя, однак періодично навідувались до місця попереднього проживання, де також мешкають їхні родичі, друзі, залишились речі та одяг дітей. Зазначила, що її чоловік зник у січні 2019 року. Просила надати їй дозвіл без згоди та супроводу батька на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] до м. Макіївка Донецької області, у супроводі матері строком з 04 червня 2020 року до 04 червня 2021 року. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за відсутності представника органу опіки та піклування, заперечуючи при цьому проти задоволення заявлених вимог, оскільки виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області позбавить дитину контролю з боку держави. Ухвалою суду від 27.08.2020 року по цивільній справі постановлено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з огляду на таке. Сторони перебувають у шлюбі з 05.01.2001 року (а.с.8), від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9) Неповнолітній [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Позивачка разом з дітьми зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.27-29). Висновком Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради від 12.08.2020 року вирішено вважати неможливим надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , на тимчасово непідконтрольну територію України без згоди батька (а.с. 40-41). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованою територією. Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та виїзду регулюється Порядком в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815 (далі - Порядок). Згідно положень вказаного Порядку, в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків дозволяється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, громадяни України, які не досягли 16-річного віку, можуть перетинати адміністративний кордон із тимчасово окупованою територією Донецької області. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України до тимчасово окупованої території Донецької області може бути дозволений на підставі рішення суду. Але, такі поїздки можуть мати місце із певним проміжком перебування, тобто із визначенням його початку і закінчення, для впевненості суду у доцільності та відповідності інтересам дитини такої поїздки. В даному випадку позивач, громадянка України, та її дитина мають місце реєстрації в м. Макіївка. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Отже позивач може у будь-який час в`їхати в Україну із дитиною та будь-який дозвіл з боку батька на це не потрібен. Проте, повернутися з дитиною до місця реєстрації не має можливості без дозволу батька, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства або рішення суду про надання такого дозволу. Згідно з частиною першої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч.3 ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При вирішенні справи, суд має виходити із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов`язках стосовно своїх дітей. Проте, позивач зазначає, що незважаючи на відсутність заборони на в`їзд на територію України разом із дитиною, вона не може це зробити, оскільки відповідач зник, що унеможливлює її повернення на місце реєстрації. Оцінивши наявні у справі докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини [PERSON] відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини, забезпеченню спілкування з рідними, в той же час відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. На підставі викладеного, ст. 29, 313 ЦК України,

Outcome: approved