Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому згідно розпорядження Комінтернівської РДА №103/А-2012 від 14.02.2012р., надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування: Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту). Проект ним виготовлено, погоджено в установленому законом порядку, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці 5122782600:01:004:0580. Позивачу стало відомо, що в зв`язку із змінами в законодавстві розпорядником земель, що розташовані Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) стала Красносільська сільська рада Лиманського району Одеської області. У вересні 2020 року він звернувся до Красносільської сільської ради з заявою, котрою просив затвердити проект землеустрою та передати йому у власність вищевказану земельну ділянку. Також, просив сільську раду скасувати рішення №1373-VIІ від 17.07.2019 року про передачу в приватну власність даної земельної ділянки кадастровий номер 5122782600:01:004:0580 - [PERSON] , як таке, що видано помилково в порушення його прав на цю землю. Проте, Красносільська сільська рада Лиманського району Одеської області не винесла на розгляд сесії клопотання позивача, відмовила йому у передачі землі у власність листом. Позивач вказує, що він має правомірні очікування щодо оформлення права власності на землю, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю. Вважає, що Красносільська сільська рада діяла не добросовісно, всупереч його інтересам та без дотримання вимог законодавства, оскільки достеменно знаючи, що ним розроблений та погоджений проект землеустрою спірної земельної ділянки, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний саме за його проектною документацією, сільська рада протиправно прийняла рішення про передачу землі у власність іншій особі. У зв`язку із чим позивач просить: визнати протиправною бездіяльність Красносільської сільської ради щодо винесення на розгляд сесії його клопотання від 16.09.2020 року про надання земельної ділянки у власність; зобов`язати Красносільську сільську раду після набрання рішенням законної сили негайно винести на розгляд чергової сесії Красносільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер 5122782600:01:004:0580 та прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачі йому у власність даної земельної ділянки; скасувати рішення Красносільської сільської ради №1373-VIІ від 17.07.2019 року про передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер 5122782600:01:004:0580 - [PERSON] ; скасувати запис № 32943510 від 19.08.2019 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на дану земельну ділянку. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2020р. провадження у справі відкрито, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що визначення «правомірні очікування» відсутнє в чинному законодавстві України та є спробою видати бездіяльність позивача щодо несвоєчасного проходження законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки за порушення його права. Позивач звернувся до органу місцевого самоврядування більш ніж через рік після прийняття рішення Красносільської сільської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] та більше ніж 8 років після отримання дозволу розроблення проекту землеустрою. Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що сільська рада своїм рішенням порушила його права. Вважає, що рішення Красносільської сільської ради прийнято в межах повноважень та спосіб, що визначені Конституцією України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Також відповідач вказав на те, що він має статус учасника бойових дій. Відповідно до п.14 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій мають пільги на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Вважає, що він у встановленому законом порядку набув право власності на відповідну земельну ділянку, а позивачем не наведено підстав для припинення його права власності. Представник відповідача Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що зволікання позивача тривалістю в шість років та десять місяців з листопада 2013 року (затвердження висновку про розгляд проекту землеустрою) по вересень 2020 року (звернення з клопотанням до Красносільської сільської ради) є значним і таким, що має бути кваліфіковано як недобросовісна поведінка. У позові не міститься ніяких обґрунтувань поважності такої тривалої бездіяльності позивача. Крім того, представник відповідача зазначив, що [PERSON] вказує, що сільській раді достеменно було відомо, що позивач претендує на спірну земельну ділянку, проте не наводить жодного доказу свого твердження. Вважає, що Красносільська сільська рада діяла виключно добросовісно, правомірно із дотриманням чинного законодавства. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.01.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судових засіданнях представник позивача-адвокат Чирка О.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, в подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні 02.06.2021р. відповідач [PERSON] , заперечував проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві, в подальшому в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, що підтверджується повідомленнями про отримання судових повісток. В судових засіданнях представник відповідача Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області - адвокат Гриценко В.Є., заперечував проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві, в подальшому представник відповідача в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, що підтверджується повідомленнями про отримання судових повісток. Одночасно, 17.11.2021р. до канцелярії суду надійшло клопотання начальника юридичного відділу виконавчого органу Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області Мєлкова О. про відкладення судового засідання, у зв`язку із встановленням в Одеській області «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19. Разом із тим, враховуючи, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Оскільки представник Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області надав до суду відзив, під час розгляду справи по суті в минулі судові засідання, будучи належним чином повідомленим, не з`являвся, у своєму клопотанні про відкладення судового засідання підстав, які перешкоджають прибуттю до суду не навів, правом на звернення до суду із клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не скористався, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що розпорядженням Комінтернівської районної державної адміністрації №103/А-2012 від 14.02.2012р. надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2, 00 га безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Красносільської сільської ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області. Проект землеустрою було виготовлено позивачем [PERSON] , погоджено в установленому законом порядку, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці 5122782600:01:004:0580, що вбачається із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Разом із тим, 04.07.2019р. відповідач [PERSON] звернувся до Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області із заявою у якій просив передати йому, як учаснику АТО, в приватну власність для ведення особистого селянського господарства сформовану земельну ділянку, кадастровий номер 5122782600:01:004:0580, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Як вбачається з тексту заяви, до неї додається копія паспорта громадянина України, копія ідентифікаційного номеру, викопіювання з бажаним місцем розташуванням земельної ділянки та копія посвідчення учасника бойових дій. Рішенням Красносільської сільської ради №1373-VII від 17.07.2019р. передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель комунальної власності Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області, кадастровий номер 5122782600:01:004:0580 (той же кадастровий номер). 19.08.2019р. проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] , що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 16.09.2020р. [PERSON] звернувся до Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування: Одеська область Лиманський район Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер 5122782600:01:004:0580, а також просив скасувати рішення Красносільської сільської ради №1373-VII від 17.07.2019р. про передачу в приватну власність вказаної земельної ділянки [PERSON] , як таке, що видано помилково в порушення його прав на цю землю. Листом від 16.10.2020р. №72-3ПІ/3903 голова Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Майдебура М.П. надав відповідь позивачу про те, що розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації №103/А-2012 від 14.02.2012р. втратило чинність, з огляду на те, що згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015р. №497-VIII передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення, зокрема органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 21.12.2018р. №15/13-18 СГ вказана земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності у складі інших земельних ділянок була передана до комунальної власності Красносільської ОТГ. В термін з 2014р. до 21.12.2018р. проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] не було затверджено та земельну ділянку не було передано у власність. Після передачі вказаної земельної ділянки в комунальну власність, звернення [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до Красносільської сільської ради не надходило. Тому рішенням сесії сільської ради №1373-VІІІ земельну ділянку передано у власність учаснику АТО (хоча фактично прийнято рішення №1373-VІІ). Вирішуючи справу по суті суд приходить до висновку що спірні правовідносини врегульовані наступними нормами чинного законодавства України. Положеннями частини 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Право на отримання у власність земельної ділянки виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Статтею 118 ЗК України, встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам. Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у порядку, встановленому ст.186-1 ЗК України. Наданими позивачем [PERSON] доказами підтверджено проходження ним вищезазначеної процедури, а саме виготовлено проект землеустрою, погоджено в установленому законом порядку, присвоєно кадастровий номер земельній ділянці. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та стороною відповідача не спростовано, що [PERSON] , в порушення вимог ст.ст.118, 122 ЗК України, клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність до Красносільської сільської ради не подавав, Красносільська сільська рада рішення про надання дозволу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою не надавала, [PERSON] проект відведення земельної ділянки у власність не виготовляв, та, відповідно, Красносільська сільська рада проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відносно [PERSON] не затверджувала, а отже земельна ділянка набута у власність [PERSON] в порушення встановленого законом порядку безоплатної приватизації земельних ділянок. Доказів протилежного відповідачами не надано, крім того сам [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що для отримання земельної ділянки у приватну власність він подав до Красносільської сільської ради тільки заяву, дозвіл на розробку проекту землеустрою йому не надавався. Суд не приймає доводи відповідача Красносільської сільської ради про втрату чинності розпорядження Комінтернівської районної адміністрації від 14.02.2012 року № 103/А-2012 про надання дозволу [PERSON] на розробку проектної документації з землеустрою. Згідно перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Судом встановлено, що розпорядження Комінтернівської районної адміністрації від 14.02.2012 року № 103/А-2012 про надання дозволу [PERSON] на розробку проектної документації з землеустрою реалізовано [PERSON] , проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблено та погоджено, у зв`язку з чим вищевказане розпорядження Комінтернівської районної адміністрації є недіючим через його виконання, але є чинним. Представник позивача - адвокат Чирка О.О. в обґрунтування позовних вимог також надала до суду заяву про врахування позиції Верховного суду, а саме просила врахувати позицію ВС, яка викладена у постанові від 09.12.2020р. у справі №617/763/16-ц, згідно якої надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки. Також просила врахувати правову позицію, відображену в постановах КАС ВС у справі №461/2132/17, КЦС ВС у справі №472/1286/17-ц, згідно яких орган державної влади або орган місцевого самоврядування не має правових підстав для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку двом різним особам на одну і ту ж земельну ділянку. Вирішуючи питання врахування висловленої по справам правової позиції Верховного суду, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав її застосування до предмету спору по даній справі, оскільки у правовідносинах, що розглядаються, дозвіл на розроблення документації із землеустрою відповідачу [PERSON] не надавався, документація із землеустрою [PERSON] не розроблялася та не погоджувалася, для оформлення земельної ділянки за [PERSON] використано кадастровий номер отриманий на підставі проекту землеустрою, розробленого позивачем [PERSON] . На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03. 2014 року затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», з 18 березня 2014 року на території України розпочався особливий період, який діє по даний час. Для багатьох громадян України, хто віддав свій громадянський борг та боронив її цілісність держава передбачила пільги та гарантії. Відповідач [PERSON] як учасник бойових дій, має право на отримання земельної ділянки у власність. Порядок безоплатного отримання у влас\-ність земельних ділянок як учасниками антитерористичної операції, так і іншими категоріями громадян, регулюється частиною 6 статті 118, статтями 121, 122 Земельного кодексу України. Виключень або пільг за статусом у процедурних питаннях законодавством не передбачено. Реалізація права учасника АТО на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності має відбуватися відповідно до встановленої законом процедури та без порушень прав та законних інтересів інших осіб. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Красносільська сільська рада як розпорядник земель, володіючи інформацією, що у позивача [PERSON] розроблений та погоджений проект землеустрою щодо спірної землі, кадастровий номер земельній ділянці присвоєний саме за його проектом відводу та за його кошти, протиправно прийняла рішення про передачу [PERSON] землі у власність, без дотримання останнім законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки. Суд вважає недоречними доводи відповідачів стосовно недобросовісної поведінки позивача, яка виразилася у його тривалій бездіяльності і несвоєчасному проходженні законодавчо визначеної процедури отримання земельної ділянки, оскільки вказана обставина жодним чином не впливає на те, що виділення земельної ділянки [PERSON] відбулося без дотримання процедури, визначеної законодавством. Таким чином, рішення Красносільської сільської ради №1373-VIІ від 17.07.2019 року про передачу в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер 5122782600:01:004:0580- [PERSON] підлягає скасуванню, і як наслідок, підлягає скасуванню запис № 32943510 від 19.08.2019 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на дану земельну ділянку. Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності сільської ради щодо винесення на розгляд сесії клопотання від 16.09.2020р про надання земельної ділянки у власність, слід зазначити наступне. Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначенні ст.12 Земельного кодексу України. Так, п. а), б) ч.1 ст.12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад та б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Отже, Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено обов`язок виключно на пленарних засіданнях селищної ради вирішувати питання регулювання земельних відносин, в тому числі і питання затвердження проекту землеустрою. Як вбачається із матеріалів доданих до позову, клопотання [PERSON] від 16.09.2020 року Красносільською сільською радою в порядку, визначеному ст.12 Земельного кодексу України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не розглянуто, на розгляд чергової сесії не винесено, а тому суд вважає, що Красносільська сільська рада у вказаній частині діяла у спосіб, що суперечить вказаним нормам законодавства. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності Красносільської сільської ради суд визнає обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про зобов`язання Красносільської сільської ради після набрання рішенням законної сили негайно винести на розгляд чергової сесії Красносільської сільської ради питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га місце розташування Одеська область, Лиманський район, Красносільська сільська рада (за межами населеного пункту) кадастровий номер 5122782600:01:004:0580 та прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність вказаної земельної ділянки, суд зазначає наступне. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів, суд виходив з декількох ознак, зокрема, щодо наявності дискреції. Суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу місцевого самоврядування складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. Суд зауважує, що винесення на розгляд чергової сесії сільської ради питання затвердження та передачі у власність земельної ділянки не гарантує особі прийняття рішення про затвердження вказаного проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки, оскільки вивчення поданих позивачем документів на предмет їх відповідності вимогам Земельного кодексу України та наявності підстав для затвердження проекту землеустрою відноситься до сфери повноважень сільської ради. За таких обставин зобов`язання сільської ради прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність позивачу земельної ділянки, набуде ознак втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування у сфері регулювання земельних відносин, що є неприпустимим і суперечить завданням судочинства ,а отже позов в цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання сільської ради після набрання рішенням законної сили винести на розгляд чергової сесії питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі у власність позивачу земельної ділянки. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ч. ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із тим, пунктом 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Проте, як випливає з практики Верховного Суду, звужене тлумачення п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованим, що підтверджується постановою від 27 червня 2018 року по справі № 572/2088/17 (провадження № 61-12842св18). В своїй Постанові Верховний Суд зазначив, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір» (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення. Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджено копією відповідного посвідчення, він звільнений від сплати судового збору незалежно від характеру, предмета та підстав позову. Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 35 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати», якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а один із відповідачів звільнений від сплати судового збору. Тобто, суд має виходити з того, що частина 6 статті 141 ЦПК України регулює не тільки випадок компенсації судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, коли обидві сторони звільнені від їх сплати, а й випадок коли одна сторона сплатила судовий збір і виграла справу, а друга сторона (в даному випадку відповідач [PERSON] ) звільнена від сплати судового збору. Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 155 внесено зміни до постанови № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" (далі - Постанова) та встановлено нові розміри компенсації. Згідно з п. 2, 4 Постанови компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Якщо обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат. Отже, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути із Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 1681, 6 грн., крім того компенсувати позивачу суму судового збору, в розмірі 1681, 6 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому законом.

Outcome: partial