Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

8 грудня 2016 року, [PERSON], звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, просила суд, встановити факт, що має юридичне значення в тому, що вона та відповідач проживали разом, однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно, визнати спільною сумісною власністю її та відповідача легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», об'ємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) [NUMBER], д/н [NUMBER], земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS] та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, поділивши вказане майно і визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині спільного сумісного майна : легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», об'ємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) [NUMBER], д/н [NUMBER], земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS] та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, мотивуючи це невизнанням відповідачем її права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна, набутого під час їхнього фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення за цей час спільного господарства. В судовому засіданні позивачка та її представники повністю підтримали свої позовні вимоги та просили суд, їх задовольнити. Представниця відповідача повністю не визнала вказаний позов з підстав його безпідставності і необґрунтованості із мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов та 04.04.2017 р. звернулась до суду з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], вимоги резолютивної частини якого уточнила в редакції від 23.06.2017 р., та в яких просила суд, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину сплачених ним боргових зобов'язань у розмірі 1422525 грн. та визнати зобов'язання за договором позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відповідно до письмових розписок від 09.07.2010 р. та від 29.08.2011 р. у загальному розмірі 2690600 грн. - спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представниця позивача [PERSON] повністю підтримала вимоги зустрічного позову та просила суд, його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представники повністю не визнали безпідставний зустрічний позов [PERSON] з підстав, викладених у письмових запереченнях на зустрічний позов і просили суд, відмовити у його задоволенні. Заслухавши доводи представників сторін та особисто позивачки [PERSON], пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON] слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 1 ст. 234. п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо від встановлення цього факту залежить подальша охорона, підтвердження або створення умов здійснення фізичною особою особистих немайнових або майнових прав. Згідно ч. 6 ст. 235 ЦПК України такий факт розглядається в позовному провадженні, якщо між зацікавленими у його встановленні особами існує спір про право. Згідно ст. 74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено - недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись - письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду - не може ґрунтуватися не свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). В судовому засіданні було встановлено та підтверджено позивачкою та її представниками, що з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року, позивачка та відповідач фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а також мали спільний бюджет за адресою : [ADDRESS], що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які разом працювали з позивачкою та відповідачем на одному підприємстві ДП «Одеській авіаційний завод» (ДП "ОАЗ") та з якими вони знаходились у дружніх стосунках, знали обох сторін з позитивної сторони, постійно спілкуючись з ними, і крім того, що свідки [PERSON], [PERSON] були колегами по роботі позивачки та відповідачки, вони ще й були сусідами сторін по будинку [ADDRESS] а тому обидва свідка показали суду, що відповідач, після того, як став проживати разом з позивачкою однією сім'єю до реєстрації шлюбу, прийняв, як рідну, доньку позивачки від першого шлюбу [PERSON], 10.07.1991 р.н., до якої відповідач відносився, як до рідної доньки, утримуючи та виховуючи її як доньку, будучи присутнім у її школі на «останньому дзівнку», а також, купуючи разом з нею та позивачкою харчі, одежу та відпочиваючи всі разом, як однією сім'єю та яких вони бачили разом у дворі будинку, майже кожен день, до 2013 року, коли сім'я позивачки та відповідачка переїхали до новозбудованого житлового будинку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS]. Свідок [PERSON] підтвердила суд факт того, що після того, як відповідач у 2003 р. почав працювати ДП «Одеській авіаційний завод», де на той час вже працювала позивачка, він став приділяти їй знаки уваги, вони часто спілкувались між собою та після того, як у 2004 р. позивачка перенесла хірургічну операцію, відповідач турбувався про неї, і після цього вони стали зустрічатися з нею, ведучи розмови про спільне проживання, про що неодноразово розповідала їй позивачка, як подруга, і як наслідок чого, та Новий 2005 рік, позивачка та відповідач вже зустрічали разом однією сім'єю разом із донькою позивачки від першого шлюбу [PERSON], якій на той час було 13 років. Всі свідки показали, що періодично приходили у гості до сім'ї позивачки та відповідача, де вони на власні очі бачили сторін по справі, які проживали однією сім'єю, і у яких були гарні, сімейні стосунки, притаманні подружжю, як у чоловіка та жінки, що зокрема підтверджується, фотокартками, доданими до позову з зображенням позивачки та відповідачки, а також доньки позивачки від першого шлюбу (а.с. 45-55). Крім цього, факт проживання однією сім'єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу у вказаний період, підтверджується, ще й довідками про склад сім'ї в.о. начальника дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський» № 3011 від 28.11.2016 р. та № 3010 від 28.11.2016 р. (а.с. 40-42). Посилання представниці відповідача [PERSON] про те, що вищевказана довідка № 3011 від 28.11.2016 р. була видана не особисто начальником дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський» [PERSON] та є недійсною з посиланням на довідку № 305 від 02.02.2017 р. - суд до уваги не приймає з підстав того, що довідка про склад сім'ї № 3011 від 28.11.2016 р. була підписана в.о. начальника дільниці № 2 КП ЖКС «Вузовський», а не особисто начальником, не була визнана недійсною у встановленому Законом порядку і не спростовує вищенаведених доказів по справі про спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу однією сім'єю (а.с. 96). Рішенням Київського районного суду м. Одеси 10 серпня 2004 року по цивільній справі № 2-4490/04, було розірвано шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 16 липня 1988 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Вінниці, актовий запис № 1702 (а.с. 18). В описовій частині вказаного рішення суду зазначено, що [PERSON] з [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини з листопада 2003 року. Вказане вище, дає підстави суду стверджувати, що фактичні шлюбні відносини між сторонами по справі - почалися у січні 2005 р. вже після припинення офіційних шлюбних відносин з колишнім чоловіком з підстав, описаних вище. Також, суд з'ясував, що у грудні 2007 року, за спільні сумісні кошти сторони по справі придбали у власність легковий автомобіль марки легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», об'ємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) [NUMBER], д/н [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ-1 при УДА1 ГУМВС України в Одеській області 21.12.2007 р., зареєстрованим РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 21.12.2007 р., право керування, тимчасового виїзду за кордон, зняття з реєстраційного обліку, продажу, на який, згідно нотаріально посвідченої довіреності від 22.12.2008 р. від імені відповідача було передано відповідачем - позивачці з терміном дії до 22.01.2013 р. включно, що на думку суду, безумовно свідчить про те, що відповідач повністю довіряв своїй співмешканці - позивачки з приводу вищевказаних дій щодо спірного автомобілю, придбаного за час спільного сумісного проживання, що також підтвердили всі вищевказані свідки, які були обізнані про купівлю сторонами вищевказаного автомобілю, на якому вся сім'я позивачки та відповідачки разом пересувалися по своїх потребах (а.с. 19,126). Також, суд встановив, що 12.08.2008 р., за спільні кошти, позивачка та відповідач придбали у власність земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], право власності на яку було оформлено та зареєстровано за відповідачем, що підтверджується нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2008 р. (реєстр. № 2693), копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.12.2008 р. на ім'я відповідача (а.с. 127,211-236). При чому, згідно довідки КП «Овідіопольське РБТІ» № 2679 від 04.08.2008 р., яка міститься в матеріалах нотаріальної справи - на вищевказаній земельній ділянці відсутні будь-які споруди чи будівлі (а.с. 220). Суд критично ставиться до нотаріальної заяви відповідача на ім'я нотаріуса від 12.08.2008 р. про те, що [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки, в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та вказане майно набуває в особисту приватну власність, так як вказана заява, як пояснили в судовому засіданні представники позивачки, з якими погоджується суд, була надана відповідачем на ім'я нотаріуса для спрощення нотаріусом процедури укладення вказаного правочину, запобігаючи отримання нотаріусом зайвих дозволів позивачки про надання згоди на укладення правочину. До того ж, відповідач не попереджався нотаріусом про будь-яку відповідальність за завідомо неправдиву інформацію вищевикладеного змісту, що є звичайною та усталеною практикою нотаріусів, які отримують подібну інформацію, не перевіряючи її правдивість у сторони правочину, за виключенням існування штампу у паспорті про шлюб сторони правочину (а.с. 230). Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно ч. З ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь- якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. З п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право спільної власності виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їхньою спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, суд вважає, що оскільки сторони процесу фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в цей період сумісно придбали зазначені автомобіль та земельну ділянку, тобто під час спільного проживання за сумісні кошти, для подальшого проживання в ній однією сім'єю, автомобіль та земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю, а тому, на думку суду, набуте сторонами в період проживання однією сім'єю вказане рухоме та нерухоме майно належить їм на праві спільної власності та підлягає розподілу між ними в рівних частках. Також, суд встановив, що згідно свідоцтво про шлюб, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області від 19 грудня 2014 року серія [NUMBER] (актовий запис № 501), підтверджується що 30 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 12.05.2015 р., яке набрало законної сили 24.05.2015 р., в якому вказується, що подружні й сімейні відносини сторони не підтримують з листопада 2013 року, а тому суд приймає до уваги договір про здачу у найом житлового приміщення від 24.07.2014 р. за адресою : [ADDRESS], яке належить позивачці з підписами позивачки та відповідача, укладеного між вказаними сторонами (а.с. 21,22,43). Так, у 2012 році відповідач [PERSON] звернувся до виконкому Таїровської селищної ради з заявою про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради в [ADDRESS], Овідіопольського району Одеської області, що належить до II категорії складності згідно із державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, збудований на вищевказаній спірній земельній ділянці площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 29.11.2012 р. Рішенням Таїровської селищної ради за № 1420 за наслідками розгляду заяви [PERSON] про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], Овідіопольського району, Одеської області, було вирішено видати на його ім'я свідоцтво про право власності на новозбудоване нерухоме майно у виді вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район. [ADDRESS], загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ .»А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, відображених у технічному паспорті житлового будинку і господарчих будівель та споруд, складеному 02.11.2012 р. КП «Овідіопольське РБТІ» (а.с. 23-39). Декларація про готовність новозбудованого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область. Овідіопольський район, [ADDRESS] - до експлуатації, виданого 14.11.2012 року за № ОД 14212218680 інспектором ДАБК в Одеській області П.М. Рябоконь. Технічний паспорт житлового будинку і господарчих будівель та споруд від 02.11.2012 року за № 18-369 (Інвентарний № 367) на об'єкт що знаходиться за адресою: Одеська область. Овідіопольський район, [ADDRESS] Отже, суд дійшов висновку, що під час офіційного шлюбу, позивачка та відповідач спільно, за грошові кошти подружжя, побудували спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS] та ввели в експлуатацію у листопаді 2012 року, а 08.12.2012 року за № 36620765 згідно Витягу про державну реєстрацію прав, житловий будинок був зареєстрований, а тому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, вказаний спірний будинок підлягає поділу між сторонами. З пояснень позивачки та вищевказаних свідків по справі вбачається, що на початку 2013 року позивачка та відповідач переїхали проживати у вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], однак, як було вказано вище, у листопаді 2013 року відносини між позивачкою та відповідачем погіршились, вони стали сваритись. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення обґрунтованого позову, з підстав, описаних вище, в частині встановлення факту, що має юридичне значення в тому, що сторони проживали разом, однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно, визнання спільною сумісною власністю сторін легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», об'ємом 2360 куб.см, № шасі (кузов, рама) [NUMBER], д/н [NUMBER], земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № [NUMBER], що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS] та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м з визнанням за позивачкою права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна. Однак, в задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна - слід відмовити, враховуючи, що відповідач не уповноважував позивачку на подачу до суду позову з такими вимогами в його інтересах, між сторонами існує спір про право на вищевказане нерухоме майно, а позивачка, в свою чергу, в даному випадку перебирає на себе повноваження відповідача, заявивши вказані вимоги від його імені, що є неприпустимим, з урахуванням змагальності сторін, передбаченої нормами ЦПК України. В своєму зустрічному позові від 04.04.2017 р. з урахуванням уточнень резолютивної частини позову від 23.06.2017 р. позивач [PERSON] просить суд, стягнути з відповідачки [PERSON] на на свою користь 1/2 частину сплачених ним боргових зобов'язань у розмірі 1422525 грн. та визнати зобов'язання за договором позики, укладеного між ним та [PERSON] відповідно до письмових розписок від 09.07.2010 р. та від 29.08.2011 р. у загальному розмірі 2690600 грн. спільним сумісним майном його та [PERSON], мотивуючи це тим, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м був побудований не спільно з відповідачкою, а ним особисто, за запозичені кошти у [PERSON], з посиланням на письмові розписки від 09.07.2010 р., 29.08.2011 р., за якими ним було отримано в позику 1600000 грн., що на день отримання коштів складало 200000 дол. США з метою отримання коштів - на будівництво жилого будинку [ADDRESS] Овідіопольського району Одеської області зі строком повернення коштів до 01.07.2015 р. і відповідно до домовленості з позикодавцем, він зобов'язався у випадку невиконання своїх зобов'язань з повернення коштів передати у власність позикодавця збудований на позичені кошти будинок (а.с. 109-116). Також, [PERSON] у своєму зустрічному позові стверджує, що використання позичених коштів на будівництво жилого будинку підтверджується квитанціями та розрахунковими документами (а.с. 139-199). [PERSON] у своєму зустрічному позову наполягає на тому, що погашення боргу за позикою відбувалося наступним чином : за час перебування у шлюбі з відповідачкою, ним було сплачено процентів всього 21275 доларів США, у тому числі проценти за 2010 рік - 1275 доларів США відповідно до розписки від 01.07.2011 року; проценти за 2011 рік - 10000 доларів США відповідно до розписки від 08.07.2012 року; проценти за 2012 рік - 10 000 доларів США відповідно до розписки від 05.07.2013 року та після розірвання шлюбу з відповідачкою, за рахунок власних коштів ним було сплачено всього 2845050 грн, що в еквіваленті складає 120000 доларів США, у тому числі проценти за 2013,2014 рік - 420000 грн. відповідно до розписки від 01.07.2015 року; часткове повернення займу - 1085700 грн., (еквівалент 50000 доларів США) відповідно до розписки від 05.08.2015 р.; часткове повернення займу - 1339350 грн. (еквівалент 50000 доларів США) відповідно до розписки від 06.09.2016 р., а тому, станом на цей час заборгованість за позикою становить 2690600 грн. (еквіваленті 100000 доларів США), а тому вважає, що праву спільної сумісної власності на будинок кореспондує зобов'язання за позикою, яка була отримана ним для будівництва будинку, а крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання у вигляді повернення запозиченої грошової суми, виконання якого здійснює подружжя як солідарні боржники. Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) ї реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя подана письмово. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він дою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, не в інтересах сім'ї. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] надано до суду копії договорів позики у вигляді від 02.07.2010 року та 29.08.2012 року, оригінали яких не було надано суду його представницею, і про існування яких, [PERSON] дізналась під час судового засідання, що вона підтвердила в судовому засіданні, і будь-яких спростування цього факту - не було надано суду представницею [PERSON] в судовому засіданні. Як видно з письмових розписок від 09.07.2010 року, 29.08.2011 року, [PERSON] нібито отримав від [PERSON] у борг для будівництва спірного будинку за вищевказаною адресою грошові кошти по першій розписці, в розмірі 204000 грн.., що є еквівалентом 25500 доларів США, по другій розписці, грошові сумі 1396000 грн., що в еквіваленті складає 174500 доларів США.? В обох розписках зазначено термін повернення грошей до 01.07.2015 року. Зі змісту обох розписок випливає, що [PERSON] зобов'язується, якщо після закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації сума боргу повернута, передати зазначений житловий будинок у якості забезпечення своїх за договором займу. Судом не приймаються до уваги вищевказані розписки, як належний та допустимий доказ, передбачений ст.ст. 57-60 ЦПК України з огляду на те, що вказані розписки, оригінали яких не було надано суду представницею [PERSON] - є за своєю юридичною природою змішаним договором, а саме договором займу та договором застави (іпотеки) нерухомого майна, який згідно норм ЦК України та положень ст. 18 Закону України «Про іпотеку» - підлягає нотаріальному посвідченню. Вказані копії письмових розписок - не відповідають вимогам ст.ст. 201,203 ЦК України, а тому є нікчемними правочинами у відповідності до ст.ст. 215,216 ЦК України, та не жодних правових наслідків для сторін правочину, а тим паче для особи, яка цього правочину не була, про що було вказано у п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суд дійшов висновку, що будь-якої письмової чи усної згоди на укладання зазначених іншим членом подружжя (відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON].) не надавалося, що також не спростовується представницею [PERSON] позивачем за зустрічним позовом, а тому суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок було побудовано за рахунок спільних коштів подружжя, а вказані копії розписок, на думку суду, були виготовлені невстановленою особою з метою навмисного і штучного запобігання фактичного поділу спірного рухомого майна, так як ні [PERSON], ні його представницею - не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказані розписки укладені ним на користь та в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обов'язки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець. На думку суду, в даному випадку, вимоги [PERSON], який є нібито позичальником за договором позики, про стягнення на його користь з колишньої дружини [PERSON], яка не є стороною договору позики, частини виплачених коштів за цим договором - суперечить правовій природі договору позики та не узгоджується з положеннями як ЦК України, так і СК України, так як бов'язок солідарного виконання зобов'язання іншим членом подружжя - може виникати виключно перед позикодавцем за умови, якщо ці кошти були отримані за письмовою згодою іншого члена подружжя та використані в інтересах сім'ї. В іншому випадку, такі зобов'язання є особистим зобов'язанням того з подружжя, який уклав договір позики, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс 12 від 20 лютого 2013 року. Позивачем [PERSON] належним чином не доведено суду, яким чином відповідачка [PERSON] порушила його права та законні інтереси. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки правом вимоги стягнення грошових коштів за договором позики володіє виключно позикодавець [PERSON] Суд вважає недоведеним використання начебто позичених коштів в інтересах сім'ї, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів якими підтверджуються, що саме ці кошти, в розмірі 200000 тис. доларів США, були витрачені, як стверджує позивач, на будівництво будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, [ADDRESS], так як в матеріалах справи відсутні документальні належні та допустимі докази того, що вартість спірного будинку відповідає сумі, що зазначена в розписках. Окремо слід зазначити, що відповідно до довідок про заробітну плату [PERSON], нарахована йому заробітна плата складала: 10488 грн. - за 2009 рік; 16336, 27 грн. - за 2010 рік; 4 978,87 грн. - за січень-лютий 2011 року; 16727,72 грн. - за лютий-грудень 2011 року, що на думку представниці [PERSON] є нібито доказом того, що з урахуванням таких доходів останній не мав можливості збудувати будинок, у зв'язку з чим постає питання щодо природи походження грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 141295 доларів США для повернення їх кредитору, так як позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують спроможність виконання ним грошових зобов'язань перед кредитором, як в доларах США так і в національній валюті України гривні, що на думку суду, вказує на те, що позивач їх не виконував, а розписки були написані з метою створення перешкод для поділу спільного сумісного майна подружжя за первісним позовом. Крім того, суд вважає хибними, безпідставними і неналежними посилання представниці [PERSON] на товаро-транспортні накладні, накладні, товарні чеки з придбання будівельних матеріалів нібито для побудови спірного будинку, на яких взагалі не вказано точну адресу спірного об'єкту будівництва для якого були придбані будівельні матеріали, в більшості з яких не вказано особу, що їх придбала, і справжність яких представниця [PERSON] не довела суду, без надання суду оригіналів вказаних документів (а.с. 139-199). Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого зустрічного позову саме через недоведеність суду своїх вимог і нібито порушення прав [PERSON]

Outcome: partial