Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

11 грудня 2017 року позивач [PERSON]. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19725,45 грн., в тому числі вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в сумі 5000 грн.. Свої вимоги мотивує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем , і 10.11.2017 була звільнена за власним бажанням у зв2язку з невиконанням власником умов колективного договору.При звільнені з ним не було проведено повного розрахунку, не виплачена заробітна плата, в тому числі і вихідна допомога відповідно до ст.44 КЗпП. Незаконна затримка виплати заробітної плати грубо порушує його права та гарантії як працівника. Представник позивача вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що сума заборгованості по заробітній платі , що підлягає сплаті позивач, становить 19725,45 грн., в тому числі вихідна допомога. Вказано, що згідно наказу № 75 від 21.03.2014 на підприємстві встановлено режим неповного робочого дня, а саме триденний робочий тиждень з робочими дням: понеділок, вівторок, середа. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача складала 175,32 грн. Просить розгляд справи здійснювати без присутності їх представника. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності незявившихся учасників судового процесу з урахуванням доказів, що є у справі. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із слідуючих підстав. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з [PERSON] акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», 10.11.2017 її було звільнено за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору, ч.3 ст.38 КЗпП України. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, із урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до довідки №16-07/1659 від 28.12.2017, виданої [PERSON] акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату підлягаючу до виплати ( за вирахуванням ПДФО та військового збору) в сумі 19725 грн. 45 коп., у тому числі і нарахована вихідна допомога ( ч.3 ст.38, 44 КЗпП України), без вирахування ПДФО і військового збору, в розмірі 11012,29 грн. Середньоденна заробітна плата без врахування ПДФО та військового збору складає 175,32 грн. ( а.с.17). Відповідно до наказу № 75 від 21.03.2014 року про встановлення режиму неповної робочої неділі, з 26.05.2014 року на [PERSON] акціонерному товаристві «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» встановлено триденну неповну робочу неділю, понеділок, вівторок, середа . Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 ,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події , з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, відповідно до довідки №16-07/1659 від 28.12.2017, виданої [PERSON] акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 7363,44 грн. (175,32*42днів). Період затримки розрахунку при звільненні позивачу на дату ухвалення даного рішення, становить 42 робочих днів. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки, суд враховує розмір середньоденної заробітної плати позивача на час його звільнення та кількість робочих днів , які б він міг відпрацювати, якщо не був звільнений. Що стосується відшкодування моральної шкоди то за приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 (v0004700-95) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки ПАТ «СМНВО» завдало моральної шкоди позивачу, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди спричиненої моральними та фізичними стражданнями, ігнорування його прав, був порушений спосіб життя позивача, який вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та з відповідача необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 300 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених вимог, що дорівнює 1920 грн.

Outcome: partial