Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У черні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживача, шляхом визнання дій протиправними та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2020 року о 10:56:24, він через термінал, який є власністю АТ КБ «Приватбанк», що розташований у приміщенні торгового дому «Фестивальний», що знаходиться по пр. Маяковського, 43/2 у м. Києві, здійснював поповнення своє дебетової картки Monobank для подальшої оплати комунальних послуг на суму 2500 грн. Після поповнення дебетової картки Monobank, яка належить йому, термінал видав квитанцію, у якій було зазначено, що кошти, внесені ним на особисту дебетову картку Monobank не надійшли, а були списані відповідачем у рахунок неіснуючої заборгованості. Позивач вказував, що у нього відсутні будь-які спори щодо існування заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк», також не існує жодного виконавчого провадження за заявою АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк». Також зазначав, що списання його грошових коштів у сумі 2 500 грн було здійснено відповідачем неправомірно, за власною ініціативою банку, за відсутністю судового рішення про стягнення з нього заборгованості. Станом на день звернення до суду, АТ КБ «Приватбанк» у добровільному порядку не повернув його грошові кошти, які були стягнуті без відповідної правової підстави, тому він вимушений захищати свої права шляхом звернення до суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2020р. відкрито провадження по справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідач - АТ КБ «Приватбанк» не скористався своїм правом на подачу відзиву. Учасники справи в судове засіданні не з`явились про розгляд справи були належним чином повідомленні, причини неявки суду не повідомили. За даних обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності її учасників. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Судом встановлено, що 09 січня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором від 31.05.2010 р. в розмірі 18 500, 73 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року (справа № 754/2136/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2020 року, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що [PERSON] було отримано дебетову картку, а не кредитну, а також зазначено, що факт користування [PERSON] кредитними коштами банком не доведено. Зазначене рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року (справа № 754/2136/19) набрало законної сили. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої-другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На підставі належних та допустимих доказів, доданих до позовної заяви, судом встановлено, що станом на час розгляду цієї справи відсутні будь-які спори щодо існування заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк», також не існує жодного виконавчого провадження за заявою АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] . [PERSON] не користується послугами АТ КБ «Приватбанк», не має жодної діючої карти зазначеного банку, будь які відносини у сфері банківського обслуговування з АТ КБ «Приватбанк» припинені позивачем з 09 січня 2019 року в односторонньому порядку у зв`язку з порушенням прав [PERSON] зі сторони банку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (частина перша статті15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2020 року о 10:56:24 год. [PERSON] , через термінал, який є власністю АТ КБ «Приватбанк», що розташований у приміщенні торгового дому «Фестивальний», що знаходиться по пр. Маяковського, 43/2 у м. Києві, здійснював поповнення своє дебетової картки Monobank для подальшої оплати комунальних послуг на суму 2 500 грн. Після поповнення дебетової картки Monobank, яка належить [PERSON] , термінал видав квитанцію, у якій було зазначено, що кошти, внесені позивачем на особисту дебетову картку Monobank не надійшли, а були списані відповідачем у рахунок неіснуючої заборгованості. Після поповнення дебетової картки Monobank, яка належить позивачеві, термінал видав квитанцію, оригінал якої було додано ним до позовної заяви у якості доказу та досліджено в судовому засіданні, у якій було зазначено, що кошти, внесені позивачем на особисту дебетову картку Monobank не надійшли, а були списані відповідачем в рахунок неіснуючої заборгованості. 14 червня 2020 року о 10:56 год, на особистий мобільний телефон [PERSON] , від АТ КБ «Приватбанк» було надіслано повідомлення із застосуванням месенджеру Viber, скрінкопія якого була додана до матеріалів справи та досліджена судом, у якому зазначено, що з карти позивача списано 2 500 грн для погашення боргу, залишок за простроченням становить 22 217,49 грн. Зателефонувавши на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк», позивачеві було повідомлено, що ним….. «нещодавно було отримано смс-повідомлення про те, що з вашої картки було списання грошей на погашення простроченої заборгованості по кредиту. З метою недопущення настання штрафних санкцій за прострочення, банк самостійно здійснив пошук ваших карток з грошовими коштами та направив їх на погашення простроченої заборгованості за кредитом». У подальшому, при розмові з працівником АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] (особистий номер [NUMBER] ), [PERSON] , було повідомлено та підтверджено списання його особистих грошових коштів у сумі 2500 грн за, нібито, існуючим боргом. Окрім того, у процесі розмови з працівником АТ КБ «Приватбанк», представник банку Марина Володимирівна (особистий номер 1714) вимагала від позивача оплати неіснуючого боргу у розмірі 27 740 грн, а коли позивач декілька разів зазначив, що у нього відсутня заборгованість перед банком, повідомила позивача, що, наразі, банком відкрите якесь судове провадження, за яким, найближчим часом, судові виконавці відповідача продадуть усе майно позивача та вимагала за два дні продати майно позивача або позичити кошти та сплатити неіснуючу заборгованість у розмірі 27 740 грн. У ході розмови, позивач попередив працівника АТ КБ «Приватбанк», Марину Володимирівну (особистий номер [NUMBER] ) про те, що його розмова записується та він буде просити суд її прослухати у судовому засіданні за його позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. У відповідь, працівник банку повідомила, що дана розмова може бути використана проти позивача, але не уточнила де і як банк буде її використовувати. Копія даної розмови була досліджена в судовому засіданні (а.с.18). Суд погоджується з доводами представника позивача, що АТ КБ «Приватбанк» не виконує судове рішення, вимагає від позивача виплати неіснуючого боргу перед банком, погрожує втратою майна позивача та примушує до виконання цивільно-правового зобов`язання, що підпадає під ознаки злочинів, передбачених статтей 176-4, 144, 198-2 КК України. Списання грошових коштів позивача у сумі 2 500 грн було здійснено відповідачем за власною ініціативою, без відповідної правової підстави, що не спростовано відповідачем. Статтею 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», Цивільного кодексу України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» у добровільному порядку не повернув грошові кошти позивача, які були ним стягнуті без відповідної правової підстави, тому позовні вимоги у частині визнання дій АК КБ «ПриватБанк» протиправними щодо стягнення на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 2 500 грн підлягають до задоволення. Частиною другою статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Згідно частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). За положеннями частини першої статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. У зв`язку з безпідставним списанням відповідачем грошових коштів позивача, з відповідача, на користь позивача також підлягають стягненню проценти за їх користування на рівні облікової ставки Національного Банку України. Сума процентів за період користування грошовими коштами, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає: в період з 14.06.2020 р. по 04.03.2021 р. = 2500 (сума основного боргу) х 6%/365 х 263 = 108,08 грн., в період з 05.03.2021 р. по 15.04.2021 р. = 2500 (сума основного боргу) х 6,5%/365 х 41 = 18,25 грн., в період з 16.04.2021 р. по 15.07.2021 р. = 2500 (сума основного боргу) х 7,5%/365 х 90 = 46,23 грн. Загальна сума процентів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період користування грошовими коштами з 14.06.2020 до 15.07.2021 р. складає 172,56 грн. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які би спростовували викладені обставини на обґрунтування позовних вимог. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2120,00 грн в дохіл держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved