Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

07.12.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» /далі ПрАТ/, яким просить стягнути з ПрАТ 140000 грн. моральної шкоди, у звязку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності, встановленої первинно 28.06.1994р. В обґрунтування вказує, що в період його роботи в важких та шкідливих умовах праці з 27.06.1977р. по 12.11.1998р. тривалий час слюсарем з ремонту обладнання, машиністом мельниці, електромонтером у карєрі ПрАТ, ним отримано хронічне професійне захворювання пилевий бронхіт 1-2 стадії, емфізема легенів 1-2 стадії, дихальна недостатність 1-2 стадії, яка, відповідно до акту розслідування, виникла з вини роботодавця. Згідно висновку МСЕК від 28.06.1994р. вперше позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 35 % та встановлена 3 група інвалідності. При подальших переоглядах 1996 2005 роки відсоток втрати працездатності збільшувався, і остаточно встановлено 70% втрати професійної працездатності на безстроковий термін та встановлено 2 групу інвалідності. Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в важких та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювання, він постійно знаходився на лікуванні, позивачу важко виконувати будь-яку фізичну роботу, він відчуває напади задухи, тривалі приступи кашлю, біль в грудях та в міжлопатковій дільниці, підвищена втома, обмежений в спілкуванні з оточуючими, у вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві звязки, просить стягнути з ПрАТ 140000 грн. моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, вказує, що на вимоги позивача строк позовної давності не поширюється, правовою підставою для задоволення позову є постанова Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472. Представник ПрАТ за довіреністю [PERSON] позов не визнала, надала письмові заперечення, якими вважає позов безпідставним та таким, що суперечить закону, крім того вважає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, відповідно до ст.233 КЗпП України. Вказує також, що на час спірних правовідносин діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, зв'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р., згідно п.11 яких розмір моральної шкоди був обмежений сумою в 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на теперішній час становить 2550 грн. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, поясненнями сторін, актом розслідування хронічного професійного захворювання (а.с.10), що позивачу [PERSON] 16.05.1994р. встановлено хронічне професійне захворювання пилевий бронхіт 1-2 стадії, емфізема легенів 1-2 стадії, дихальна недостатність 1-2 стадії. Позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 35 % по вказаному захворюванню з 28.06.1994 р. по 01.07.1995 р. (а.с.11). Згідно послідуючих висновків МСЕК, відсоток стійкої втрати професійної працездатності позивача збільшувався, висновком МСЕК від 05.06.2005 року встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 70% безстроково та встановлено 2 групу інвалідності (а.с.12-20). Відповідно до пункту 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р.№472 /далі Правила/, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як видно з зазначених доказів, право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] з моменту первинного встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності 28.06.1994 р., саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Пунктом 11 Правил (у редакції, яка була чинною до 24.10.1997 року з дня опублікування Постанови Кабінету міністрів України від 03.10.1997 року) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Тому суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховує встановлені законодавством обмеження мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які передбачені Правилами на день установлення [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до ч.1 ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці. Виходячи з зазначеного в положенні цього Закону поняття мінімальної заробітної плати, суд при обрахуванні та стягненні застосовує розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення. Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 744600грн. (3723грн. х 200), обрахування слід вести виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом про Державний бюджет України на 2018 рік, як передбачено Правилами та ст.440-1 ЦК УРСР 1963 р. Статтею 153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обовязок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Позивачу, як вказувалося раніше, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання встановлене професійне захворювання, виробничими факторами, що спричинили захворювання є перевищення гранично допустимого рівня пилу та трудового процесу. Позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів 16 років. Суд при вирішення спору керується роз'ясненнями п.п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При вирішенні спору, суд керується тими нормами законодавства, яке діяло на час спірних правовідносин. При встановленні розміру моральної шкоди, суд враховує характер захворювання, повязаного з обмеженням в пересуванні та фізичними навантаженнями, фізичними і моральними стражданнями позивача у звязку з цим, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Відповідно до наслідків, що наступили, які підтверджуються медичними документами (а.с.21-64), позов слід задовольнити частково та стягнути з ПрАТ на користь позивача 37230грн. на відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму, який обмежує суд при визначенні шкоди. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає безпідставним, так як, відповідно до ст.268 ч.1 п.3 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. На вимоги про захист порушених особистих немайнових прав позовна давність не поширювалася згідно правил ст.83 ЦК УРСР 1963 р. Також вважає безпідставними твердження представника відповідача, що Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» є неналежним відповідачем, тому як ушкодження здоровя позивача відбулося не з його вини, тоді як останній є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Північного гірничо-збагачувальний комбінат», де працював позивач і внаслідок чого отримав професійне захворювання та стійку втрату працездатності, визнається судом як загальновідома обставина, тому відповідно до ч.3 ст.78 ЦПК України не потребує доказуванню. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю. Таким чином, стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПрАТ на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі ст.ст.153 КЗпП України, п.11, 38 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р.,

Outcome: partial