Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд: виділити 1/5 частину в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 1/5 частину вищевказаної квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спірна квартира належала на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/5 частину квартири. Спадщину після батька прийняла матір позивача - [PERSON], доля якої стала складати 2/5 частини спірної квартири. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 17.04.2013 року, яке набрало законної сили за [PERSON] визнано право власності на 2/5 частини [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Оскільки спірна квартира знаходиться у спільній власності між співвласниками стало питання про виділення часток кожного зі співвласників. Позивач зазначив, що добровільно визначити частки квартири відповідачі відмовляються. З урахуванням наведеного, позивач просив суд визначити за ним частку в квартирі у розмірі 1/5 частини та визнати на вказану частку право власності. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів витрати на юридичні послуги та судові витрати. Представники позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності та [PERSON], яка діє на підставі Договору про надання юридичних послуг, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, посилаючись зокрема на те, що приватизація спірної квартири була проведена незаконно, на момент приватизації позивач в ній не мешкав. В спірній квартирі в якості члена сім'є мешкала [PERSON] - дружина [PERSON] та мати [PERSON], яку не вказали в документах на приватизацію та від якої скрили факт приватизації. Відповідач вважає, що позивачу належить 1/10 частина квартири, а не 1/5. Крім того, позивач не мешкає в квартирі та не проводить сплату комунальних послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. 25.02.2014 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просив суд проводити розгляд справи без його участі та зазначив, що проти позову заперечує повністю. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, та не заперечувалося сторонами у справі, що квартира [ADDRESS] була приватизована та зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.2002 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради. Доля кожного зі співвласників склала 1/5 частини квартири. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.08.2012 року серія [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом були [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь своєї матері - [PERSON] [PERSON] від спадщини не відмовлялась. Отже [PERSON] вважалася такою, що прийняла спадщину та її доля, відповідно, складала 2/5 частини спірної квартири. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. За життя [PERSON] залишила заповіт від 24.05.2005 року, в якому на випадок смерті всю належну їй на праві власності частину спірної квартири, заповіла сину - [PERSON] Проте оформити право власності позивач не зміг, через відсутність правовстановлюючих документів на вказану квартиру, у зв'язку з чим був вимушений звернутися до суду. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.03.2013 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи: Харківської державної нотаріальної контори № 12, КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації". Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 17.04.2013 року скасовано вказане рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова та за [PERSON] визнано право власності на 2/5 частини [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Рішення апеляційного суду Харківської області від 17.04.2013 року по справі №2033/7995/2012 набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Такі обставини мають преюдиційне значення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З урахуванням викладеного, суд вважає безпідставними заперечення відповідачів на позовну заяву в цій частині, оскільки вказані в них обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У відповідності до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Судом встановлено, що в добровільному порядку домовленості між сторонами щодо визначення частки кожного з них у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру не досягнуто. Вказана обставина обмежує право позивача на розпорядження належною йому часткою майна. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві спільної сумісної власності за п'ятьма співвласниками і доля кожного з них склала 1/5 частину квартири, суд вважає позовну вимогу позивача про виділ йому 1/5 частини спірної квартири законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Частиною 3 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного, враховуючи обґрунтованість вимог позивача щодо поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення часток кожного з співвласників спірної квартири, право спільної сумісної власності на дану квартиру слід припинити. У зв'язку із запобіганням порушення права власності позивача на зазначене майно, виходячи із засад судового захисту права та інтересу позивача, суд вважає за необхідне визнати за ним право власності на 1/5 частину спірної квартири. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів судовий збір в загальній сумі 590,00 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів понесені витрати на юридичні послуги у розмірі 5359,20 грн. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (Замовник) та адвокатом [PERSON] укладено Договір про надання юридичних послуг б/н від 30.09.2013 року (Договір), відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язалась надати юридичні послуги щодо захисту інтересів позивача та правового супроводу. Згідно з п. 3.1. Договору за надання юридичних послуг Замовник здійснює оплату в розмірі 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати за 1 (одну) годину роботи особи, яка надала правову допомогу. 03.02.2014 року позивач сплатив надані юридичні послуги згідно Акту прийому-передачі послуг до Договору про надання юридичних послуг б/н від 30.09.2013 року у розмірі 5359,20 грн., що підтверджується квитанцією № 2312. Згідно зі ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" №41914 від 20.12.2011 року. Згідно зі ст. 1 вищевказаного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивач вказав, що розмір витрат на юридичні послуги розраховувався з урахуванням фактично витраченого часу. Згідно п. 2.1 Договору про надання юридичних послуг б/н від 30.09.2013 року юридичні послуги склалися з: - консультації (1 година); - розробки правової позиції для захисту інтересів Замовника в судах загальної юрисдикції (2 години); - правовий аналіз матеріалів справи (2 години); - підготовка процесуальних документів (6 годин). Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 8 Закону України "Про державний бюджет на 2014 рік" №719-VII від 16.01.2014 року з 1 січня 2014 року становить - 1218,00 грн.. Таким чином, розмір витрат на правову допомогу складає 5359,20 грн. (з розрахунку: 11 годин х 1218 грн. х 40%). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача, витрати, пов'язані з отриманням правової допомоги у розмірі 5359,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved