Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

28 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та після уточнення своїх позовних вимог просить суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів із членами їх сімей без надання іншого житла, зобов`язати відповідачів передати [PERSON] ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки спричинену їй моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн., стягнути з відповідачів судові витрати. Адвокат Каланжов В.І., який діє в інтересах [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов [PERSON] підтримав, просив його задовольнити, врахувавши позицію суду касаційної інстанції по даній справі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, також заявив клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог по зустрічному позову. Адвокат Шаркевич В.Т., який діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , проти уточненої позовної заяви [PERSON] заперечував, просив у позовних вимогах відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України, просив позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу, задовольнити частково та визнати дійсним договір купівлі-продажу 26/100 частки, належної [PERSON] , в будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Треті особи за зустрічним позовом до суду не з`явилися, про час та дату судових засідань неодноразово сповіщались належним чином, причини своєї неявки не повідомляли, будь-яких заяв на адресу суду не надавали. В обґрунтування вимог позовної заяви [PERSON] , зазначає, що у 2003 році вона та двоє інших співвласників [PERSON] та [PERSON] , кожній з яких належить на праві спільної часткової власності по 26/400 часток вказаного вище житлового будинку, вирішили відчужити належні їм частки житлового будинку [PERSON] та її сину [PERSON] . Тому [PERSON] та [PERSON] оформили на ім`я [PERSON] довіреності з правом продажу належних їм часток відповідачам. На підтвердження наміру продати в майбутньому відповідачам зазначені частки житлового будинку та наміру відповідачів їх купити, [PERSON] була власноручно складена розписка про отримання нею завдатку в розмірі 500 доларів США. Крім того, вона написала ще одну розписку, в якій зазначила, що погоджується на тимчасове проживання у вказаному будинку батька відповідача. Однак, згодом обставини домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами змінилися, а саме: між сторонами не було досягнуто згоди щодо кінцевої вартості нерухомого майна. Позивачка, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу між сторонами не укладався, вважає, що відповідачі безпідставно користуються та проживають у належній їй на праві власності на 26/400 частині будинку та їх відмова в добровільному порядку звільнити житловий будинок стала підставою для звернення позивачки до суду із дійсним позовом для захисту її прав власника нерухомого майна. 15 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Білгород-Дністровська міська рада, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 26/400 часток будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на зазначені 26/400 часток житлового будинку.\~\~ В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що 20 червня 2003 року між ним та [PERSON] , була досягнута письмова згода щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку [ADDRESS] , належних [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] вказує, що відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання нею 500,00 доларів США в рахунок майбутнього продажу частки будинку. Після досягнення всіх істотних умов договору [PERSON] , виїхала на постійне проживання до м. Києва та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у зв`язку із чим [PERSON] був змушений звернутися до суду. Позивачі за\~первісним і\~зустрічним позовами\~підтвердили у\~своїх позовних\~заявах,\~а їх\~представники у\~судовому засіданні,\~що [PERSON] \~ у\~2003\~році мала\~намір продати\~належні їй\~26/400\~часток вказаного\~житлового будинку.\~На підтвердження\~майбутнього продажу,\~20.06.2003\~року [PERSON] \~була отримана\~сума у\~розмірі 500,00\~доларів США,\~про що\~написана \~ відповідна\~розписка,копія\~якої мається\~у матеріалах\~справи.\~Також,\~ [PERSON] \~була написана\~розписка,\~ в\~якій вона\~особисто вказала,\~що не\~заперечує проти\~того,\~щоб у\~квартирі [ADDRESS] \~проживав [PERSON] ,\~та його\~навідували його\~діти,\~до настання\~терміну,\~який буде\~визначений [PERSON] \~Однак,\~як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~договору купівлі-продажу\~вказаного домоволодіння\~між сторонами\~укладеного не\~було.\~Належних та\~допустимих доказів\~укладення договору\~купівлі-продажу\~між сторонами\~суду не\~надано.\~ Також,\~жодних інших\~правових підстав\~проживання відповідачів\~ у\~вказаному домоволодінні\~у ході\~судових засідань\~сторонами суду\~не надано.\~ [PERSON] є законним власником 26/400 частин житлового будинку [ADDRESS] та зареєстрована за зазначеною адресою. [PERSON] , як власник, позбавлена можливості вільно володіти та користуватися належним їй на праві спільної часткової власності майном, оскільки там проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт того, що вказані особи проживають за зазначеною адресою не заперечує і сам позивач за зустрічним позовом, а також підтверджується відповіддю Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 15.10.2014 року №51/27409, заявою про кримінальне правопорушення. Таким чином, за умови відсутності надання суду будь-яких документальних підтверджень правомірності проживання відповідачів у вказаному домоволодінні, суд приходить до висновку, що проживання відповідачів за первісним позовом у спірному житловому будинку є незаконним, оскільки вони проживають у будинку без відповідної на то правової підстави: вони не є власниками будинку; не мають особистого сервітуту; не зареєстровані за зазначеною адресою та не є членами сім`ї власника будинку. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] надала йому письмову згоду на вселення та проживання у спірному будинку не були підтверджені належними та допустимими доказом, а тому не приймаються судом до уваги. Так, в матеріалах справи наявний лише письмовий дозвіл позивачки на проживання у належній їй частині будинку на ім`я [PERSON] , а не відповідачів у справі по первісному позову. Заслухавши сторін, ретельно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі надані докази та обставини справи, суд дійшов висновку, що уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна з незаконного володіння підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є власницею 26/400 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10.08.2001 року. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА [NUMBER] 153933 та довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року № 2001. Як зазначено в відповіді КП «Білгород-Дністровського БТІ» станом на 31.12.2012 року іншими співвласниками житлового будинку [ADDRESS] є: 17/100 часток територіальна громада в особі Білгород-Дністровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 13.07.2000 року, 41/100 частки [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.07.2000 року, 26/100 часток [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.08.2001 року; 16/100 [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.09.2007 року. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено в Постанові ВСУ України від 26.06.2018 року по справі № 489/5668/16-ц, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Суд зобов`язаний розглядати справу виключно в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав шляхом використання відповідних способів захисту права власності, в тому числі і шляхом виселення. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч.4\~ст. 9 ЖК УРСР\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 3\~ст. 116 ЖК УРСР\~осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.\~\~\~\~ При цьому, суд враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.\~\~Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі своїми діями чинять перешкоду позивачу та порушують його право на вільне користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із членами їх сімей без надання іншого приміщення та задля безперешкодного доступу до житла суд вважає за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобов`язання відповідачів передати [PERSON] ключі від вхідних дверей будинку. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь [PERSON] спричиненої їй моральної шкоди, то суд вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою взагалі не зазначено в чому саме полягає завдана їй моральна шкода; не вказано в чому полягає протиправність діяння її заподіювача, а саме відповідачів; не доведена наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вина останніх в її заподіянні. Позивачкою не обґрунтовано з чого саме вона виходить при оцінці заподіяної їй шкоди, а також не вказано правове обґрунтування стягнення матеріальної шкоди, тобто, норми права, на які посилається позивачка в обґрунтування цих позовних вимог, що, у сукупності, позбавляє суд можливості розглянути дану позовну вимогу по суті. Що стосується тверджень адвоката Шаркевич В.Т. відносно того, що позивачами по первісному позову був пропущений строк позовної давності, суд не може погодитись з цим твердженням, оскільки в даному випадку строк позовної давності обчислюється з моменту, коли позивачка по первісному позову довідалась про своє порушене право власності на належну їй частину домоволодіння, яке полягає в тому, що відповідачі не мають наміру добровільно виселитись із займаного ними приміщення, тобто з 2014 року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача по первісному позову підлягають частковому задоволенню в частині усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов`язання передати позивачу ключі від належного їй домоволодіння. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, то судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В матеріалах справи наявна копія розписки, складена [PERSON] в якій остання зазначає, що 20.06.2003 року отримала від [PERSON] 500,00 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку. [PERSON] та його представник за довіреністю у позовній заяві та в судовому засіданні наголошували на тому, що саме ця розписка є належним доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та підтвердженням його повного виконання, а саме остаточного розрахунку та є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила факт передачі вказаних коштів [PERSON] та її наміри на той час продати свою частку будинку. Згідно з п. 4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто до правовідносин, які виникли між сторонами застосовуються норми\~ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.227 ЦК УРСР\~передбачено, що договір купівлі-продажу жилого\~\~будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу\~). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За положеннями ч. 2\~ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У п. 4\~постанови Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними"\~було роз`яснено, що правило ч. 2\~ст. 47 ЦК УРСР\~не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Однак, з наданої до суду копії розписки не вбачається, що сторони досягли усіх істотних умов договору, а саме: не зазначений предмет договору, ціна договору, термін виконання зобов`язань за договором, не визначені сторони угоди. Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку [ADDRESS] , а має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме підтверджує факт отримання грошових коштів в рахунок майбутнього продажу будинку. З огляду на викладене, суд не може погодитись з твердженнями [PERSON] щодо правової характеристики та природи укладеної між ним з відповідачкою угоди, як договору купівлі-продажу, у зв`язку із чим вважає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку [ADDRESS] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 13.07.2017 року Адвокатом Каланжовим В.І., який діє в інтересах [PERSON] , було подано заяву про застосування позовної давності за зустрічним позовом. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, як вбачається з матеріалів справи, до моменту подання позовної заяви [PERSON] 28.10.2014 року, відповідачі за первісним позовом відкрито користувалися будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , вважаючи, що мають правові підстави для проживання у цьому будинку, жодних вимог щодо їх виселення раніше будь-ким із власників не заявлялось, тобто до моменту подання цього позову права позивачів не порушувались, тому суд приходить до висновку, що строк позовної давності за зустрічним позовом позивачами не порушений. Враховуючи, що під час розгляду зустрічної позовної заяви адвоката Шаркевича В.Т. в інтересах [PERSON] суд не знайшов підтвердження її обґрунтованості та законних підстав для її задоволення, тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні з підстав необґрунтованості вимоги, що виключає необхідність застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У сенсі \~розуміння частини першої статті 261 ЦК України, зокрема \~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову саме з підстав його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачі по зустрічному позову просять визнати дійсним договір купівлі-продажу від 20.06.2003 року, який за своєї правовою сутністю не є договором купівлі-продажу, а лише підтверджує факт отримання грошових коштів в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу. У відповідності до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України,\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 250,00 грн. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ\~ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно\~ статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах\~ цивільно-правового спору.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і\~ кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).\~\~\~\~

Outcome: partial