Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 9400,00 грн. зазначаючи про те, що 29.10.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 5 про підвищення кваліфікації, згідно з умовами якого позивач вчинив комплекс заходів щодо підвищення кваліфікації відповідача. Також відповідно до п. 1 додаткової угоди № 5 від 29.10.2015 року, що є додатком до договору про підвищення кваліфікації № 5 від 29.10.2015 року, сторони погодили, що вартість навчання по підвищенню кваліфікації становить 9400,00 грн. В подальшому 03.03.2016 року наказом № 7 [PERSON] була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду офіціанта з окладом згідно з штатного розпису. 10.05.2016 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням та в той же день її було звільнено з посади за власним бажанням про, що був винесений відповідний наказ. При цьому позивач вважає, що [PERSON] було порушено п. 2.6 договору, відповідно до якого відповідач зобовязувалася відпрацювати не менше дванадцяти місяців з моменту прийняття на роботу, та на підставі п. 2.6.4 договору зобовязана відшкодувати позивачу витрати на навчання в сумі 9400,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав. При цьому пояснив, що ФОП [PERSON] за договором взяв на себе зобовязання з організації підвищення кваліфікації відповідача з метою її подальшого працевлаштування. В свою чергу ФОП [PERSON] належним чином виконано умови договору, проведено семінари, практичні навчання відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. При цьому пояснив, що в ході судового розгляду жодними доказами не підтверджено, що ФОП [PERSON] надав передбачені умовами договору послуги. Також вважає, що ФОП [PERSON] не вправі надавати такі послуги. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 29.10.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 5 про підвищення кваліфікації. Предметом цього договору, відповідно до п. 1.1, є врегулювання цивільно-правових відносин між сторонами відносно порядку та умов оплати ФОП [PERSON] послуги третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) [PERSON] Умови та порядок оплати навчання визначені розділом 2 договору. Так, п. 2.1 договору передбачено, що навчання, порядок і умови оплати якого є предметом регулювання за цим договором, може здійснюватися у формі семінарів, практикумів та в інших формах, які передбачають підвищення кваліфікації відповідача за напрямком його професійної діяльності у ФОП [PERSON] Пунктом 2.2 договору передбачено, що для реалізації мети щодо навчання ФОП [PERSON] бере на себе зобовязання організувати, забезпечити та оплатити навчання [PERSON] за напрямком її майбутньої професійної діяльності у позивача. Також в п. 2.3 договору зазначено, що необхідність та умови кожного навчання, під якими сторони а) третю особу (компанію), що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо), б) період та місце навчання, в) вартість навчання, г) тощо, сторони погоджують додатково, про що підписується додаткова угода за формою, що є додатком № 1 до цього договору. При цьому в п. 2.4 договору передбачено, що оплата навчання здійснюється позивачем на умовах та в порядку, що будуть визначені з третьою особою, що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо). Як на підставу заявленого позову сторона позивача вказує п. 2.6 договору. Так п. 2.6 договору передбачено, що укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати сторони виходять з того, що [PERSON] має намір оформити з позивачем має намір не менше ніж дванадцять місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача, але в будь-якому випадку на менше ніж на пятнадцять місяців з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором. Також у п. 2.6.4 договору зазначено, що у випадку дострокового розірвання трудових відносин відповідачем у тому числі з власної ініціативи, така зобовязується відшкодувати позивачу повний розмір здійснених позивачем витрат на навчання. При цьому судом встановлено, що наказом № 7 від 03.03.2016 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] було прийнято на посаду офіціанта з 03.03.2016 року. В подальшому 10.05.2016 року на підставі заяви [PERSON] від 10.05.2016 року наказом № 11 «Про звільнення з роботи» [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Крім того, 29.10.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 5 до договору № 5 про підвищення кваліфікації. В додатковій угоду сторони узгодили про те, що особою, яка здійснює навчання є [PERSON] Також узгодили період навчання з 29.10.2015 року по 05.12.2015 року та вартість навчання в розмірі 9400,00 грн. Огрунтовуючи заявлений позов, як на підтвердження факту надання послуг на виконання договору, представник вказує на покази свідків, допитаних в ході судового розгляду. Так, допитана судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що на момент навчання представляла інтереси ФОП [PERSON] на підставі довіреності. Одночасно вона також проходила навчання разом з [PERSON] Також показала, що в ході навчання проводилися тренінги з психології, комунікації, англійської мови, хореографії. По закінченню навчання проходило тестування. Крім того, на момент працевлаштування [PERSON], вона займала вже посаду директора ФОП [PERSON] та при звільненні видавала [PERSON] трудову книжку. Як показала допитана судовому засіданні свідок [PERSON], що в кінці 2015 року проходила навчання у ФОП [PERSON] Навчання відбувалося з англійської мови, психології, хореографії, в яких також брала участь [PERSON] Крім того, по закінченню навчання на початку літа 2016 року їм видали сертифікат, який також видавали і іншим особам, які проходили навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Як передбачено положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, зміст договору як підстави виникнення цивільно-правового зобовязання визначається тими правами та обовязками, які взяли на себе учасники договору відповідно до умов договору, закріплені і сформульовані у договорі. Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За своєю правовою природою укладений між сторонами укладено договір № 5 про підвищення кваліфікації від 29.10.2015 року є договором про надання послуг, порядок виконання якого регулюється загальними положеннями ЦК України. Так, ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Наведена норма матеріального права повязує обовязок з оплати послуги замовником з обовязковим наданням йому такої послуги. При цьому, за договором щодо надання послуг оплачується як сам результат певної діяльності, так і вчинені виконавцем дії. З цим приписом кореспондується й положення договору, за яким оплаті підлягають надані та прийняті за актами приймання-передачі згідно з цим договором послуги. У звязку з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 08.04.2014 року (справа № 911/27/25/13-г) зазначає, що зміст предмета послуги за договором між сторонами складається як із власне професійних юридичних дій виконавця, невіддільних від його особи, так і з позитивного для замовника ефекту від таких дій. При цьому суд також враховує наступне. Факт укладення (наявності) договору не єдиний юридичний факт, необхідний для розвитку договірного правовідношення. Сам по собі факт укладення договору найчастіше тягне за собою тільки виникнення договірного правовідношення, притому нерідко лише в узагальненому вигляді. Подальший розвиток (динаміка) договірного правовідношення має місце вже внаслідок появи інших конкретних юридичних фактів, які передбачені нормами права чи умовами договору, що визначають зміст договірного правовідношення. Наявність таких конкретних юридичних фактів, які передбачені умовами договору і визначають зміст договірного правовідношення має підтверджуватись належними та допустими доказами. До того ж, як передбачено ч. 5 ст. 203 ЦК України, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, факт проведення укладення договору є беззаперечним, однак сама лише ця обставина не може підтверджувати факт здійснення позивачем діяльності та виконання зобовязань і надання комплексу послуг з врегулювання відносин щодо порядку та умов оплати послуги третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) [PERSON] Як зазначалося вище, що на підтвердження факту виконання зобовязання за договором сторона позивача вказує на покази свідків, допитаних в ході судового розгляду. В той же час суд звертає увагу на наступне. Як на це вказує увагу Пленум Верховного Суду України у п. 12 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України ). Разом з тим, як було встановлено вище, що відносини, які виникли між сторонами у звязку з укладенням договору, регулюються нормами [PERSON] 63 ЦК України. Враховуючи зазначене, суд не вправі прийняти до уваги як належні та допустимі докази покази, допитаних в судовому засіданні свідків, які б підтверджували факт належного виконання зобовязань за договором позивачем. Поряд з тим, суд бере до уваги покази свідка [PERSON] в частині того, що по закінченні навчання всім учасникам видали сертифікат. В той же час, як встановлено в ході судового розгляду та не спростовано протилежного стороною позивача, що відповідач не отримувала жодного документу, який би підтверджував факт надання послуг, передбачених договором, в тому числі і сертифікату. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами факту надання послуг, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрати на навчання в сумі 9400,00 грн., у звязку з чим в задоволення позову слід відмовити.

Outcome: dismissed