Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У червні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із зазначеним позовом, у якому вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок розташований за адресою: по [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом з наявним у ньому витягом про державну реєстрацію прав від 02 серпня 2011 року. В належному [PERSON] житловому будинку зареєстрований на даний час, а також раніше з 2016 р. по квітень 2020 р. проживав її рідний брат [PERSON] , який починаючи з квітня 2020 року перейшов з її будинку проживати в [ADDRESS] та більше не повертався. На даний час відповідач [PERSON] проживає в с. Уланівка, що підтверджується довідкою зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №139 від 30.04.2021 р. виданою виконавчим комітетом Іллінецької міської ради Вінницького району Вінницької областьі та актом комісійного обстеження житлово-побутових умов проживання від 30.04.2021 р. У зв`язку із зазначеним позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування будинком та обмежує її законні права. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 вересня 2021 р. постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. За таких обставин, суд згідно змісту частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задовольнити частково з наступних мотивів. Судом установлено, що [PERSON] належить житловий будинок що розташований за адресою: по [ADDRESS] , що підтверджується копією технічного паспорту з наявним у ньому витягом про державну реєстрацію прав від 02 серпня 2011 року (а.с.8-12). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , від 30 квітня 2021 р. комісії в складі депутатів Іллінецької міської ради Вінницької області (а.с. 6) за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] та за місцем реєстрації не проживає, з квітня 2020 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Змістом частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач є власником житлового будинку, яка надавала згоду на вселення та реєстрацію у ньому відповідача та відповідно зазначених вище довідок відповідач більше року не проживає у будинку позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. В той же час, вимоги позивача в частині примусового зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у вищезазначеному будинку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними і в їх задоволені слід відмовити, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку і тому додаткового вирішення питання не потребує. У відповідності до змісту пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, що підтверджується довідкою до Акту огляду МСЕК Міністерства охорони здоров`я України серії 10 ААА № 686621 від 09.11.2011, [PERSON] має першу групу інвалідності «А» (а.с.5). У зв`язку з чим з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial