Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності про надання правової допомоги, діє адвокат Галька Н.О., звернулась до суду з вищезазначеним позовом, свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі в період часу з 2005 року по кінець 2012 року перебувала у близьких стосунках. В середині вересня 2008 року, позивачка повідомила відповідача про свою вагітність та [INFO] позивачка народила доньку [PERSON] та здійснила реєстрацію дитини в відділі ДРАЦС Енергодарського МУЮ, про факт народження зроблено актовий запис №285 від 11.06.2009 року, де у відомостях про батька дитини, вказано [PERSON] та одержала свідоцтво про народження. Позивачка зазначає, що відповідач, одразу після народження дитини докорінно змінив своє ставлення як до неї так і до дитини, батьком себе не визнавав, відносини стали неприязними та згодом зовсім припинив відносини з позивачкою. Оскільки шлюб між сторонами не було укладено, а письмової згоди відповідача щодо запису його батьком дитини не було, відомості про батька було записано відділом РАДЦС відповідно до ч.1 ст.135 СК України - за вказівкою матері дитини. Просить суд: - Визнати як батька неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], місце народження: м.Енергодар Запорізька область, відповідача по справі - [PERSON], [INFO]; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області внести зміни до актового запису № 285 зробленого в книзі реєстрації народжень 11 червня 2009 року, про народження [INFO] [PERSON], відомості про батька, вказавши батьком дитини [PERSON], [INFO], при цьому залишивши прізвище дитині - «[PERSON]»; - Стягувати щомісячно з відповідача - [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON], [INFO], місце народження: село Дніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, проживаючої за адресою: [ADDRESS], на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], місце народження: [ADDRESS] аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття; - Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача - [PERSON], витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. та суму сплаченого судового збору за звернення до суду у розмірі 551,20 грн. У судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності за присутності свого представника - адвоката Галька Н.О., який діє на підставі письмової угоди (а.с.92). У судовому засіданні представник позивача - Галька Н.О. вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі уточнивши їх, зазначивши на те, що факт батьківства відповідача по відношенню до неповнолітньої дитини - доньки позивача підтверджено також висновками проведеної молекулярно-генетичної експертизи, а тому щодо вимог про визнання батьківства та внесення відомостей про батька у свідоцтво про народження дитини - просить суд задовольнити. А також у зв'язку з понесеними витратами пов'язаними з проведенням експертного дослідження, яке підтвердило факт кровного зв'язку дитини з відповідачем по справі, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за проведення самого експертного дослідження - розмірі 6082,71 грн., витрати за послуги Банку з переведення готівкових коштів по оплаті за перевод за експертне дослідження - у розмірі 45,62 грн., витрат пов'язаних з проїздом до місця проведення дослідження - міста Дніпро та витрат у зворотному напрямку - до міста Енергодара у загальному розмірі - 516,18 грн., а всього стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов'язані з проведенням експертного дослідження у загальному розмірі - 6643,80 грн. Крім того, представник позивача підтримав вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, однак з урахуванням з'ясованих у судовому засіданні обставин, розмір частки аліментів, які просить стягувати з відповідача, зменшив з 1/4 до 1/5 частини та просить суд їх задовольнити. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов'язані з наданням юридичних послуг, які позивачем було сплачено раніше - у розмірі 2700,00 грн. зазначаючи на те, що ці витрати не були стягнуті з відповідача на користь позивача за виданим 18 березня 2016 року виконавчим листом, оскільки провадження за цим виконавчим листом було закрито так і додаткові витрати понесені позивачем на правову допомогу в листопаді 2016 року, а також просить стягнути з відповідача суму сплаченого при зверненні до суду розміру судового збору - 551,20 грн. У судовому засіданні відповідач [PERSON] вимоги позовної заяви визнав частково, а саме: визнав вимоги щодо визнання за ним батьківства та вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини в часті відомостей про батька, визнав вимоги щодо стягнення з нього понесених витрат по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. Вимоги позивача про стягнення з нього аліментів визнав частково, зазначивши на те що в нього є хвора мати яка потребує матеріальної допомоги з його сторони. Крім того, відповідач зазначив, що від першого шлюбу в нього є двоє повнолітніх дітей, однак одній повнолітній донці - [PERSON], яка продовжує навчання у навчальному закладі він у добровільному порядку надає їй допомогу на навчання у розмірі приблизно 2500,00 грн. на місяць, а також зазначив, що надає матеріальну допомогу повнолітній доньці своєї теперішньої дружини - [PERSON], оскільки вона спільно проживає разом з ними, навчається у навчальному закладі та потребує його допомоги, оскільки рідний батько дитини не допомагає їй матеріально. Також зазначив, що він винаймає житло та щомісячно сплачує за оренду житла. У зв'язку з чим, вимоги щодо стягнення з нього на користь позивача на утриманні дитини визнав лише у розмірі 1/8 частини. Відповідач не визнав у повному обсязі вимоги щодо стягнення з нього на користь позивача витрат пов'язаних з наданням правової допомоги та витрат пов'язаних з проведенням експертного дослідження, щодо встановлення батьківства. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Дьяченко В.В. підтримав позицію свого довірителя - відповідача по справі, надав суду пояснення та просить суд вимоги задовольнити частково, а саме: щодо визнання за відповідачем батьківства за дитиною позивача та вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини в часті внесення відповідача у відомості про батька - визнав у повному обсязі, стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору - 551,20 грн. - визнав, в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з урахуванням обставин зазначених відповідачем - визнав частково лише у розмірі 1/8 частини, вимоги щодо стягнення витрат пов'язаних з експертним дослідженням та вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу - не визнав у повному обсязі та в цій частині просить позивачу відмовити. Представник третьої особи: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Запорізькій області - у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності, просить прийняти рішення на розсуд суду (а.с.91) Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов наступних висновків: Згідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами по справі доказів. Так, вирішуючи питання щодо визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, суд дійшов наступних висновків: У свідоцтві про народження дитини серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області 11 червня 2009 року, батьком дитини зазначено [PERSON] (а.с.5), запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що було підставою для прийняття позову судом на підставі ч.4 ст.128 цього Кодексу. Відповідно до п.3 ч.2 ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Згідно ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Законодавець встановлює перелік осіб, які вправі подати позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, яка утримує та виховує дитину. Згідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні та приймає до судового розгляду, якщо дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК). Відповідно до п.5 зазначеної Постанови, спiр про походження дитини вiд осiб, якi не перебувають у шлюбi мiж собою i не подали в державні органи реєстрацiї актiв цивiльного стану (далi - органи РАЦС) спiльної заяви про реєстрацію їх як батькiв, суд може вирiшувати за заявою про визнання батькiвства, поданою: одним iз батькiв; особою котра вважає себе батьком; опiкуном (пiклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно Висновку експерта № 367, було встановлено, що вірогідність того, що [PERSON] (відповідач по справі) дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO] - становить 99,99999999% (а.с.81-83). Проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим батьком (відповідачем по справі) та дитиною - [PERSON], [INFO]. Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач у судовому засіданні визнав той факт, що є батьком неповнолітньої дитини та не заперечує щодо внесення його до актового запису про народження дитини, як батька - неповнолітньої [PERSON], [INFO], суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання відповідача батьком неповнолітньої дитини обґрунтовані, підтверджені доказами, а тому підглядають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.134 Сімейного кодексу України, на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття, суд дійшов наступних висновків: Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні відповідач заявив про те, що він добровільно сплачує аліменти на навчання своєї рідної доньки від першого шлюбу - [PERSON], що також було підтверджено показами свідка та довідкою від 18.11.2016 року № 16479, про те, що [PERSON] є студенткою Бердянського державного педагогічного університету та закінчує навчання 30 червня 2017 року (а.с.145) та встановлено, що доньці на даний час є 21 рік. Згідно ч.3 ст.150 СК України, передбачено обов'язок батьків щодо забезпечення здобуття дитиною повної загальної освіти. Однак, законодавець ч.1 та ч.2 ст.199 Сімейного Кодексу України зазначив про обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ч.1 та ч.2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними та той з батьків хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Також законодавець у статтях 187, 189 Сімейного Кодексу України передбачив, що допомога на дитину оформлюється або письмовою заявою про проведення відрахувань з доходу, або письмовим договором посвідченим нотаріально. Відповідачем не надано доказів наявності зазначених письмових документів, які б підтверджували суму грошових коштів, заявлених відповідачем у судовому засіданні: «приблизно 2500,00 грн.», які як зазначив відповідач він надає щомісячно на навчання своїй дитині від першого шлюбу, крім того, обов'язок щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання до закінчення навчання, але не більше як до 23 років та яка не в змозі себе забезпечувати самостійно, за змістом ст. 199 Сімейного Кодексу України - покладено на обох батьків. Крім того, не зрозуміло чому саме такий розмір добровільної допомоги, оскільки як зазначив відповідач та підтвердив свідок, відповідач також матеріально допомагає своїй матері, яка потребує його допомоги (Глава 17 СК України), однак при цьому відповідач самостійно визначив розмір матеріальної допомоги яку він надає і своїй матері - приблизно 2000,00 грн. А також відповідач зазначив, що сплачує ще й за винайм житлового приміщення у розмірі 2500,00 грн.(а.с.121-123) Крім того, відповідач зазначив, а свідок підтвердив, що відповідач допомагає матеріально ще й повнолітній доньці своєї теперішньої дружини, яка також навчається, хоча згідно чинного законодавства України (Глава 16 СК України), цей обов'язок покладено на батьків дитини, яким відповідач не є. У зв'язку з чим, суд критично відноситься до зобов'язань відповідача які він за власної ініціативи взяв на себе щодо матеріального забезпечення не власної доньки та не бере до уваги доказі надані відповідачем з приводу витрат пов'язаних з навчанням [PERSON]. При цьому, зазначене вище стосується й питання щодо розміру аліментів, який необхідно визначити для стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки, крім зазначеного, в судовому засіданні встановлено й наступне: Представник позивача зменшив розмір вимог в частині розміру аліментів, яку просить призначити до стягнення з відповідача: з 1/4 до 1/5 частини доходів відповідача. Відповідач та його представник збільшили розмір частки аліментів, яку відповідач згоден сплачувати позивачу збільшивши її з 1/10 до 1/8 частини. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивачка працює та має середній дохід, після всіх утримань із заробітної плати, приблизно близько трьох тисяч гривень (а.с.138-144). Також встановлено, що відповідач працює та має середній дохід, після відрахувань податку, приблизно більше 10 тисяч гривень, що підтверджується довідкою (а.с.120) Крім того, як встановлено, зобов'язання, які виникли у відповідача по відношенню до повнолітньої доньки, яка навчається мають термін дії та відповідно до чинного законодавства припиняються у разі припинення навчання - тобто у 2017 році (а.с.145), крім того, як зазначено у довідці, донька позивача навчається за рахунок коштів державного бюджету (а.с.145), тобто навчання доньки відповідача від першого шлюбу оплачує Держава. Посилання відповідача та свідка про те, що допомога у розмір 2500,00 гривень йде також на оплату житла доньки, яка винаймає квартиру документально не підтверджено. Крім того, суду не надано доказів доходів матері повнолітньої доньки відповідача, які б надали можливість суду вважати, що розмір допомоги у 2500,00 гривень, яку відповідач визначив самостійно є необхідним, оскільки у суду відсутні відомості про наявність судових рішень з цього приводу, а питання щодо допомоги повнолітній донці відповідача не є предметом судового розгляду по даній справі. У зв'язку з чим, суд критично відноситься до розміру добровільної допомоги, яку надає відповідач своїй повнолітній доньці, оскільки суду не надано доказів, що такий розмір допомоги зі сторони відповідача є необхідним. Що стосується допомоги на утримання матері - [PERSON], яку надає відповідач: При цьому, згідно статті 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів, суд повинен враховувати наступні обставини: - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. У судовому засіданні встановлено, що мати відповідача є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням (а.с.107) та отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1287,64 грн. (а.с.116), крім того згідно зазначеного у виписці з Акту огляду МСЕК - [PERSON] протипоказан важкий фізичний труд, шкідливі умови праці, може працювати прибиральницею без хлорвмісних та содовмісних засобів (а.с.107-зворот). Також додані відповідачем, до матеріалів справи, медичні документи (а.с.106, 109-113) свідчать про те, що [PERSON] періодично потребує медичного огляду та лікування, однак, при цьому судом встановлено, що мати відповідача не потребує постійного стаціонарного лікування. Крім того, встановлено, що мати відповідача є працездатною особою, тобто може працювати, однак не працює, а лише отримує пенсію по інвалідності. Розмір допомоги матері - [PERSON], відповідачем визначеного самостійно - приблизно 2000,00 грн. на місяць, у суду відсутні відомості про наявність будь-яких рішень суду з цього приводу, або письмових заяв про відрахування, в яких би зазначалось про розмір допомоги. Однак, матеріальні витрати, яких потребує мати відповідача - [PERSON] зі сторони свого сина - [PERSON] не є предметом розгляду даної справи, дане питання лише впливає на визначення розміру, який підлягає призначенню з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини. При цьому, враховуючи зазначене вище, суд робить висновок про те, що відповідач, надаючи як своїй матері матеріальну допомогу у розмірі приблизно 2000,00 грн. на місяць, своїй рідній повнолітній доньці від першого шлюбу у розмірі приблизно 2500,00 грн., оплачуючи за винайм житла у розмірі 2500,00 грн. на місяць, допомагаючи матеріально повнолітній доньці своєї другої дружини має можливість надавити таку матеріальну допомогу, розмір якої відповідачем було визначено самостійно, а тому суд приходить до висновку, що матеріальне становище відповідача дозволяє йому надавати матеріальну допомогу також й неповнолітній дитині позивача, що до якої встановлено батьківство відповідача враховуючи, що це є його обов'язком передбаченим законодавством. Як зазначалось відповідач працює та отримує заробіток, та готовий сплачувати позивачу на утримання неповнолітньої доньки зі свого доходу 1/8 частину, що в перерахунку на грошовий еквівалент, з урахуванням середньомісячної заробітної плати після сплати податку, буде становити - приблизно 1250,00 грн. на місяць, що є меншим ніж матеріальна допомога, яку відповідач надає своїй повнолітній донці від першого шлюбу. Відповідно до ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Тобто, малолітня дитина відповідача рівна у своїх правах щодо повнолітньої дитини відповідача, тому якщо відповідач надає свої повнолітній дитині від першого шлюбу матеріальну допомогу у розмірі 2500,00 грн., то відповідно до вимог як Конституції України так і інших нормативних актів, що регулюють обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, відповідач зобов'язаний надавати допомогу й своїй малолітній доньці у такому ж розмірі. Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідачем не доведено доказів, що розмір частки своїх доходів, який відповідач готовий сплачувати щомісячно у вигляді аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини - 1/8 частина є достатнім для забезпечення дитині рівня життя, необхідного та достатнього для нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку малолітньої дитини. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Крім того, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Згідно ч.1 та ч.2 ст.128 КЗпП України, встановлено обмеження щодо розміру відрахувань із заробітної плати, однак, в частині 3 ст.128 КЗпП України, законодавець зазначив, що обмеження, розміру відрахувань із заробітної плати встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей і при відбуванні виправних робіт. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відповідач не надав суду доказів того, що з його доходу проводяться будь-які відрахування, крім тих, які були проведені за виконавчим листом за рішенням суду по цій справи прийнятим у порядку заочного провадження 18.03.2016 року. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Отже, враховуючи все вищевикладене, суд прийшов до висновку, що уточнені вимоги позивача щодо розміру в якому позивач просить призначити як стягнення аліментів з відповідача на свою користь на утримання неповнолітньої дитини: 1/5 частина доходу відповідача - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, при цьому судом враховано й той факт, що допомоги відповідача потребує як його мати так і повнолітня донька відповідача, та судом не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість відповідача надавати позивачу на утримання неповнолітньої дитини аліменти у розмірі 1/5 частини доходу відповідача. Крім того, враховуючи, що якщо відповідач вважає, що визначений судом розмір аліментів, є більшим за той, я кий він в змозі надавати позивачу, він, відповідно до чинного законодавства, може звернутися до суду з позовом про зменшення визначеного судовим рішенням розміру аліментів обґрунтувавши його доказами. Вирішуючи питання стосовно часу з якого необхідно призначити стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, суд прийшов наступних висновків: Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулась до суду 27.01.2016 року (а.с.2), однак, заочне рішення суду від 18.03.2016 року було скасовано 05 липня 2016 року (а.с.62), згідно довідки про доходи № 211 від 09.06.2016 року, з відповідача було стягнуто за виконавчим листом на користь позивача у квітні 2016 р. та травні 2016 року аліменти на загальну суму 9975,50 грн. (а.с.120). Також, згідно ч.1 п.4 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема скасування рішення суду на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження також за виконавчим листом про стягнення з відповідача аліментів - виконавче провадження було закрито 08.09.2016 року та виконавчий лист повернуто до суду (а.с.75, 76, 77), тобто з вересня 2016 року аліменти з відповідача на користь позивача стягнуто не було. У зв'язку з зазначеним, суд прийшов до висновку, що виконавчий лист виданий 18 березня 2016 року про стягнення з відповідача аліментів є таким, що не підлягає подальшому виконанню. Та суд прийшов до переконання, що в частині часу з якого потрібно призначити стягнення аліментів є час з якого їх стягнення було припинено, а саме: з 01 вересня 2016 року. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов'язаних з проведенням експертного молекулярного генетичного дослідження, суд дійшов наступних висновків: Під час попередніх судових засідань відповідач по справі не визнавав факт свого батьківства по відношенню до неповнолітньої дитини - [PERSON] Ухвалою суду від 13 липня 2016 року було задоволено клопотанням представника позивача та по справі призначено молекулярну генетичну експертизу (а.с.69). Як зазначалось вище, Висновком експерта № 367, було встановлено, що вірогідність того, що [PERSON] (відповідач по справі) дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO] - становить 99,99999999% (а.с.81-83). Експертизу проведено КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» (а.с.80, 81), згідно наданої квитанції від 03 жовтня 2016 [PERSON] (позивачка по справі) сплатила через банк ПАТ «Універсал Банк» на КЗ «БЮРО СМЕ» банк отримувача ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області - 6082 грн. 71 коп., призначення платежу - Генетичне дослідження спірного батьківства (а.с.132), згідно квитанції № 600310013 від 03 жовтня 2016 - [PERSON] сплатила в банку ПАТ «Універсал Банк» банку отримувача - ПАТ «Універсал Банк» 45 грн. 62 коп. - комісії за приймання готівкових коштів (а.с.132). Крім того, позивачем було надано копії двох квитків на проїзд в автобусі з міста Енергодара до міста Дніпро - на загальну суму 262 грн. 38 коп. та копії двох квитків з міста Дніпро до міста Енергодара - на загальну суму 153 грн. 08 коп. (а.с.133). Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати, пов'язані також з проведенням судових експертиз. Враховуючи, що підтверджено факт того, що відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітньої доньки позивача - [PERSON], [INFO], який відповідачем до надходження результатів висновку щодо його батьківства - не визнавався, а після отриманого результату - відповідачем було визнано, та суд прийшов до переконання щодо задоволення вимог в частині визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відомостей про батька, а позивачем доведено факт понесення матеріальних витрат пов'язаних з проведення експертизи, суд дійшов до переконання, що в цій частині вимоги доведені, обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі в загальному розмірі 6543 грн. 79 коп.. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов'язаних з наданням правової допомоги, суд дійшов наступних висновків: Позивачем було проведено оплату за надання правової допомоги у розмірі 2500,00 грн. в 22.01.2016 року, що підтверджується квитанцією (а.с.30, 129), крім того, згідно Акту виконаних робіт (а.с.128) позивачка сплатила, всього, за надані юридичні послуги 2700,00 грн., судом встановлено, що ця сума витрат на правову допомогу не була стягнута з відповідача на користь позивача на підставі виконавчого листа (а.с.78-79). Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 2 ст.84 ЦПК України, зазначено, що розмір компенсаційних витрат має граничний розмір, який встановлюється законом. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу суд також враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Крім того, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI (надалі - Закон № 4191-VI), який згідно прикінцевих положень, набрав чинності з 1 січня 2012 року, встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378 гривень. Тобто, розмір компенсації за годину надання правової допомоги становить 551,20 грн. Судом встановлено, що правову допомогу позивачу надавав адвокат на підставі договору (а.с.6, 7) В акті виконаних робіт (а.с.128), зазначено перелік наданих юридичних послуг, так зазначено: -Консультація 1 година - 100 грн., -підготовка нормативно правових документів 1 год. - 100 грн., -складання позовної заяви 26.01.2016 р. - 1000 грн., однак при цьому затрачена кількість годин не зазначена, -представництво у суді першої інстанції: 18.03.2016 - 500 грн., 13.07.2016 - 500 грн., 22.11.2016 - 500 грн. Отже, на консультацію та добір нормативно-правових документів представником позивача було витрачено 2 години та зазначено, що сплачено в загальній сумі 200,00 грн. Дослідивши час який було витрачено на проведення судових засідань, встановлено, що судове засідання 18.03.2016 р. тривало приблизно 1 год. 30 хв. (а.с.31), судове засідання 13.07.2016 р. тривало приблизно 50 хвилин (а.с.68), судове засідання 22.11.2016 р. тривало приблизно 41 хвилину (а.с.134-135), тобто кількість витрачених годин на судові засідання у підсумку становить 181 хвилину, тобто 3 години, при цьому в акті зазначено сума коштів за судові засідання, що у загальному розмірі становить 1500,00 грн., що з урахуванням вимог ст.1 Закону № 4191-VI з урахуванням кількості годин не є більшою ніж передбачено. Отже, в цій частині витрачений час та сума сплачених за цей час грошових коштів не є більшою за встановлений ст.1 Закону № 4191-VI Крім того, дійсно в акті виконаних робіт з надання правової допомоги не зазначена кількість годин витрачених на складання позовної заяви 26.01.2016 р., а лише зазначено вартість у 1000,00 грн. однак згідно наданих квитанції, позивачем було сплачено за витрати на правову допомогу на загальну суму 2800,00 грн. (а.с.129). Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу обґрунтовані, однак підлягають задоволенню частково з урахуванням вимог ст.1 Закону № 4191-VI та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2148,00 грн. з урахуванням незазначеного часу витраченого 26.01.2016 р. на складання позовної заяви - за мінусом 551,20 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат у вигляді судового збору, судом встановлено наступне: Згідно квитанції № 7652760 від 22.01.2016 року, позивачем було проведено оплату судового збору за звернення до суду у розмірі 551,20 грн. (а.с.1), судом встановлено, що ця сума судового збору не була стягнута з відповідача на користь позивача на підставі виконавчого листа (а.с.78-79) Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку, щодо задоволення вимог позивача щодо визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, то вимоги позивача щодо стягнення судового збору сплаченого за звернення до суду за цими вимогами підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Позивачем було заявлено також вимогу про стягнення з відповідача аліментів, за яку позивачем не було сплачено судовий збір. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду, фізичною особою, позовної заяви немайнового характеру, розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.» становить 1378 гривень, тобто розмір судового збору становить 551 грн. 20 коп. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як зазначено вище, суд дійшов висновку про задоволення зменшених вимог позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/5 частини доходу відповідача, у зв'язку з чим, суд вважає, що розмір судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial