Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у сумі 11000.65 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15.07.2008 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», який в подальшому був перейменований в АТ КБ «ПриватБанк» та уклав договір, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 1500.0 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач наполягає, що кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 11000.65 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 1448.99 грн. заборгованість за кредитом; 8789.72 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 250.00 грн. фіксована частина штрафу; 511.94 грн. процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. До позовної заяви представник позивача надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 02.08.2018 року та від 12.11.2018 року. Представник відповідача по справі адвокат Сизько Д.Б. надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких заперечував проти задоволення позовних вимог, заперечуючи при цьому той факт, що [PERSON] уклав із позивачем 15.07.2008 року кредитний договір та стверджував, що матеріалами справи не стверджено обов`язку відповідача на повернення коштів, які останній не отримував, сплати процентів за користування ними, а також відповідних штрафів, які нараховані позивачем безпідставно. Таким чином представник відповідача, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.07.2019 року по справі за №342/180/17, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Окрім того звернувся до суду із заявами про застосування троків позовної давності. Розгляд справи просив провести у його відсутність. Враховуючи вказані вище заяви сторін про справі про розгляд справи за їх відсутності, суд, дослідивши матеріали справи вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо даних для прийняття законного та вмотивованого рішення по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з доводів позивача, відповідач [PERSON] 15.07.2008 року підписав анкету-заяву, на підставі якої приєднався до умов кредитного договору та отримав кредит у сумі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору у відповідача утворилася заборгованість, яка складає 11000.65 грн.. На підтвердження своїх доводів позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів льотного періоду, а також Умови та правила надання банком послуг, які на думку позивача стверджують обґрунтованість його позовних вимог. Окрім того в ході розгляду матеріалів справи представник позивача надав до суду виписку по картковому рахунку відповідача, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, внутрішньобанківський наказ про затвердження умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування та довідку про видані картки клієнту. Заперечуючи доводи позивача відповідач просив застосувати строки позовної давності, а також вказував, що матеріали справи не містять належних доказів наявності між сторонами кредитних відносин, а тому просив суд врахувати висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі за №342/180/17. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст., ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи надані позивачем докази судом встановлено наступні обставини. Як вбачається із доданої до матеріалів справи заяви позичальника від 15.07.2008 року, [PERSON] звернувся до банку та підписав вказану заяву у якій вказав, що бажає отримати кредитний ліміт у сумі 1500.0 грн. зі сплатою 3% на місяць з розрахунку 360 календарних днів у році. Відповідно до доданої до позовної заяви довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льотного періоду», сторони визначили всі істотні умови договору кредиту, у якому передбачили базову процентну ставу в розмірі 3%, строки щомісячних платежів, пеню та штрафи за несвоєчасне погашення суми заборгованості. Вказана вище заява позичальника та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льотного періоду» підписані відповідачем, та відповідних доказів на спростування їх підписання останнім не надавались. Позивач наполягає, що укладений між позивачем та відповідачем договір є договором приєднання, а при його укладенні сторони керувались нормами ст. 634 ЦК України. Згідно із ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином суд приходить до переконання, що відповідач уклав із позивачем договір за яким отримав кредит у розмірі 1500.0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Вказана обставина стверджується також відповідними довідками АТ КБ «ПриватБанк» про надання кредитної картки № [NUMBER] та випискою по картковому рахунку № [NUMBER] із якого вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою. Позивач наполягає, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Окрім того позивач у своїй позовній заяві зазначає і про те, що він має право односторонньо змінити тарифи та інші невід`ємні частини договору, що передбачено у п. 3.2, 3.3 та 5.3 Умов та правил надання банківських послуг , до яких начеб то, за твердженням позивача, приєднався відповідач. Як вбачається із довідки позивача, яка додана до матеріалів справи, останній односторонньо змінив умови кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] по картковому рахунку № [NUMBER] та двічі змінював кредитний ліміт. На думку позивача, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг додаються до позовної заяви. Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на зазначені вище Витяг Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тим більше, що як вбачається із письмових пояснень представника відповідача, останній вказані факти заперечує та не визнає. Так представник відповідача заперечує факт того, що відповідач погодилася саме із наданими вище Умовами та Правилами надання банківських послуг, та фактично заперечує факт досягнення домовленості між сторонами саме на тих умовах, про які зазначає позивач. При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання вказувала, що з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, останні не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Із змісту вказаної позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, в тому числі вимоги в частині суми заборгованості та її складових спираючись на зазначені Умови та правила надання банківських послуг. Розрахунок заборгованості також проведений на підставі саме зазначених Умов. Однак із підстав, які зазначені вище, суд не може при вирішенні вказаного спору брати до уваги вказані Умови як належний доказ. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі процентів, які сплачуються за користування кредитними коштами та які можуть не відповідати умовам кредитування, які підписані відповідачем 15.07.2008 року, тим більше, що банк сам вказує про те, що він в односторонньому порядку змінив кредитний ліміт та залишив за собою право односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином належні докази порядку нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом, розмір таких процентів, а також сам порядок такого нарахування та його підстави належним чином позивачем не доведений. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач у своїй позовній заяві вказує, що штрафи відповідачу за несвоєчасне погашення кредиту були нараховані на підставі п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг. Так, згідно вказаної вище довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів льотного періоду», як документа який містить підпис відповідача від 15.07.2008 року, визначений розмір штрафу при порушенні строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань у розмірі 250 грн. + 5% суми позову. Однак у п. 8.6 Умов, на які посилається позивач вже вказані умови про сплату 500 грн. штрафу та 5% від суми позову. Таким чином вбачається суперечність у досягнутих умовах між сторонами, які відповідач категорично заперечує. Враховуючи зазначену невідповідність та відсутність доказів належного погодження відповідача в момент укладення кредитного договору із вказаними Умовами, та враховуючи, що позивач посилається саме на вказані Умови як підставу для обґрунтування своїх позовних вимог, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих позивачем, приходить до переконання, що вказані вимоги задоволенню не підлягають. Отже, враховуючи не визнання відповідачем заявлених банком умов договору та порядку нарахування усіх сум, які пов`язані із обслуговуванням кредиту та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору, а також відсутності належних доказів погодження між позивачем та відповідачем саме тих умов на які наполягає позивач, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити. Що стосується заявленого відповідачем клопотання про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 1 ст.259\~ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 15.07.2008 року відповідач отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами, що стверджується відповідними розрахунками заборгованості та випискою по картковому рахунку. Як вбачається судом із розрахунку заборгованості, наданої позивачем, відповідач користувався кредитною карткою та сплачував кошти за користування нею. Будь-яких доказів на спростування зазначених розрахунків позивача, відповідачем надано не було. Із наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідача судом вбачається, що відповідач 06.09.2015 року здійснював погашення суми боргу. Будь-яких доводів чи доказів на спростування розрахунків та відомостей про рух коштів по рахунку відповідача, останнім надано не було. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Виходячи із змісту вказаної заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідачу встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використання кредитного ліміту. Строк дії картки позивачем може пролонгуватися щороку, а сам відповідач продовжуючи користуватися нею фактично погоджувався на таку пролонгацію. Вказана обставина спростовує доводи відповідача стосовно строків позовної давності, а враховуючи, що позовна заява подана позивачем 04.06.2018 року, вбачається, що остання подана в межах строку загальної позовної давності. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином вбачається, що позивач користувався кредитними коштами та їх суму не повернув. Жодних доводів спрямованих на спростування суми заборгованості за кредитом відповідач не надав. Вказана обставина спростовує доводи відповідача про те, що термін дії кредитного договору закінчився. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони. У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). У частинах 1 і 4 статті 631 цього Кодексу передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно зі статтею 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити, оскільки позовна заява та додані до неї докази належного обґрунтування їх нарахування не містять, а додані до позовної заяви містять суттєві протиріччя, що викликає сумніви у достовірності проведених розрахунків позивача. Водночас, враховуючи отримання відповідачем суми кредиту та користування нею, із останнього слід стягнути заборгованість за тілом кредиту, яка становить 1448.99 грн.. Вказана позиціє відповідає зазначеній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в рішенні від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. Так у вказаному рішенні зазначено, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Оскільки позов задоволено частково, а банком сплачена сума судового збору у розмірі 1762 грн. то суд, на підставі ст. 141 ЦПК стягує із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеного розміру позовних вимог, а саме суму у розмірі 232 грн. 58 коп.. \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: partial