Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до «Есхарівського ЖКЕУ-2011» про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 16920,53 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн. В позовній заяві позивач вказав, що він працювала на підприємстві на посаді керівника дільниці з 18.11.2011р. по 20.11.2015р. На день звільнення відповідач не провів повний розрахунок по заробітній платі, а виплачував її частинами і остаточний розрахунок проведений 01.03.2016р. 10.03.2016р. позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату зарплати та компенсації за її несвоєчасну виплату і видачу довідки про заборгованість по заробітній платі, на що йому надано довідку про його середній заробіток на підприємстві. Оскільки при звільненні з підприємства з ним не проведений повний розрахунок по заробітній платі позивач вимушений звернутися до суду і просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 101 день, у сумі 16920,53 грн. і моральну шкоду, яку зазнав він та його сімя, оскільки постійно знаходився у стресовому стані, що призвело до погіршення його здоровя та здоровя його дружини. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши суду, що відповідач не розрахувався з ним при звільненні, а відсутність коштів позбавила його можливості лікувати дружину. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] проти стягнення середнього заробітку не заперечувала, оскільки це передбачено законодавством, але проти стягнення моральної шкоди заперечувала через не доведення моральної шкоди. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в ході судового розгляду, і не заперечується представником відповідача, [PERSON] прийнятий на посаду начальнику дільниці Есхарівського ЖКЕУ-2011 з 18.11.2011 року та 20.11.2015р. звільнений із займаної посади за закінченням трудового договору, про що свідчить копія трудової книжки серії БТ № 6867542 від 20.12.1990р. (а.с. 6а-8). Вирішуючи по суті позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку, що розрахований до фактичного часу виплати заборгованості по заробітній платі, суд прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Суд приймає доводи позивача щодо неотримання заробітної плати на день звільнення, оскільки представником відповідача надана довідка № 715 від 22.06.2016р. про виплату заборгованості по заробітній платі позивачу на день звільнення у розмірі 23143,63 грн. протягом листопада 2015р. березень 2016р. (а.с. 37). Остаточний розрахунок проведено 01.03.2016р. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", частини 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно з пунктом 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: з 20 листопада 2015 року по день остаточного розрахунку 01 березня 2016р., а саме 101 день, з яких: листопад 2015р. 10 днів; грудень 2015р. 31 день, січень 2016р. 31 день, лютий 2016р. 29 днів. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки підприємства № 388 від 14.03.2016р., середній заробіток позивача на підприємстві складав 167,53 грн. (а.с. 10). Отже, сума середнього заробітки за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2015р. по день остаточного розрахунку 01.03.2016р. становить 167,53 грн. х 101 день = 16920,53 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із заявленими вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, ним не було пропущено строк звернення до суду з даними вимогами та виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. Щодо моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або повноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду (п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним завданій моральній шкоді, а також мають ураховуватися вимоги розумності і справедливості з посиланнями на відповідні докази. Згідно з п. 4 цієї Постанови, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд вважає, що позивачем не доведено, що наслідком затримки розрахунку при звільненні стали моральні страждання його та членів його сімї, які призвели до погіршення стану здоровя його та його дружини, як зазначено у позовній заяві, оскільки не надано доказів щодо звернення позивача чи його дружини до лікарів, або якісь інші негативні наслідки, передбачені ст. 237-1 КЗпП України, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки позовні вимоги не доведені, ніяких доказів на підтвердження цих позовних вимог суду не надано, хоча відповідно до вимог частини 1статті 60 ЦПК України це є обов'язком позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial