Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вказуючи, що 20 червня 2011 року вона позичила [PERSON] 1680 (Одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень, які відповідач зобов'язалася повернути до 21 листопада 2011 року. Однак, по даний час гроші їй не повернуті. Оскільки відповідач уникає зустрічі з нею, вона зверталася до відповідача з письмовою вимогою повернути борг, але добровільно повернути гроші відповідач відмовляється. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь 1680 (Одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень боргу, а також три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 148 (Сто сорок вісім) гривень 16 коп., суму індексу інфляції 282 (Двісті вісімдесят дві) гривні 24 коп. та пеню в розмірі 254 (Двісті п'ятдесят чотири) гривні 88 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному об'ємі, просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] на неодноразові виклики в судове засідання не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомила. За клопотанням позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з розписки від 20 червня 2011 року, [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] 1680 (Одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень боргу 21 листопада 2011 року. Таким чином, у суду є підстави вважати, 20 червня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого та його умов представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання відповідачу позикодавцем [PERSON] 1680 (Одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень, що відповідає вимогам ст.1047 ЦК України. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З пояснень позивача вбачається, що на її прохання і письмову вимогу виконати грошове зобов'язання та повернути борг, відповідач в порушення вимог ч.1 ст.530 ЦК України грошові кошти не повернула. Згідно положень ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна особа відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідач відмовляється повернути борг добровільно, грошові кошти підлягають стягненню з останньої в примусовому порядку. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, підлягають до задоволення, оскільки є обґрунтованими та доведеними. Однак, посилання позивача на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 254 грн. 88 коп. є безпідставним, оскільки дія цього Закону не поширюється на правовідносини між фізичними особами. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial