Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

[PERSON] 15 травня 2014 року звернулася до суду із зазначеним позовом, а пізніше із заявою про збільшення позовних вимог, в яких просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 49648,85 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 12929,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день ухвалення судового рішення із розрахунку 79,16 грн. за кожен день затримки розрахунку, та відшкодувати моральну шкоду за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 5000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що з 26 листопада 2002 року по 08 квітня 2014 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем - ВАТ «Новокаховське автотранспортне підприємство 16507». За весь час її роботи виплата заробітної плати відповідачем здійснювалась не стабільно, а в останній час взагалі частково. 08 квітня 2014 року вона була звільнена за власним бажанням, проте остаточного розрахунку при звільненні з нею не проведено до теперішнього часу, хоча на день звільнення відповідачем була нарахована заборгованість по заробітній платі в сумі 18885,69 грн. та компенсація невикористаної щорічної відпустки за 168 днів в сумі 6644,40 грн., але з вказаним розміром заборгованості по заробітній платі та по компенсації вона не погоджується, оскільки вважає, що за період з січня 2011 року відповідач повинен був нарахувати та сплатити заробітну плату в сумі 49 648 грн. 85 коп., (за винятком суми виплаченої заробітної плати за цей же період в розмірі 27900 грн.), відповідно до Галузевої угоди між Міністерством інфраструктури України, Федерацією роботодавців транспорту країни, спільним представницьким органом профспілки праці навиків автомобільного транспорту та шляхового господарства України і Всеукраїнської незалежної профспілки працівників транспорту у сфері автомобільного транспорту на 2011-2012 роки та 2013-2015 роки, з якої вбачається, що її заробітна плата повинна бути не мінімальною, а має становити добуток мінімальної заробітної плати на коефіцієнт 1,95, тобто її заробітна плата, як «офіс-мененжера», тотожно «завідуючої канцелярії», а компенсація за не використану відпустку (168 днів) виходячи з наведеного повинна становити 12 929 грн. 28 коп. та, відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися виходячи з заробітної плати розрахованої відповідно до Галузевої угоди. Крім того, своєю бездіяльністю відповідачем їй завдано моральної шкоди, оскільки таке становище загнало її у злидні, вона була змушена позичати кошти на існування у знайомих та родичів, брати кредит у банках, у такій складній ситуації вона вимушена була морально страждати, нервувати, жити у постійному стресовому стані, що призводить до розладів здоров'я, як то підвищення артеріального тиску та головних болів, яку вона оцінила в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свій позов підтримала з тих же підстав, та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітні платі станом на 01 квітня 2014 року, яка складає 18885,69 грн., компенсації за не використану щорічну відпустку в розмірі 6644,40 грн., посилаючись на те, що дійсно позивачка була звільнена за власним бажанням наказом підприємства від 08 квітня 2014 року, проте повний розрахунок з нею на сьогоднішній не проведений у зв'язку з тяжким матеріальним становищем на підприємстві, тому не заперечував проти задоволення позову в цій частині. В решті позовні вимоги не визнав, оскільки заробітна плата позивачу нараховувалась в розмірі мінімальної заробітної плати, про що позивачці було відомо, та проти чого вона не заперечувала, а тому просив в задоволенні іншої частини позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем ВАТ «Новокаховське автотранспортне підприємство 16507», та працювала офіс-менеджером, наказом № 1-к від 08 квітня 2014 року була звільнена за власним бажанням. Згідно розрахунку заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем станом на 01 квітня 2014 року складає 18505 грн. 79 коп., заборгованість по заробітній платі за квітень 2014 року (8 днів) складає 379,90 грн., компенсація за невикористану відпустку (168 днів) складає 6644 грн. 40 коп., яка по теперішній час не виплачена; відповідно розрахунку, наданого позивачкою її середній заробіток за два останні місяці роботи становив 1218грн., що відповідачем в судовому засіданні не оспорювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а ч. 7 вказаної статті передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КзпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За таких підстав, оскільки позивача було звільнено з займаної посади 08 квітня 2014 року на підставі п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, проте повний розрахунок з нею не проведено по теперішній час, тобто існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 885 грн. 69 коп., та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (168 днів) в розмірі 6644 грн. 40 коп. згідно наданого позивачкою розрахунку, що представником відповідача в судовому засіданні не оспорювалось, тому позов в цій частині підлягає задоволенню; позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню виходячи із середнього заробітку в розмірі 1218 грн.(середньоденної 40,60 грн.) за період з 08.04.2014 року по 29.09.2014 року (тобто по день винесення рішення) в розмірі 6942 грн. 60 коп. (171 ден. * 40,60 грн. середньоденна заробітна плата позивачки = 6942 грн. 60 коп.). При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на тяжке матеріальним становищем на підприємстві, як на підставу звільнення від наслідків, передбачених ст. 117 КзпП України, оскільки це не передбачено чинним законодавством; також суд не вбачає підстав для розрахунку заробітної плати позивача за період з січня 2011 року відповідно до Галузевої угоди, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог, про відшкодування моральної шкоди, то вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не надано належних доказів наявності такої шкоди, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподію чого та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 324 грн. 73 коп. На підставі ст. 43 Конституцій України, ст. ст. 83, 115, 116, 117, 237-1 КзпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці", Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 р «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;

Outcome: partial