Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

23 жовтня 2019 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 28000,00 гривень як подвійний завдаток за невиконання цивільно-правових зобов"язань за попереднім договором про наміри та завдаток. Позов мотивовано тим, що 27 квітня 2019 року між сторонами укладено договір, за яким досягнуто спільного наміру укласти в строк до 30 червня 2019 року договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, а саме [PERSON] як продавець здійснить оплатне відчуження належної на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , як покупець сплатить погоджену суму вартості майна. Для забезпечення зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу [PERSON] 27 квітня 2019 року передала [PERSON] завдаток в розмірі 14000,00 гривень, як частку грошової суми від договірної вартості нерухомого майна. Договір підписаний сторонами особисто, про отримання коштів (завдатку) відповідачем власноруч написано розписку. Прийнятих на себе цивільно-правових зобов"язань [PERSON] не виконала, порушила домовленість про продаж квартири, при цьому отриману суму коштів за попереднім договором не повернула. За таких обставин, оскільки основний договір купівлі-продажу не був укладений з вини відповідача, позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 571 ЦК України, звернулась за захистом порушених прав до суду в спосіб стягнення на її користь подвійну суму завдатку за порушення зобов`язання за попереднім договором про наміри. Судом за позовом [PERSON] до [PERSON] порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України. 28 лютого 2020 року в інтересах [PERSON] адвокатом Ільющенко Ю.А. (уповноважений договором про надання правничої допомоги, ордером) на позовну заяву, в порядку ст. 191 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що стороною відповідача позовні вимоги [PERSON] визнано частково. Так, доводи відповідача ґрунтуються на тому, що положення статті 570 ЦК України (поняття завдатку) та застосування цієї правової норми до спірних відносин було б можливим виключно у разі укладення між сторонами договору-купівлі продажу квартири. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки, такого договору між сторонами не було укладено, отримані за попереднім договором грошові кошти в розмірі 14000,00 гривень є авансом, та саме ця сума може бути стягнута з відповідача. За таких обставин, представник відповідача вважає, що відсутні правові підстави для покладання на [PERSON] відповідальності шляхом стягнення подвійного розміру авансового платежу, переданого за попереднім договором. Позиції сторін по справі підтримано безпосередньо в судовому засіданні. Позивач [PERSON] надала пояснення аналогічно письмово викладеним в позовній заяві, зокрема, зазначила наступне. В квітні 2019 року позивач звернулася до агентства нерухомості для отримання посередницьких послуг зі сприяння купівлі квартири в м. Покровську. Із запропонованих варіантів об`єктів житлової нерухомості позивач висловила намір придбати (купити) кватиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 27 квітня 2019 року між позивачем та власником вказаної квартири [PERSON] підписано договір про наміри та завдаток, текст якого допомогли скласти працівники агентства нерухомості. В підписаній угоді було погоджено, зокрема, що в строк до 30.06.2019 року має бути підписаний договір купівлі-продажу квартири. Протягом цих двох місяців (27.04.2019 30.06.2019 рр.) відповідач мала вжити заходи для зняття з реєстрації осіб, які прописані в квартирі, в тому числі неповнолітніх. Відповідач порушила прийняті на себе зобов`язання, ухилилася від укладення договору купівлі-продажу. У вересні 2019 року позивач при зустрічі з [PERSON] висловила вимогу про необхідність повернення суми завдатку, однак останньою прийнято категоричну позицію, що грошові кошти не підлягають поверненню. З квітня 2019 року відповідач користувалася належними позивачу грошовими коштами, хоча так і не мала намір укласти з позивачем договір купівлі-продажу квартири, тому переданий за договором про наміри завдаток підлягає поверненню в подвійному розмірі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, суду адресовано заяву про розгляд справи в її відсутність, що узгоджується з ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Представник відповідача адвокат Ільющенко Ю.А. в судовому засіданні, діючи в інтересах [PERSON] частково визнав позов, не заперечував проти задоволення вимог про присудження до стягнення грошової суми у розмірі 14000,00 гривень, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Так, представник зазначив, що оскільки сторонами було укладено лише попередній договір, за яким в рахунок майбутніх платежів [PERSON] передано [PERSON] частину грошової суми від погодженої ціни купівлі-продажу квартири, однак основний договір так і не було укладено, тому сплачена сума є авансом. За таких обставин, у разі припинення зобов`язання до початку його виконання аванс підлягає поверненню. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. Згідно договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] : - п. 1: сторони зобов`язані в строк до 30.06.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу на належне відповідачу (продавцю) нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - п. 4: ціна майна (квартири) 280\~000,00 гривень; - п. 5: сторони домовилися, що в забезпечення договірних відносин, викладених в підписаному договору, позивач (покупець) передає відповідачу (продавцю) грошову суму в розмірі 14000,00 гривень, яка є забезпеченням договору та виконує роль завдатка (а.с. 5). 27 квітня 2019 року [PERSON] власноруч написано розписку про отримання від [PERSON] грошової суми 14000,00 гривень як завдаток в рахунок продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Між сторонами договір купівлі-продажу квартири укладено не було. Спір між сторонами виник з підстави невиконання цивільно-правових зобов`язань за попереднім договором про наміри та завдаток. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Позивач [PERSON] вважає, що [PERSON] , яка свідомо, без поважних причин ухилилася від укладення договору купівлі-продажу зобов`язана повернути завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Відповідач [PERSON] вважає, що передані грошові кошти за попереднім договором (про наміри та завдаток) без укладання в подальшому основного договору купівлі-продажу підлягають поверненню не як подвійний завдаток, а як авансовий платіж. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом надана правова оцінка обґрунтованості позовних вимог [PERSON] . Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. З матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2019 року [PERSON] та [PERSON] складено та підписано попередній договір (іменуємий «про наміри та завдаток»), умовами якого передбачено, що в строк до 30 червня 2019 року сторонами буде укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , власником якої є відповідач (а.с. 5). Ніхто з учасників справи не оспорював правомірність попереднього договору шляхом визнання його недійсним. В пункті 3 договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року передбачено, що відповідачем [PERSON] прийнято на себе зобов`язання протягом строку дії цього договору: а) не змінювати умови продажу нерухомого майна; б) не здійснювати ремонт квартири, пов`язаний з переплануванням нерухомого майна, не демонтувати та не замінювати елементи, які є невід`ємною частиною житлового приміщення; в) не вчиняти інші дії, які впливають на вартість нерухомого майна; г) надати на момент підписання договору купівлі-продажу інформацію та документи про оплату (відсутність або наявність заборгованості) комунальних послуг; д) довідку по формі № 3 житлово-експлуатаційної організації. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Суд зазначає, що правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Зі змісту договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року вбачається, що сторони домовилися, що в забезпечення договірних відносин [PERSON] (покупець) передає [PERSON] (продавець) грошову суму в розмірі 14\~000,00 гривень (пункт 5). При цьому, в попередньому договорі зазначено, що дана грошова сума враховується при остаточних розрахунках при укладенні основного договору купівлі-продажу. Факт передачі [PERSON] та отримання [PERSON] грошової суми 14000,00 гривень не оспорюється, підтверджується відповідною розпискою. В строк до 30.06.2019 року договір купівлі-продажу квартири сторонами укладено не було. В пункті 6 договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року передбачено, що сторони приймають на себе зобов`язання, що у разі невиконання умов договору, що призведе до не укладання основного договору купівлі-продажу, з вини [PERSON] (продавець), остання зобов`язана повернути попередньо передану суму коштів в подвійному розмірі, а саме в сумі 28000,00 гривень; в інакшому випадку завдаток повертається як аванс. В пункті 7 договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року передбачено, що у разі невиконання зобов`язань, що призведе до не укладання основного договору купівлі-продажу з вини [PERSON] (покупець), - сума коштів передана як забезпечення (завдаток) згідно ст. 571 ЦК України останній не повертається, а залишається у [PERSON] ; в інакшому випадку завдаток повертається як аванс. В судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] допитано свідків з метою встановлення дійсних обставин, які стали перешкодою для укладення сторонами договору купівлі-продажу відповідно до умов попереднього договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року. Свідок [PERSON] суду повідомила, що працює директором Покровського агентства нерухомості, в яке за отриманням посередницьких послуг пошуку для купівлі квартири звернулася [PERSON] . Із запропонованих варіантів об`єктів житлової нерухомості позивач висловила намір придбати (купити) кватиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З власником квартири [PERSON] , яка також є клієнтом агентства, було організовано зустріч, обговорено всі суттєві умови продажу квартири. 27 квітня 2019 року в присутності свідка сторонами підписано попередній договір, згідно умов якого в строк до 30.06.2019 року підлягав укладання основний договір купівлі-продажу квартири. Свідок зазначила, що двомісячний строк потрібен був для того, щоб з квартири було виписано осіб, які перебували на реєстраційному обліку. Неодноразово свідок, та інший працівник агентства телефонували [PERSON] для з`ясування питання про отримання довідки за формою № 3 з ЖЕКу щодо зареєстрованих осіб. Відповідач спершу не відмовлялася від взятих на себе обов`язків, трохи пізніше посилаючись на виникнення певних проблем (пояснювала, що знаходиться в лікарні з онуком) передоручила подальший зв`язок підтримувати з сином [PERSON] . В свою чергу, син відповідача причиною, за якою зареєстрованих осіб не було знято з обліку, також називав зайнятість. Від запропонованої працівниками агентства допомоги (зокрема, зайняти чергу в відділі міграційної служби) відповідач відмовлялася. В подальшому на дзвінки взагалі відповідач перестала відповідати. Десь за два тижні до погодженої сторонами дати укладення договору купівлі-продажу стало відомо, що квартира відповідача виставлена на продаж на сайті іншого агентства нерухомості. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що працює в агентстві нерухомості, з яким сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] було укладено договори про надання послуг на продаж належних останнім квартир. Між позивачем та відповідачем мав бути укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . За договором про наміри між сторонами було проведено попередній розрахунок в підтвердження дійсності намірів, а саме [PERSON] передала [PERSON] грошову суму в розмірі 14\~000,00 гривень (500 доларів США за курсом на той час). Однак, з причини того, що з квартири так і не було виписано зареєстрованих осіб угоду відчуження нерухомого майна укладено так і не було. За переконанням суду, під час розгляду справи підтверджено доводи [PERSON] в частині порушення [PERSON] цивільно-правових обов`язків за укладеним попереднім договором про наміри та завдаток від 27.04.2019 року, а саме ухилення відповідача від укладення в погоджений строк основного договору купівлі-продажу квартири. Разом з тим, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] у подвійному розмірі грошової суми, переданої за попереднім договором (про наміри та завдаток) є безпідставними. З логічного, взаємоузгодженого аналізу положень статей 526, 546, 570, 571 ЦК України слідує, що існують дві істотні умови, які характеризують завдаток: 1) завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке виникло на підставі укладених договорів; 2) завдаток одночасно є формою підтвердження зобов`язання та засобом забезпечення його виконання. Якщо ж певна сума (оплата товару) сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Під час розгляду справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (предмет попереднього договору про наміри та завдаток від 27.04.2019 року), який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону (ст. ст. 655, 657 ЦК України) між [PERSON] та [PERSON] укладено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що передані позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] кошти в сумі 14000,00 гривень не є завдатком, на спірні відносини не розповсюджується положення ч. 2 ст. 571 ЦК України (якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку). Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01.04.2019 року по справі № 440/1947/14-ц (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до статті 175 ЦПК України законодавець вимагає вказівки в позовній заяві на свої вимоги щодо предмету спору та їх обґрунтування, але не вимагає посилання на норму права, що регулює дане спірне право відношення (правова підстава позову). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. За таких обставин, суд вважає, що ефективним способом захисту права позивача [PERSON] є стягнення з [PERSON] фактично отриманого авансу за попереднім договором (про наміри та завдаток) від 27.07.2019 року в сумі 14000,00 гривень. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу стягнення з відповідача [PERSON] судовий збір, сплачений при пред`явлені позову на розгляд суду. Згідно квитанції позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень, що узгоджується з положенням ч. 2 ст. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір». При частковому задоволенні позовних вимог на загальну суму 14000,00 гривень з заявленої суми 28000,00 гривень, - суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 384,20 гривень (пропорційно розміру задоволених позовних вимог). Відповідачем [PERSON] заявлено вимоги відшкодування витрат на правову допомогу згідно укладеного договору з адвокатом Ільющенко Ю.А. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 72/1010/16-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження підставності вимог про відшкодування правових витрат надано такі документальні матеріали: - договір про надання правничої допомоги від 27.02.2020 року, укладений з адвокатом Ільющенко Ю.А. (а.с. 24-24); розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 27.02.2020 року (адвокат Ільющенко Ю.О. надав наступні послуги: ознайомлення з матеріалами цивільної справи, обговорення з клієнтом умов, щодо перспектив співробітництва та умов допомоги, консультування 500,00 гривень за 1 годину; складання відзиву на позов 1000,00 гривень, участь в судовому процесі до винесення рішення 1500,00 гривень) а.с. 23, квитанція до прибуткового касового ордера № 9 від 27.02.2020 року про сплату відповідачем за послуги адвоката грошової суми 3000,00 гривень (а.с. 26). Суд, надаючи оцінку вказаним доказам, - приходить до наступних висновків. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Суд, враховуючи викладене, беручи до уваги зміст та підстави позову, зміст відзиву на позов, часткове визнання відповідачем позовних вимог, строк розгляду справи, невжиття відповідачем спроб досягнення врегулювання спроб шляхом взаємних поступків, процесуальну поведінку представника відповідача під час судового провадження (участь в одному судовому засіданні), ставлення до виконання процесуальних обов`язків, обґрунтованість та пропорційність їх розміру з урахуванням виконаної адвокатом роботи та предмету спору, - вважає, що зі [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 400,00 гривень (з розрахунку: ознайомлення з позовом та додатками (лише два документи попередній договір, розписка про передачу коштів), складання відзиву 250,00 гривень; - участь в судовому засіданні 150,00 гривень). В іншій частині понесення судових витрат у вигляді правничої допомоги слід відмовити. Таке присудження витрат на професійну правничу допомогу, на думку суду, буде відповідати принципу співмірності послуг адвоката з позицій його досвіду, об`ємності виконаної роботи, часу об`єктивно потрібного для надання позивачу послуг юридичного супроводження справи. На підставі ст. ст. 15, 16, 526, 546, 570, 571, 629, 635, 693 ЦК України,

Outcome: partial