Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

30.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди до ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс». В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача [PERSON] - [PERSON] зазначив, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс», на момент звільнення обіймала посаду виконавчого директора. 10.04.2014 року [PERSON] отримала трудову книжку за даними якої останню 13.02.2014 року було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що зазначене звільнення [PERSON] було безпідставним та вчинене з особистих мотивів. Видаючи наказ про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, відповідач не отримав від позивача пояснень щодо причин її відсутності на робочому місці, не повідомлено під розписку про накладене стягнення, не видано належним чином оформлену трудову книжку і не проведено розрахунок при звільненні в день звільнення, не вручено копію наказу про звільнення. Відповідачем, навмисно, невірно була обрана підстава для звільнення, оскільки з другої половини робочого дня 05.02.2014 року позивач не мала можливості виконувати свої службові обов'язки тому, як приблизно з 14 00 год. до 19 00 год. цього ж дня невідомі особи здійснили напад на [PERSON], тримали її у підвальному приміщенні, де били, знущалися, вимагали значну суму грошей, погрожували вбити її та її дітей. 06.02.2014 року позивач повідомила голову наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» [PERSON] про її викрадення та необхідність терміново покинути м. Запоріжжя через наявну небезпеку для її життя та життя її дітей, погодила з ним від'їзд та звільнення, надавши останньому заяву на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами та заяви на звільнення за згодою сторін і за власним бажанням в різних варіантах. Особисто зареєструвати свої заяви через секретаря підприємства у позивача не було можливості, оскільки її фізичний та психічний стан після викрадення був вкрай незадовільним, вона побоювалася повторного нападу та продовження катувань. З цих же причин [PERSON] не телефонувала на підприємство та не відповідала на дзвінки з підприємства, оскільки була попереджена, що всі її розмови прослуховуються. З 06.02.2014 року позивач була вимушена переховуватись у різних містах України без засобів зв'язку і тільки лише на початку квітня 2014 року у неї з'явилася можливість звернутися до відповідача з приводу її звільнення після того, як в результаті революційних подій та зміни влади в Україні у м. Запоріжжі також сталися кадрові зміни у правоохоронних органах. 10.04.2014 року дочка позивача [PERSON], діючи на підставі нотаріальної довіреності від 25.02.2014 року на представництво її інтересів у будь-яких підприємствах, установах і організаціях звернулася до відповідача з приводу отримання трудової книжки [PERSON] та здійснення розрахунку. Однак, під час видачі представнику [PERSON] її ж трудової книжки було повідомлено, що останню звільнено за прогул, у проведенні розрахунку було відмовлено, копію. Наказу про звільнення не вручено. Представник позивача стверджував, що напад на [PERSON] та безпосередня загроза її життю, а також життю її дітей було поважною причиною відсутності її на роботі, а за умови повідомлення нею ж [PERSON], який є власником та фактичним керівником підприємства, про причини її від'їзду з місця проживання, надання заяв на відпустку та звільнення, не можна вважати що відсутність останньої на роботі була прогулом без поважних причин. Також послався на те, що, починаючи з листопада 2010 року між [PERSON], котра обіймала керівну посаду ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» та головою наглядової ради цього ж підприємства [PERSON] постійно виникали конфлікти щодо здійснення господарської діяльності ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс». Конфлікти, що мали місце між [PERSON] та головою наглядової ради підприємства [PERSON] були причиною переведення [PERSON] у 2011 році з посади генерального директора на посаду директора, а у 2012 році з посади директора на посаду виконавчого директора без права підпису будь-яких документів. Звільнення [PERSON] з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» за прогул без поважних причин, у той час, коли її відсутність на роботі була викликана необхідністю уникнути небезпеки, що загрожувала останній та її ж дітям, завдало значної моральної шкоди позивачу. Просив: визнати звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним та поновити [PERSON] на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9 400, 00 грн.; зобов'язати відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 000, 00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5 000, 00 грн. 24.11.2014 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву про збільшення позовних вимог у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який просив стягнути в розмірі 38 800, 00 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] заяви про збільшення розміру позовних вимог у частині, що стосується належного до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу подавала: 30.03.2016 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 104 800, 00 грн.; 02.06.2016 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 113 400, 00 грн.; 06.07.2016 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 117 800, 00 грн.; 28.10.2016 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 133 800, 00 грн.; 02.12.2016 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 138 800, 00 грн., а також посадовий оклад за лютий 2014 року та грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 46 590, 87 грн.. В обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] посадового окладу за лютий 2014 року та грошової компенсації за невикористані відпустки представник позивача послалася на те, що на час звільнення позивача з нею не було проведено розрахунок, невиплаченими залишились і грошові кошти на суму 46 590, 87 грн. - посадовий оклад за лютий 2014 року та грошову компенсацію за невикористані відпустки (згідно з розрахунковим листком та розрахунково-платіжною відомістю за лютий 2014 року, поданими відповідачем. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві представником позивача - [PERSON], а також збільшені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посадового окладу за лютий 2014 року та грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 46 590, 87 грн. підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Крім того, позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснювала, що вона особисто заяву до правоохоронних органів про її викрадення не писала, вона була дуже налякана тим, що з нею відбулося, оскільки її тривалий час утримували в підвальному приміщенні, вимагали гроші, погрожували їй та її дітям. Нею було прийнято рішення терміново залишити місто Запоріжжя, а тому наступного дня після викрадення вона особисто повідомила про це голову наглядової ради [PERSON], написала на його ім'я заяву про її звільнення за угодою сторін, заперечень з цього приводу не було, а тому вважає, що вона мала бути звільнена 06.02.2014 року за угодою сторін. Представник відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнав так само, як і зазначені підстави для позову. В обґрунтування заперечень на вимоги [PERSON], представник відповідача стверджував, що відібрання пояснень від порушника трудової дисципліни є правом, а не обов'язком роботодавця, однак 07.02.2014 року ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» на адресу позивача було надіслано листа з пропозицією з'явитися на підприємство до 12.02.2014 року та надати письмові пояснення з причин відсутності на робочому місці 05.02.2014 року, чого не було зроблено [PERSON] Також на адресу позивача підприємством надсилалося повідомлення про її звільнення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та копія наказу про звільнення. Розрахунок з [PERSON] на момент її звільнення не був проведений, оскільки в останньої перебувало в користуванні майно підприємства, яке не було повернуто, а також не виконано зобов'язання за договором безвідсоткової позики. Представник відповідача також не визнав зазначені представником позивача та підтримані останньою у судовому засіданні причини відсутності позивача на робочому місці 05.02.2014 року, останній стверджував, що причини відсутності [PERSON] на роботі не були відомі підприємству, визнав, що 06.02.2014 року на підприємство приходили представники правоохоронних органів у зв'язку з розслідуванням обставин щодо зникнення жінки, а про те, що цією жінкою була [PERSON] не повідомляли. У представників правоохоронних органів була на виконанні ухвала про доступ до документів. Представник відповідача також заперечив твердження позивача щодо наявності у неї бездоганної репутації. Стверджував, що [PERSON] була звільнена з підстав, які фактично мали місце та з дотриманням встановленого законом порядку звільнення, а тому факт завдання останній будь-якої моральної шкоди відсутній. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, оскільки про причини відсутності позивача на роботі достовірно не відомо, а тому остання була звільнена з роботи у відповідності до вимог закону. Третя особи [PERSON] у судовому засіданні визнав, що 06.02.2014 року до нього за місцем його ж проживання з'являлася позивач разом зі своїм чоловіком, вона була спокійна, залишила йому заяви, які він не читав, а передав секретарю, котра повідомила, що заяви датовані 08.12.2014 року. Він телефонував [PERSON], що за цими заявами вона не може бути звільнена, остання передала нові заяви про відгули, а наступного дня на підприємство приходили працівники правоохоронних органів, а тому ним було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з дотриманням порядку передбаченого законом. Вважав, що позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені судом. Заслухавши думку позивача, представників позивача та відповідача, третіх осіб [PERSON], [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази, що є в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. За правилами ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості ; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги ; суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Крім того, відповідно до правил ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON] з 16.03.2001 року перебувала у трудових відносинах із ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» і по 13.02.2014 року включно (а.с. 56-61 том № 1) ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» код ЄДРПОУ - 22116499, створено на підставі рішення установчих зборів від 27.05.1994 року; місцезнаходження товариства - Україна, м. Київ, вул. Жилянська, буд. № 72А; тип товариства - приватне; види діяльності - види грошового посередництва, фінансовий лізинг, інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення; органами управління товариства є - загальні збори акціонерів, наглядова рада, директор, ревізор; особи, які обрані до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі, підписувати договори та дані про наявність обмежень представництва від імені юридичної особи - [PERSON] з 17.01.2014 року керівник, [PERSON] - підписант, [PERSON] з 17.01.2014 року підписант (а.с. 26-47, 57-59 том № 2). 13.02.2014 року головою наглядової ради [PERSON] та директором [PERSON] ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» було видано наказ № 0015К про припинення трудового договору, яким звільнено 13.02.2014 року [PERSON] виконавчого директора, за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 61 том № 1). За правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до правил статей 147-1, 148, 149 КЗпП України: за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення; дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку; до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача послався на те, що 13.02.2014 року [PERSON] була звільнена з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» за прогул без поважних причин з грубим порушенням встановленої законодавством процедури, оскільки у неї не відібрано письмові пояснення, не ознайомлено та не повідомлено під підпис із наказом про звільнення, не проведено розрахунку. Представник відповідача ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» підтвердив, що товариство надсилало [PERSON] за адресами у [ADDRESS] та [ADDRESS] листи: 07.02.2014 року за вихідним № 0130, яким пропонувало з'явитися до 12.02.2014 року до 18:00 год. в офісне приміщення ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» (вулиця Свердлова, 21 в м. Запоріжжі) для дачі пояснень з причин відсутності її на робочому місці 05.02.2013 року з 14 00 годин 06 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також протягом робочих днів 06-07 лютого 2014 року. Також повідомлено, що у випадку неявки до вказаного в цьому листі часу її буде звільнено з підстав прогулу без поважних причин у встановленому законодавством України порядку (а.с.78, 79 том № 1); 13.02.2014 року за вихідним № 0159, яким повідомляло, що 13.02.2014 року її було звільнено з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» з підстав прогулу без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що видано наказ № 0015/К від 13.02.2014 року. На підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України цим же листом направлено їй копію наказу про звільнення № 0015/К від 13.02.2014 року. Повідомлено, що трудову книжку вона може отримати в офісному приміщенні ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» (вулиця Свердлова, 21, в м. Запоріжжі) або іншим передбаченим законодавством України способом. (а.с. 81-83 том № 1). Докази, на підтвердження того, що позивач [PERSON] отримала зазначені вище листи, які були надіслані на її адресу відповідачем ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс», останнім суду не надано. У той же час, представник позивача, звертаючись від імені та інтересах [PERSON] до суду з позовом посилався на те, що 06.02.2014 року позивач повідомила голову наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» [PERSON] про її викрадення, про те що їй необхідно терміново покинути м. Запоріжжя через небезпеку для її життя та життя її дітей, погодила з ним від'їзд та звільнення. У судовому засіданні позивач також підтвердила, що 06.02.2014 року вона була вимушена залишити своє місце проживання, проживала в різних містах України, надіслані відповідачем на її адреси в м. Запоріжжі листи не отримувала. Наразі, судом достовірно встановлено, що відповідач намагався виконати процедуру звільнення позивача, передбачену правилами ст. 149 КЗпП України, однак позивач не отримала і не могла отримати надіслані на її адресу листи, оскільки залишила місце свого проживання, про що повідомила голову наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» [PERSON], що не заперечив останній у судовому засіданні. Дотримання правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення, визначених ст. ст. 147-1, 148 КЗпП України при звільненні відповідачем [PERSON] не зазначено в обґрунтування заявлених вимог, таких порушень і не встановлено судом під час розгляду справи. Також судом встановлено, що звільнення [PERSON] з підстав , передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мало місце за відсутності попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації, оскільки за час перебування [PERSON] у трудових правовідносинах із ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» товариство не має виборного органу первинної профспілкової організації, з заробітної плати [PERSON] не здійснювалося будь-яких відрахувань, як членських внесків до профспілкової організації, представник трудового колективу товариства не обирався (а.с. 16, 50 том № 2). Крім того, звертаючись до суду з позовом, представник позивача послався, і позивач підтримала у судовому засіданні, що вона не мала можливості виконувати трудові обов'язки у зв'язку з нападом на неї невідомих осіб та викраденням, що мало місце в другій половині дня 05.02.2014 року. Наразі, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] з початку другої половини робочого дня 05.02.2014 року і до 13.02.2014 року, коли було видано наказ про її звільнення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України була відсутня на роботі. Що ж стосується зазначених позивачем причин відсутності її на роботі з другої половини дня 04.02.2014 року то зазначені обставини є такими, що заслуговують на увагу суду з огляду на наступне. За даними витягу з кримінального провадження № 12014080020000416 отриманого 16.04.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2014 року внесено повідомлення, яке надійшло 05.02.2014 року, правова кваліфікація (КК України 2001) ст. 146 ч. 2, фабула: 05.02.2014 року до Жовтневого РВ ЗМУ надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 05.02.2014 року приблизно об 14. 15 год. біля відділення банку «VAB» за адресою м. Запоріжжя, вул. Свердлова б. 24, двоє невідомих чоловіків у чорних масках, які приховували обличчя, підбігли до жінки, яка йшла по тротуару та силоміць затягнули її до автомобіля «Мерседес» сірого кольору з державними транзитними номерами [NUMBER] та поїхали у невідомому напрямку. Було встановлено, що вказаною жінкою виявилась [PERSON]. Дані про особу, якій повідомлено про підозру відсутні. Орган досудового розслідування Жовтневий РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області. (а.с. 9 том № 1). Станом на час завершення розгляду справи за позовними вимогами [PERSON] до ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» про поновлення на роботі, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014080020000416 зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.02.2014 року не завершено (а.с. 100 том № 2). 28.01.2016 року судом було постановлено ухвалу про зобов'язання Жовтневий міжрайонний відділ управління поліції ГУ Національної поліції в Запорізькій області направити на адресу суду завірені належним чином копії постанов, які приймалися в межах кримінального провадження № 12014080020000416 від 05.02.2014 року про закриття провадження та їх скасування. На виконання ухвали суду старший слідчий СВ Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, яким провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014080020000416 від 05.02.2014 року за фактом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України надіслав на адресу суду постанови про скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження від 11.03., 15.04., 15.10.2015 року (а.с. 100-104 том № 2). Сторони у справі не вжили заходів щодо виконання ухвали суду від 28.01.2016 року про витребування доказів у повному обсязі та суд про це не просили. За даними матеріалів справи, судом також встановлено, що з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2014 року за № 12014080020000416 повідомлення про викрадення жінки за даними витягу з якого вбачається встановлення, що вказаною жінкою виявилася [PERSON], органом досудового розслідування приймалися постанови: 22.03.2014 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення; 01.04.2014 року про скасування постанови від 22.03.2014 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення; 03.05.2014 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення; 19.12.2014 року постанова про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення від 03.05.2014 року; 06.03.2015 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення; 11.03.2015 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України; 28.03.2015 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 з підстав відсутності складу кримінального правопорушення; 15.04.2015 року про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 від 28.03.2015 року; 15.10.2015 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 від 31.08.2015 року (а.с.70-77, 102, 103-112, 166, 170, 171-176 том № 1; а.с. 101, 102, 103-104 том № 2). У наявних в матеріалах справи постановах про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР № 12014080020000416 від 05.02.2014 року винесених 22.03. та 03.05.2014 року, обґрунтовуючи висновки про відсутність події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, слідчий посилається на те, що: ним не виявлено ознак правопорушення за результатами огляду місця події, відсутність в матеріалах кримінального провадження від кого-небудь і зокрема від рідних і близьких [PERSON] заяви з приводу її викрадення, відсутність у них же щонайменшої підозри з приводу того, що відносно неї було вчинено 05.02.2014 року правопорушення; показання багатьох свідків і очевидців, які вказали на те, що спілкувалися з [PERSON] після у начебто її викрадення, однак вона не повідомляла, що відносно неї було вчинено яке-небудь правопорушення, ніхто не помітив на її тілі тілесних пошкоджень, або ж інших ознак того, що відносно неї було вчинено правопорушення; заяву [PERSON], написану рукописним текстом у яких остання просить відпустку за свій рахунок з 06.02.2014 року, а саме з того дня коли вона написана, яка підписана [PERSON]; показання допитаних у якості свідків сусідів [PERSON] С.І., котрі не повідомили жодної обставини, яка б свідчила, що відносно неї вчинено яке-небудь правопорушення; показання свідків, котрі під час того, як начебто відносно [PERSON] було вчинено правопорушення знаходились неподалеку від місця події, котрі нічого не знали про вчинене правопорушення, серед яких свідки - охоронники та експерт банків «Сбербанк Россії» та «Втб банк», працівники пенсіонного фонду Жовтневого району м. Запоріжжя, працівники Жовтневого районного суду, бармен та офіціант кафе розташованого неподалік від місця події, де начебто було вчинено правопорушення відносно [PERSON]; результати проведених обшуків з метою встановлення місця знаходження [PERSON], а також можливих доказів щодо встановлення обставин вчиненого відносно неї правопорушення, які були проведені в житлових приміщеннях [PERSON] та її дочок, де було встановлено відсутність особистих речей та чемоданів, а також відсутність будь-яких ознак щодо вчиненого правопорушення. Додатково, у постанові від 03.05.2014 року слідчий посилається на те, що після встановлення місця знаходження [PERSON], остання написала заяву, в якій серед іншого вказала на те, що не може пред'явити претензії конкретним особам, вона жива і здорова, у неї все добре, просить органи міліції і прокуратури її не турбувати з підстав викрадення. Крім того, у цій же постанові слідчий також послався на те, що від [PERSON] ніякої заяви з приводу притягнення кого-небудь до відповідальності, або ж з приводу того, що відносно неї не було вчинено правопорушення не поступило, як і не поступило заяви про залучення її в якості потерпілої.(а.с. 70-77, 103 - 112 том № 1). Як видно зі змісту наявних у матеріалах справи копій постанов від 19.12.2014 року, 11.03. та 15.04.2015 року підставою для скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 від 05.02.2014 року було зазначено, що вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено що постанови про закриття цього ж кримінального провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України були передчасними та підлягали скасуванню, у зв'язку з необхідністю проведення слідчих дій направлених на з'ясування всіх обставин кримінального правопорушення (а.с. 166 том № 1; а.с. 101,102 том № 2). Як видно зі змісту постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження винесеної 15.10.2015 року перший заступник прокурора Запорізької області старший радник юстиції Дяченко Т.Г., скасовуючи постанову слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України від 31.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416, встановив, що рішення про закриття є передчасним та без з'ясування всіх можливих обставин вчинення кримінального правопорушення. Досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні не виконано наступне: 1) не ідентифіковано модель автомобіля Мерседес срібного кольору, на якому викрали [PERSON]; 2) не допитано директора південного регіону «Таскомбанк» [PERSON] щодо відомих йому обставин викрадення [PERSON], а також його доручення своєму водію [PERSON] поїхати до відділення «Запоріжзв»язоксервіс» забрати сумку, яку залишила [PERSON] та відвезти її до відділення «Приватбанку» по вул. Інженерній у м. Запоріжжя. Не з'ясовано у зв'язку з чим він давав таке доручення, що було у сумці, хто її забирав, для чого необхідно було відвозити до відділення «Приватбанку» тощо; 3) не встановлено чоловіка, який забрав вищевказану сумку у [PERSON] та відніс її до відділення «Приватбанку» по вул. Інженерній у м. Запоріжжя, не встановлено чи наявні камери відео спостереження у вказаному відділенні банку, чи зберігся відеозапис, кому цей чоловік віддавав сумку; 4) додатково не допитана [PERSON] кому передавалася вказана сумка, чи відомо їй взагалі про цей факт, якщо так, що було у сумці; у чому саме полягав конфлікт між нею та [PERSON], чи повідомляла вона вищому керівництву або у відділі безпеки про це; що саме пояснював їй невідомий чоловік, який тримав її у підвалі, з приводу її боргу, чи казав він щось про її племінника [PERSON]; 5) не допитано племінника [PERSON] - [PERSON] стосовно відомих йому обставин її викрадення, чи знає він у зв'язку з чим від неї вимагали грошові кошти, хто до цього може бути причетним (а.с. 103-104 том № 2). Крім того, у листі Головного управління МВС України в Запорізькій області від 14.05.2015 року № № 6/З-208, 6\\З-208/1, 6/З - 208/2 на ім'я [PERSON] йдеться про те, що за її заявами щодо неналежного розслідування працівниками слідчого підрозділу Жовтневого районного відділу Запорізького міського управління МВС України в Запорізькій області кримінальних проваджень, одне з яких № 12014080020000416 та з інших питань, з якими вона звернулась до МВС України, ГУ МВС України в Запорізькій області та прокуратури Запорізької області проведено службове розслідування та встановлено, що у кримінальному провадженні № 12014080020000416 за фактом її викрадення невстановленими особами за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України створено групу слідчих, якими, відповідно до запланованих заходів, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення всіх обставин події. Також повідомлено [PERSON] про те, що всіх необхідних процесуальних дій у ньому не проведено, а для отримання фактичних даних щодо наявності або відсутності фактів та обставин, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, слідчим управлінням у ньому надано письмові вказівки щодо проведення додаткових слідчих (розшукових) дій, 02.02.2015 року старшим слідчим слідчого відділення Жовтневого районного відділу Запорізького міського управління ГУ МВС України Нікішиним О.Р. її залучено потерпілою та допитано. Аналогічного змісту листа було надіслано на адресу [PERSON] і 07.07.2015 року. (а.с. 242 - 243, 245-246 том № 1). За даними постанови старшого слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Нікішина О.Р. винесеної 02.02.2015 року за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12014080020000416 від 05.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, досудовим розслідуванням встановлено, що 05.02.2014 року до Жовтневого РВ ЗМУ надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 05.02.2014 року приблизно об 14.15 год. біля відділення банку «VAB» за адресою: м. Запоріжжя вул. Свердлова буд. № 24, двоє невідомих чоловіків у чорних масках, які приховували обличчя, підбігли до жінки, яка йшла по тротуару та силоміць затягнули її до автомобіля «Мерседес» сірого кольору з державними транзитними номерами [NUMBER] та поїхали у невідомому напрямку. Було встановлено, що вказаною жінкою виявилася [PERSON] 02.02.2015 року [PERSON] [INFO] звернулася до СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України з заявою про визнання її потерпілою. Залучено [PERSON] [INFO] до кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12014080020000416 від 05.02.2014 року в якості потерпілої. (а.с. 244 том № 1). Відповідно до правил ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Наразі, з аналізу наданих суду постанов, винесених слідчими Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області, у межах кримінального провадження № 12014080020000416 внесеного до ЄРДР від 05.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України якими провадження було закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, а також постанов прокурорів про скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження, судом встановлено, що повідомлення до правоохоронних органів про викрадення жінки, якою, як було з'ясовано досудовим розслідуванням була [PERSON] надійшло від [PERSON], станом на час розгляду справи судом досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні не завершено, а рішення про його закриття з підстав відсутності події кримінального правопорушення приймалися передчасно без з'ясування всіх можливих обставин вчинення кримінального правопорушення. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що орган досудового розслідування, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 внесеного до ЄРДР від 05.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України за повідомленням очевидця події [PERSON] не вжив жодних заходів для його допиту та з'ясування наявності або ж відсутності події щодо викрадення [PERSON] Отже, отримані судом під час судового розгляду пояснення сторін, третіх осіб, свідків, а також досліджені процесуальні документи, котрі були постановлені органами досудового розслідування у межах зазначеного вище кримінального провадження, є підставою для висновку, що 05.02.2014 року, а саме о другій половині дня відносно позивача у справі [PERSON] мала місце подія, внаслідок якої остання позбавлена була можливості бути на робочому місці та виконувати свої функціональні обов'язки, а наступного дня 06.02.2014 року разом з членами своєї родини залишити своє постійне місце проживання у м. Запоріжжі та переховуватися, оскільки їх життю загрожувала небезпека. З огляду на встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку, що причина відсутності [PERSON] на роботі з другої половини дня 05.02.2014 року і по 13.02.2014 року включно, коли було видано наказ про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин була поважною. Крім того, суд встановив, що [PERSON] вжила заходи щодо повідомлення голову наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» з приводу причин подальшої її відсутності на роботі, заявила про бажання звільнитися з роботи за угодою сторін, однак при написанні такої заяви допустила помилку щодо дати написання такої заяви. Третя особа у справі [PERSON], який є головою наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» у судовому засіданні підтвердив, що вранці 06.02.2014 року на наступний день після викрадення, до нього додому приїхала [PERSON] і повідомила, що їй погрожують і повідомила про те, що вона виїде з міста, залишила йому заяви, яких він не читав, а передав секретарю, однак останній повідомив, що заява на звільнення підписана 08.12.2014 року, а тому він повідомив про це [PERSON], яка сказала, що передасть нові заяви і передала заяви про надання їй відгулів, а наступного дня до них на підприємство приходили працівники правоохоронних органів. У них склалося враження, що [PERSON] щось від них приховує і подалась втікати, а тому він прийняв рішення щодо її звільнення відповідно до закону. Представник відповідача також не заперечував у судовому засіданні що на підприємство приходили працівники правоохоронних органів у зв'язку з розслідуванням щодо зникнення жінки, а про те, що була викрадена [PERSON] їм не повідомлялося. Представники правоохоронних органів приходили на підставі ухвали слідчого судді про доступ до документів. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON]. показав суду, що він отримав заяву [PERSON] щодо її звільнення за угодою сторін, однак вона не відповідала вимогам закону, оскільки фактично була написана у лютому місяці, а дата написання стояла грудень місяць, він намагався зв'язатися з [PERSON] по телефону, однак остання не виходила на зв'язок, наказ про звільнення за заявою [PERSON] не видавав, йому відомо, про порушене кримінальне провадження щодо її викрадення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що вона телефонувала [PERSON] з приводу допущеної нею помилки у заяві на звільнення. У судовому засіданні [PERSON] стверджувала, що у відповідача були підстави для її звільнення за угодою сторін 06.02.2014 року. Відповідно до правил ст. 36 КЗпП України, серед підстав припинення трудового договору є підстава - угода сторін. Зазначені правила ст. 36 КЗпП України якраз і були підставою для звільнення [PERSON] з визначенням дати її звільнення за угодою, зважаючи на те, що остання заявила про це і написала письмову заяву, однак допустила помилку у даті написання такої заяви, що стосується місяця, яка 06.02.2014 року була передана нею голові наглядової ради ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» [PERSON] (а.с. 14 том № 3). У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року зі змінами внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України №18 (v0018700-95) від 26.10.95) звернуто увагу на те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП) у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. З огляду на встановлені судом обставини щодо звільнення [PERSON], зазначені вище рекомендації Пленуму Верховного Суду України щодо вирішення судами спорів пов'язаних з поновленням на роботі звільнених працівників а також твердження позивача, що і на теперішній час поки не розкрито вчинений відносно неї злочин вона не може повернутися до свого постійного місця проживання, пропозиції [PERSON] надіслані 13.01.2016 року на адресу ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» щодо врегулювання спору мирним шляхом у спосіб зміни формулювання наказу про її ж звільнення, як без поновлення на роботі так і шляхом поновлення на роботі і терміновим звільненням днем, який буде слідувати за поновленням (а.с. 12-14 том № 2) суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо визнання незаконним її ж звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлення на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» підлягають вирішенню судом у спосіб визнання незаконними підстав звільнення позивача та зобов'язання відповідача привести наказ про звільнення у відповідність до положень п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, зазначивши підставу звільнення «угода сторін». Щодо дати звільнення позивача [PERSON], то з урахуванням уже викладених судом обґрунтувань щодо необхідності приведення виданого відповідачем наказу про її ж звільнення відповідно до обставин, які мали місце на момент звільнення [PERSON], то суд приходить до висновку, що зазначена в наказі відповідача № 0015 К про припинення трудового договору дата з якої останнім звільнено позивача, а саме з 13.02.2014 року має бути залишена без змін. Відповідно до правил частини 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті, а частиною другою цієї ж статті встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За даними трудової книжки серії [NUMBER] на ім'я [PERSON], оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні, останнім був запис на сторінках № № 18-19 за № 27, зроблений 13.02.2014 року за підписом директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» це - запис щодо звільнення за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 0015 К від 13.02.2014 року. З таким же записом копія трудової книжки [PERSON] є в матеріалах справи на аркушах № 7-8 тому № 1. Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, позивач заявляла і вимоги про стягнення середнього заробітку, у судовому засіданні стверджувала, що при наявності у її трудовій книжці запису про звільнення за прогул без поважних причин, вона була позбавлена можливості працевлаштуватися за час, коли заявлений нею спір перебував на розгляді суду, оскільки вона є фахівцем у галузі надання фінансових послуг, а для працевлаштування за таким фахом необхідно мати бездоганну репутацію. Наразі, судом встановлено, що позивач була звільнена неправильно, зазначена відповідачем причина її звільнення була такою, що перешкоджала її працевлаштуванню і моменту звільнення з 13.02.2014 року [PERSON] не працювала, а тому має право на отримання середнього заробітку за період часу з наступного дня після звільнення, а саме з 14.02.2014 року і по 31.05.2017 року, по час, коли судом постановлюється рішення щодо визнання незаконним наказу перо звільнення позивача у частині підстав звільнення. На вимогу суду, представником відповідача не надано суду довідку середньомісячний заробіток [PERSON] на момент звільнення, а тільки довідку про нарахований ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» дохід та утримання за період з вересня 2013 року по лютий місяць 2014 року включно (а.с. 63 том № 1). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, що викладені в пункті 6, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Для визначення судом належної до стягнення позивачу суми за час вимушеного прогулу, суд визначає середньоденний розмір заробітної плати [PERSON] для чого суд бере до уваги нарахований останній дохід за повних відпрацьованих два місяці, якими були грудень 2013 року, дохід 3 347, 59 грн. та січень 2014 року, дохід 3 336,48 грн., а також те, що грудень місяць 2013 року мав 22 робочих дні, а січень 2014 року 21 робочий день. Відповідно за проведеним судом розрахунок середньоденний розмір заробітної плати [PERSON] на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» складав (3 347, 59 +3 336, 48 = 6 684, 07 : 43 = 155, 44) 155, 44 грн. За період часу з 14.02.2014 року і по 31.05.2017 року до оплати позивачу підлягає 754 робочих дні, однак за даними розрахункового листка про належні виплати [PERSON] у лютому 2014 року (а.с. 21 том № 3), роботодавцем було оплачено тільки 4 робочих дні, якими на думку суду є робочі дні у лютому місяці з 03 по 06 число включно, відповідно позивач має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.02.2014 року по 31.05.2017 року, що складає 759 робочих днів, відповідно належний до стягнення з ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу складає (155, 44 х 754 = 117 201, 76) 117 978, 96 грн. Крім того, правилами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За даними розрахункового листка про нарахування належні до виплати [PERSON] у зв'язку зі звільненням, відповідачем було нараховано заробітну плату за чотири робочих дні у сумі 560, 87 грн., компенсацію за 87 днів у сумі 45 983,85 грн., які позивач просила стягнути з ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» у примусовому порядку, оскільки належні їй при звільненні виплати не були виплачені на вимогу особи, яка була уповноважена нею на отримання цих виплат. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що ПрАТ «Запоріжзв»язок сервіс» не було виплачено представнику [PERSON] нараховані до виплати грошові кошти у зв'язку зі звільненням останньої, оскільки [PERSON] під час роботи отримала для використання під час роботи техніку, яка не була повернута та залишилися не виконаними зобов'язання щодо повернення безвідсоткової позики, умовами якої було передбачено, що у випадку звільнення позичальника належні до виплати грошові кошти будуть зараховані у рахунок погашення невиконаних зобов'язань. Однак, такі заперечення представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки питання щодо повернення звільненим працівником матеріальних цінностей та безвідсоткової позики має бути вирішено в установленому законом порядку, а не шляхом зарахування за рахунок належної до виплати заробітної плати, без згоди на те працівника, на момент її виплати. Наразі, належні до виплати [PERSON] на момент звільнення заробітна плата за 4 робочих дні у сумі 560, 87 грн., компенсація за 87 днів у сумі 45 983,85 грн., підлягають стягненню з ПрАТ «Запоріжзв»язоксервіс» на користь [PERSON] у примусовому порядку. Що ж стосується позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування завданої їй моральної шкоди за наслідками звільнення з роботи за прогул без поважних причин, то вони мають бути задоволені судом частково з огляду на наступне. Згідно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; спричинення працівникові моральних страждань, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення у нього необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя; існування причинного зв'язку між двома попередніми умовами. Так, у судовому засіданні встановлено, що діями відповідача було порушено законні права позивача, що призвело до необхідності звернення останньої за їх захистом до суду. Для захисту порушених законних прав у суді [PERSON] докладала додаткових зусиль, що призвело до змін способу її життя. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що її звільнення за прогул без поважних причин було незаконним, оскільки адміністрації відповідача було добре відомо про причини її відсутності на роботі, а тому звільнивши її за прогул відповідач завдав їй тяжких психологічних страждань, оскільки у такий спосіб навмисно було зіпсовано її ділову репутацію, чим позбавив можливості на належне працевлаштування у майбутньому. Проте, на підтвердження обставин, які стосуються позбавлення позивача можливості на належне працевлаштування суду не надано будь-яких доказів . З огляду на викладене, врахувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку що внаслідок протиправних дій з боку відповідача [PERSON] завдано моральну шкоду, що може бути відшкодована в розмірі чотирьох розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на час вирішення справи судом складає 6 400, 00 грн. Заявлені позивачем вимоги про відшкодування їй відповідачем судових витрат у розмірі 5 000, 00 грн. понесених на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки на підтвердження цих вимог позивачем не надано суду їх розрахунку, відповідно до вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 645, 23 грн. щодо розгляду судом позовних вимог [PERSON] у частині стягнення середнього заробітку та 1 600, 00 грн. у частині відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути на користь держави з відповідача за правилами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial