Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

31 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 29 вересня 2014 року про звільнення її незаконним та скасувати його; визнати підстави видання наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 13 жовтня 2014 року про призначення виконуючого обов'язки головного лікаря Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» [PERSON] незаконними та скасувати наказ; визнати наказ Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 14 жовтня 2014 року про звільнення [PERSON] незаконним та скасувати його; визнати трудовий договір, за яким було прийнято на роботу [PERSON] на посаду головного лікаря державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» таким, що укладений на невизначений строк (безстроковим); стягнути з державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що 28 лютого 2013 року наказом медичного закладу №41/ос на підставі наказу третьої особи №135/ос вона була призначена на посаду головного лікаря державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця». 10 жовтня 2013 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та нею, як головним лікарем державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» було укладено контракт №79, строк дії якого закінчився 10 жовтня 2014 року. 01 серпня 2014 року нею було направлено лист Державній адміністрації залізничного транспорту України щодо продовження терміну контракту або укладення нового контракту, а 04 вересня 2014 року Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» було направлено Державній адміністрації залізничного транспорту України подання на продовження строку дії контракту з позивачем. Відповіді на зазначені звернення позивачу надано не було. Після перебуванні на лікарняному позивач приступила до виконання своїх обовґязків 13 жовтня 2014 року. В цей же день їй стало зле, у зв'язку з чим позивач пішла на лікарняний, про що повідомила відповідачів. 13 жовтня 2014 року позивачу стало відомо, що наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 29 вересня 2014 року її звільнено з посади 10 жовтня 2014 року за п.2 ст. 36 КЗпП України. В цей же день виконання обов'язків головного лікаря було покладено на [PERSON] 14 жовтня 2014 року позивач дізналася про те, що наказом державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» її звільнено з посади головного лікаря з 14 жовтня 2014 року. Посилаючись на те, що її було прийнято на роботу безстроково, жодна із сторін не поставила вимоги про припинення трудових відносин, які фактично тривали, перебування у день звільнення на лікарняному, при звільненні з роботи не було враховано, що вона є одинокою матір'ю, позивач вважала накази про звільнення незаконними, а трудовий договір таким, що укладений на невизначений строк, та просила стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив про його задоволення, посилаючись на те, що позивача було звільнено з роботи без законних на те підстав та з порушенням встановленого законом порядку. Вважаючи накази незаконними, просив поновити [PERSON] на роботі на посаді головного лікаря державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 14 жовтня 2014 року. Представники відповідача Державної адміністрації залізничного транспорту України позов не визнали, посилаючись на те, що позивача було законно звільнено по закінченню строку трудового договору, просили у позові відмовити. Від відповідача державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника та заперечення на позов, у яких відповідач просив постановити рішення відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала позов та викладені у ньому обставини. Вислухавши представників сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Відповідно до вимог пункту 2 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно пунктів 2, 3 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно роз»яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП, судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька дитини зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Оскільки згідно з ч.2 ст. 23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. У судовому засіданні встановлено, що наказом державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» №41/ос від 28 лютого 2013 року [PERSON] призначена на посаду головного лікаря на підставі наказу начальника ПЗЗ №135/ос від 28 лютого 2013 року. 10 жовтня 2013 року Державна адміністрація залізничного транспорту України з головним лікарем державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» [PERSON] уклала контракт №79. Відповідно до пункту 6.1. контракту він діє з 11 жовтня 2013 року до 10 жовтня 2014 року включно. 01 серпня 2014 року [PERSON] подала до Державної адміністрації залізничного транспорту України заяву про продовження терміну дії трудового договору на підставі пункту 5.6. контракту. 04 вересня 2014 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» до Державної адміністрації залізничного транспорту України подано подання про продовження терміну дії контракту головного лікаря. Згідно з даними листків непрацездатності [PERSON] з 04 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року включно перебувала на лікарняному. 13 жовтня 2014 року [PERSON] повідомила Державну адміністрацію залізничного транспорту України про вихід на роботу та приступила до виконання своїх трудових обов'язків. З заперечень державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» вбачається, що 13 жовтня 2014 року [PERSON] після виходу з лікарняного, на якому перебувала з 04 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року включно, здійснювала функції головного лікаря, провела нараду, підписувала накази та вирішувала робочі питання в ДТГО «Південно-Західна залізниця». Телефонним дзвінком [PERSON] близько 14.00 години повідомила, що у зв'язку з погіршенням стану здоров'я звернулася звернулася за медичною допомогою та госпіталізована. 13 жовтня 2014 року о 15 годині 30 хвилин до державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» надійшла копія наказу №3688/ос від 29 вересня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря, оригінал наказу до цього часу не надходив. 14 жовтня 2014 року до державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» надійшла копія наказу №3889/ос від 13 жовтня 2014 року, яким виконання обов'язків головного лікаря покладено на [PERSON], у зв'язку з чим остання приступила до виконання обов'язків головного лікаря. На підставі наказу №3688/ос від 29 вересня 2014 року державним закладом «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» було видано наказ №115/ос від 14 жовтня 2014 року, яким [PERSON] звільнено з посади головного лікаря. Зазначені обставини у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які також пояснили, що наказ про звільнення [PERSON] з роботи до закладу не надходив до 13 жовтня 2014 року. Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України №3688/ос від 29 вересня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади головного лікаря державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» 10 жовтня 2014 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту від 10 жовтня 2013 року №79 за п. 2 ст. 36 КЗпП України. 14 жовтня 2014 року було видано наказ Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» №115/ос «Про припинення трудового договору (контракту)», яким звільнено [PERSON] з посади головного лікаря державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» 14 жовтня 2014 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту за п.2 ст. 36 КЗпП України. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що трудові відносини з головним лікарем фактично тривали 13 жовтня 2014 року і до цього часу жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, то суд вважає трудовий договір продовженим і таким, що укладений на невизначений строк. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки копії наказу про звільнення та трудової книжки позивач не отримувала, то вона подала позов до суду в межах передбаченого законом строку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України уразі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] з роботи відповідачем не було враховано обставини щодо умов трудового контракту, зокрема його строку, перебування позивача на лікарняному, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає посилання позивача на те, що вона є одинокою матір'ю, необґрунтовані, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Суд визначає середній заробіток, виходячи із середнього заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи: за серпень 2014 року - 10 517,56 грн., за вересень 2014 року - 18 092,14 грн., 41 робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 697,80 грн. (10 517,56 грн. + 18 092,14 грн./ 41 днів). Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 13 956 грн. (697,80 грн. х 20 робочі дні). Що стосується позовних вимог про скасування наказів про звільнення з роботи та визнання підстав видання наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 13 жовтня 2014 року про призначення виконуючого обов'язки головного лікаря Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня №1 станції Київ ДТГО «Південно-Західна залізниця» [PERSON] незаконними та скасування наказу, то ці вимоги необґрунтовані, а тому суд вважає, що в цій частині у позові потрібно відмовити. Суму судового збору у розмірі 243,60 грн. (66,88 грн. + 8,50 грн. + 8,50 грн.) відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Згідно зі ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати підлягає негайному виконанню, оскільки вимушений прогул був в межах одного місяця.

Outcome: partial