Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Прокурор Маньківського району в інтересах держави в особі: Херсонського державного університету звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів за невиконання укладених з університетом угод про підготовку фахівця з вищою освітою. На підставу своїх вимог спирається на те, що 1 вересня 2005 року між Херсонським державним університетом Міністерства освіти і науки України та [PERSON] було укладено угоду № 388 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами угоди Херсонський державний університет є вищим навчальним закладом, а відповідач - студентом. Предметом угоди № 388 є обов'язкове відпрацювання відповідачем не менше трьох років після закінчення навчання та одержання певної кваліфікації, за місцем працевлаштування в державному секторі народного господарювання. Відповідно до пункту угоди - № 388 Херсонський державний університет зокрема був зобов'язаний забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з повною вищою освітою для отримання освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" згідно з навчальними планом та програмами. 9 вересня 2009 року між Херсонським державним університетом і відповідачем було укладено ще одну угоду про підготовку фахівців з вищою освітою за № 6.5.3.10. Відповідно до п. 1 угоди - № 6.5.3.10 Херсонський державний університет, зокрема, був зобов'язаний забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з повною вищою освітою, тобто - відповідача для отримання ним освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліста" згідно з навчальним планом та програмами, вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця. Після закінчення навчання, одержання відповідачем відповідної кваліфікації, вищий навчальний заклад також був зобов'язаний забезпечити його місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач мав би відпрацювати не менше трьох років. У свою чергу відповідач, відповідно до п. 3 угоди - № 6.5.3.10, зокрема, був зобов'язаний прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за працевлаштування він зобов'язаний був відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. 27.05.2010 року відповідачу було видано диплом освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліст" [NUMBER] та відраховано із складу студентів. Згідно повідомлення про направлення на роботу № 6/44-18 від 28.05.2010 відповідача призначено на посаду вчителя трудового навчання Херсонської ЗОШ І-ПІ ст. № 15 з місячним окладом відповідно до кваліфікації. Таким чином зобов'язання, передбачені угодами - № 388 та № 6.5.3.10 Херсонським державним університетом як вищим навчальним закладом виконано. Згідно інформації, наданої Управлінням освіти Херсонської міської ради відповідач працевлаштувався на посаду вчителя трудового навчання Херсонської ЗОШ І- ІІІ ст. згідно виданого направлення. Разом з тим, 10.08.2011 відповідач звільнився за власним бажання. Викладені обставини суперечать умовам, що були передбачені укладеними між відповідачем та Херсонським державним університетом угодами № 388 та № 6.5.3.10 вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. Згідно норм пунктів 8.14 порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ від 22.08.1996 № 992, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі не прибуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовнику всі витрати. Таким чином, дії відповідача підпадають під кваліфікацію, передбачену указаними пунктами порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (звільнення за власним бажанням протягом трьох років), що тягне за собою вимогу щодо необхідності відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та виплачену стипендію. Згідно матеріалів, наданих Херсонським державним університетом вартість навчання відповідача складає в цілому 34 483, 77 грн., у тому числі 15700 грн. - вартість навчання, 18778,92 - виплачена стипендія. 04.09.2014 р. за вих. № 48-24/2161 відповідачу було направлено досудове попередження - претензію з пропозицією у добровільному порядку, протягом 15 днів з дня отримання попередження, сплатити на розрахунковий рахунок Херсонського державного університету суму заборгованості за невиконання угоди - № 388 та № 6.5.3.10 про підготовку фахівця з вищою освітою у розмірі 34 478,92 грн. (з них 15700 грн. - в рахунок вартості навчання та 18778,92 грн. в рахунок виплаченої стипендії), яке відповідачем було отримано 17.09.2014 про, що свідчить його підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Разом з цим, кошти в сумі 34 478,92 грн. залишаються на даний час неповернутими до державного бюджету, в зв'язку з чим прокурор в інтересах держави в особі: Херсонського державного університету змушений звернутись з даною позовною заявою в суд. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 1 вересня 2005 року між Херсонським державним університетом Міністерства освіти і науки України та [PERSON] було укладено угоду № 388 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами угоди Херсонський державний університет є вищим навчальним закладом, а відповідач - студентом. Предметом угоди № 388 є обов'язкове відпрацювання відповідачем не менше трьох років після закінчення навчання та одержання певної кваліфікації, за місцем працевлаштування в державному секторі народного господарювання. Відповідно до пункту угоди - № 388 Херсонський державний університет зокрема був зобов'язаний забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з повною вищою освітою для отримання освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" згідно з навчальними планом та програмами. 9 вересня 2009 року між Херсонським державним університетом і відповідачем було укладено ще одну угоду про підготовку фахівців з вищою освітою за № 6.5.3.10. Відповідно до п. 1 угоди - № 6.5.3.10 Херсонський державний університет, зокрема, був зобов'язаний забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з повною вищою освітою, тобто - відповідача для отримання ним освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліста" згідно з навчальним планом та програмами, вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця. Після закінчення навчання, одержання відповідачем відповідної кваліфікації, вищий навчальний заклад також був зобов'язаний забезпечити його місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач мав би відпрацювати не менше трьох років. У свою чергу відповідач, відповідно до п. 3 угоди - № 6.5.3.10, зокрема, був зобов'язаний прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за працевлаштування він зобов'язаний був відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. 27.05.2010 року відповідачу було видано диплом освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліст" [NUMBER] та відраховано із складу студентів. Згідно повідомлення про направлення на роботу № 6/44-18 від 28.05.2010 відповідача призначено на посаду вчителя трудового навчання Херсонської ЗОШ І-ПІ ст. № 15 з місячним окладом відповідно до кваліфікації. Таким чином зобов'язання, передбачені угодами - № 388 та № 6.5.3.10 Херсонським державним університетом як вищим навчальним закладом виконано. Згідно інформації, наданої Управлінням освіти Херсонської міської ради відповідач працевлаштувався на посаду вчителя трудового навчання Херсонської ЗОШ І-ІІІ ст. згідно виданого направлення. 10.08.2011 відповідач звільнився за власним бажання. Як вбачається із позову позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений у 3 роки для звернення до суду. Позовну заяву було подано до суду 09.02.2015р. В той же час, як підтверджується матеріалами справи відповідача звільнено з роботи 10.08.2011 року. Таким чином, з цієї дати позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, якщо він вважає його порушеним, відповідно з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився 11.08.2014 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з наявних документів справи, між сторонами (позивачем та відповідачем) було укладено угоди про підготовку фахівців з вищою освітою. Разом з тим, дані угоди згідно визначених сторонами умов, припинили свою дію без ніяких додаткових наслідків чи умов, і вони не містять зобов'язальних та підставних умов для відповідача, які би зобов'язовували його сплачувати кошти позивачу. Так, угода від 9.09.2009 року містить п. 3, згідно вимог якого студент зобов'язувався відшкодовувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку лише у разі відмови їхати за призначенням. Аналогічні договірні відносини визначені в п. 3 угоди від 01.09.2005р. № 388, згідно якого студент зобов'язувався прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Відшкодування вартості навчання в установленому порядку до державного бюджету передбачено лише у разі відмови їхати за призначенням. Тобто, умови укладених угод не містять зобов'язань. Відповідача відшкодовувати кошти при наявності таких правовідносин, які мають місце в даному випадку - відповідач виконав умову, тобто прибув після закінчення навчання за призначенням. Наслідків - сплати коштів у випадку невідпрацювання - угоди не містять. Крім того, як свідчить умова п. 5 угоди від 01.09.2005р., угода набуває чинності з моменту підписання і діє до 30.06.2009р. Так само, як свідчить умова п. 5 угоди від 09.09.2009р., угода набуває чинності з моменту підписання і діє до 10.07.2010 року. Таким чином, угоди не містять інших якихось умов щодо їх дії, угоди припинили свою дію згідно з визначеними сторонами умовами, і не мають жодних правових наслідків чи підстав для їх застосування в даний час, адже не містять додаткових умов. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України „Про вищу освіту" випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. З наданих позивачем угод вбачається, що зобов'язання відшкодувати бюджету вартість навчання виникає тільки у разі відмови їхати за призначенням. Оскільки відповідач не відмовлявсь їхати за призначенням, більш того прибув за направленням та був працевлаштований, то він не зобов'язаний відшкодувати вартість навчання, в тому числі при звільненні з роботи за власним бажанням до закінчення 3-х річного строку, або з інших підстав. Вимоги позивача ґрунтуються на Постанові КМУ № 992 від 22 серпня 1996 року „Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням". Постановою КМУ № 992 від 22.08.96 року затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Пункт 14 зазначеного Порядку встановлює, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Між тим, названа постанова КМУ України застосуванню не підлягає, так як, згідно з рішенням Конституційного суду України № 4-ЗП від 03 жовтня 1997 року з прийняттям нового законодавчого акту, якщо інше не передбачено саме цим актом, автоматичного скасовується однопредметний акт, якій діяв у часі раніше. Постанова КМУ України № 992 прийнята в 1996 році, Закон України „Про вищу освіту" № 2984-ІІІ прийнято 17.01.2002 р., і діяв він до набрання чинності ЗУ "Про вищу освіту" 1556-VII від 01.07.2014р., який набрав чинності 06.09.2014 року. Крім того, хоча вказана постанова КМУ містить посилання про зобов'язання відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання та витрати, разом з тим, такого встановленого порядку не існує, механізм такого відшкодування законодавчо не встановлений, немає такого порядку відшкодування. Відповідно до ЗУ "Про вищу освіту" основним завданням, що стоїть перед вищими навчальними закладами, є здійснення освітньої діяльності, яка забезпечує підготовку фахівців відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Цей закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Не зазначено у законі і той факт, що вищий навчальний заклад зобов'язаний гарантувати випускникові його працевлаштування, у обов'язки вищого навчального закладу входить сприяння працевлаштуванню своїх випускників. Таким чином, Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ від 22.08.96 року № 992, за своїм змістом суперечить Конституції України, Міжнародній Конвенції "Про скасування примусової праці" та статті 56 ЗУ "Про вищу освіту". Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Крім того, слід також зазначити, що правова позиція вирішення спору за аналогічних правовідносин висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 10.05.2011 року. Як вбачається з вказаної ухвали, Верховний Суд України погодився та підтвердив позицію щодо того, що вимоги щодо сплати коштів вартості навчання є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі, а тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed