Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13.07.2019 року [PERSON] запропонував йому придбати клепку дубову довжиною 115 см ( заготовку дубову) за ціною 1900 євро за 1 куб.м. Та 13.07.2019 року між ними було досягнуто домовленостей щодо купівлі-продажу клепки дубової, що було зафіксовано у розписці від 13.07.2019 року, виданої відповідачем. На підтвердження своєї волі щодо зобов`язання за договором купівлі-продажу продукції (заготовки дубової) та з метою його забезпечення, 13.07.2019 року він передав [PERSON] , а останній прийняв 6000 євро завдатку, що підтверджується розпискою. Оскільки договором була встановлена дата виникнення зобов`язань, але не встановлено строку їх виконання, тому 24.02.2020 року позивач звернувся до [PERSON] з відповідною вимогою, а після отримання вимоги відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про виконання своїх зобов`язань. Вважає, що між ним та відповідачем було укладений письмовий договір купівлі-продажу продукції, який забезпечений завдатком. І оскільки зобов`язання за даним договором не виконано з вини відповідача, останній у відповідності до вимог ст. 571 ЦК України повинен повернути завдаток, а також відшкодувати збитки в розмірі завдатку. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму завдатку, що була передана в якості забезпечення зобов`язання покупця по договору купівлі-продажу продукції в розмірі 6000 євро, що станом на 12.03.2020 року еквівалентно 174 300 грн, стягнути додаткову суму у розмірі завдатку 6000 євро, що станом на 12.03.2020 року еквівалентно 174 300 грн., 3% річних та інфляційні втрати, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 03.08.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що розписка про отримання коштів не має жодного відношення до позивача по справі, дана розписка виконана перед однофамільцем позивача і була викрадена у відповідача з його робочого столу. Зазначає, що з даного приводу він звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про вчинення злочинів. Оскільки дана розписка не створює жодних прав та обов`язків, просить відмовити в задоволенні позову. 12.08.2020 року позивач надіслав суду відповідь на відзив, в якому заперечив викладені у відзиві обставини. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням у країні карантину. Суд вважає за можливе розглядати справ у за відсутності відповідача, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а відповідач не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, проте не скористався своїм правом, у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначив причин, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з розпискою від 13.07.2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] 6000 євро, зобов`язавшись нарізати фуру клепки 115 см за ціною 1900 євро за 1 куб.м. Також встановлено, що 24.02.2020 року [PERSON] звертався до [PERSON] з вимогою виконання зобов`язання, визначеного в розписці. Дану вимогу відповідач отримав засобами поштового зв`язку 02.03.2020 року. Станом на дату розгляду справи відповідач свій обов`язок не виконав, відмовляється від виконання будь-яких зобов`язань, в тому числі і повернути позивачу кошти. Частиною першою статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 570 ЦК України йдеться про те, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов`язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Отже, оскільки між сторонами була досягнута домовленість щодо виготовлення (нарізання) продукції, а саме клепки довжиною 115 см ( заготовку дубову) в кількості 20 куб. м. по ціні 1900 євро за 1 куб.м., позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного майна передав відповідачу кошти у розмірі 6000 євро, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості зазначеної продукції, однак договір купівлі-продажу не був укладений, суд приходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] внесеного позивачем авансу у розмірі 6000 євро. Доводи про те, що сплачені позивачем відповідачу спірні кошти є завдатком, а не авансом, а тому не підлягають поверненню, є необґрунтованими. Зокрема, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2019 року за наслідками розгляду справи за № 310/3023/16. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З врахуванням викладеного з відповідача слід стягнути 6000 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ на 13 жовтня 2020 року (дату ухвалення рішення) становить 199980 гривень. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду. З врахуванням викладеного, підлягає стягненню з відповідача сума 3% річних за весь період прострочення, тобто з 09.03.2020 по 13.10.2020 в сумі 108 Євро ( 6 000,00 Євро * 3/100 * 219 дн. /365дн.), що еквівалентно 3599,64 грн. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної Враховуючи вищевикладене, заявлена до стягнення сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Твердження відповідача [PERSON] у відзиві про відсутність будь-яких договірних відносин у відповідача з позивачем є безпідставними та не підтверджені відповідними доказами. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3487, 20 грн, за заявленою ціною позову 348 712, 20 грн, а тому з врахуванням розміру задоволених позовних вимог на суму 203 579, 64 грн, що становить 58,38 % від заявленої суми, з відповідача слід стягнути в користь позивача 2035, 83 грн. сплаченого судового збору. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК україни розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Участь адвоката Матвіїва В.М., який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правничої допомоги підтверджено ордером про надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги від 24.02.2020 року, копією розрахункової квитанції на суму 15000 грн. та копією розрахункової квитанції на суму 2266 грн., довідкою-розрахунком кількості часу, затраченого адвокатом на правничу допомогу та здійснення представництва по справі з детальним описом робіт ( наданих послуг), актом №1 затверджених і понесених адвокатом витрат від 12 березня 2020 року, актом № 2 приймання -передачі наданих послуг ( правничої допомоги і представництво) від 13 жовтня 2020 року. Докази, визначені ч.8 ст. 141 ЦПК України, подані представником позивача у строки, передбачені даною статтею. Визначаючи розмір витрат, понесених позивачем суд враховує вимоги ч.2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з врахуванням вищенаведеної норми закону відшкодуванню позивачу підлягає сума понесених витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 10079,89 грн., що складає 58,38 % від понесених витрат.

Outcome: partial