Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про відшкодування вартості комунальних платежів за утримання квартири в розмірі 1712.75 грн. за період з 01.11.2011р. по 01.11.2014р., стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначено, що позивач, як співвласник у спільній частковій власності житла - квартири [ADDRESS] ніс витрати по оплаті комунальних платежів, за послуги які надаються організаціями, в т.ч. за централізоване теплопостачання та обслуговування будинку. Однак відповідач, яка є співвласником 1/3 частки житла, хоча і не проживає в даній квартирі, однак постійно ухиляється від оплати за дані послуги та не відшкодовує добровільно понесені витрати за дані послуги позивачем в загальній сумі 5138.27грн., а в частині 1/3 - 1712,75грн.. 20.05.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив також стягнути 3% річних за період з 01.11.2011 року по 20.05.2015р. в сумі 182.23 грн., та інфляційні витрати в сумі 1075.6 грн. Позивач просив позов задовольнити. Стягнути з відповідача на користь позивача суму визначеної частини оплачених комунальних послуг. Представник відповідача позов не визнав, вказав, що позивач невірно застосовує законодавства щодо обов'язків наймача квартири, окрім того, є рішення судів по такому ж спорі, якими відмовлено [PERSON] у стягненні коштів. Звернув увагу суду щодо стягнення у багатьох рішеннях судів витрат за правову допомогу за однією і тією ж квитанцією, яку долучає і до даних вимог позову про стягнення витрат на правову допомогу. Просив у позові відмовити за безпідставністю вимог. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях належить квартира [ADDRESS] (а.с.30). Ствердження позивачем про спільну часткову власність, а не спільну сумісну, на дану квартиру є безпідставним та не підтверджене доказами. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 22.01.2007р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4-5). В даній квартирі залишився зареєстрованим тільки [PERSON], згідно довідки КП «ЄРЦ» (а.с.11), однак право власності належить всім трьом особам. В період з 01.11.2011р. по 01.11.2014р. позивач, як співвласник житла - квартири [ADDRESS] ніс витрати по оплаті комунальних платежів, за послуги які надаються організаціями, в т.ч. за централізоване теплопостачання, що надається ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в сумі 4712 грн. (а.с.15-18) та обслуговування будинку, послугу надає КП «ЄРЦ» на суму 426.67грн. (а.с.19-22). Зазначена обставина нічим не спростована. Однак відповідач, який є співвласником житла, хоча і не проживає в квартирі, однак за послуги які надаються без обліку таких послуг, тобто без лічильників, повинна нести витрати солідарно з іншими двома співвласниками за утримання даної квартири, виходячи з такого. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Як слідує з статтей ЦК України, на яку і вірно посилається позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, а саме ст..322 власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб. Договором або законом обов'язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати. Судом не встановлено наявність інших договірних обов'язків співвласників по утриманню майна - даної квартири, а тому суд приходить до висновку про спільне зобов'язання щодо утримання нерухомого майна в рівних обов'язках щодо кожного співвласника. Окрім того, за ч.1 ст..369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана стаття, яку в даних правовідносинах застосована судом (хоча позивач і невірно покликався на статтю що регулює спільну часткову власність), визначає засади володіння, користування та розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, а відтак цей режим спільної власності ще більшою мірою "зв'язує" його учасників, ніж право спільної часткової власності, тобто за загальним правилом усі учасники мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. Отже, без існування такої домовленості, враховуючи те, що право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього, кожен із співвласників може вимагати користування усім спільним майном, а як наслідок послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири, повинні оплачуватись спільно. При цьому, дійсно дана стаття 369 ЦК України не визначає зобов'язань, що пов'язані із спільним майном, однак в даному випадку доцільна аналогія з нормами ст. ст. 360 ЦК, що регулюють відповідні відносини між учасниками спільної часткової власності і побудовані на принципах спільності прав та обов'язків співвласників, якщо їх набуття ґрунтується на спільному майні. Серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Це ж і передбачає ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Суд не враховує посилання позивача на норми законодавства, що регулюють права та обов'язки наймачів та членів сім'ї власника щодо витрат по комунальних послугах, оскільки даний спір стосується виключно щодо співвласників житла, в т.ч. і відповідача яка не проживає у ньому, та відсутність обліку споживання певних наданих послуг в квартиру, які оплачувались позивачем одноосібно. Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені відповідними органами. Оскільки, як вже встановлено судом, такі послуги надавалися до квартири [ADDRESS], власники якої приймали і використовували дані послуги (без їх обліку), а позивач їх оплачував, то вимога є обґрунтованою в частині стягнення з відповідача із загальної суми витрат 5138.27грн., в частині (третина) - 1712.75грн.. Однак, що стосується вимоги стягнути 3% річних за період з 01.11.2011 року по 20.05.2015р. в сумі 182.23 грн., та інфляційні витрати в сумі 1075.6 грн., то дана вимога не є обґрунтованою, враховуючи таке. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення, боржником грошового зобов'язання у вигляді нарахування на суму боргу й встановлені договором проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються по день виконання боржником рішення суду та сплати коштів на примусове виконання такого рішення. Однак, дана стаття не застосовується до даних правовідносин, оскільки пред'явлення саме позовом в судовому порядку вимог про відшкодування витрат за оплачені комунальні послуги не є в розумінні ст..625 ЦК України простроченням та користування відповідачем коштами позивача. Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу. По-перше, позивач надав суду до матеріалів справи тільки копію квитанції по понесених витрат за надання йому правової допомоги по договору від 15.04.2013р. (а.с.23-25), пред'явивши оригінал тільки для огляду і категорично відмовившись долучити такий оригінал до матеріалів справи. По-друге, судом оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №344/4380/14-ц, провадження 2/344/2589/14 (суддя Бойчук О.В.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків щодо нарахованих комунальних послуг за період з 01.04.2007р. по 01.01.2010р. в сумі 2760 грн., моральної шкоди та витрат на правову допомогу в сумі 1000грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду (заочне) від 02.06.2014р. позов задоволено частково, а саме стягнуто матеріальну шкоду в сумі 2760 грн., витрат на правову допомогу 1000 грн., в решті вимог відмовлено. При цьому, судом при вирішенні рішення 02.06.2014 року було задоволено стягнення витрат на правову допомогу за договором від 15.04.2013р. та оригіналом квитанції №15999.695.1 від 29.05.2013р. платником якої є [PERSON] за надання послуг правового характеру в сумі 1000грн. Дана квитанція за №15999.695.1 від 29.05.2013р. платником якої є [PERSON] за надання послуг правового характеру в сумі 1000 грн. (в копії) також долучена до позову на підтвердження понесених витрат на правову допомогу за даною позовною заявою, при цьому за даною квитанцією вже було стягнуто витрати за рішенням суду, іншої квитанції позивачем не надано, а Акт виконаних робіт у даній справі представника [PERSON] від 05.05.2015р. (а.с.64) без підтвердження оплати позивачем за надані послуги, не заслуговує на увагу суду. Окрім того, представник відповідача надав в підтвердження неодноразового використання позивачем у інших цивільних справах цієї ж копії квитанції з вимогою про виплату витрат за правову допомогу за цим же договором з представником (а.с.67-83). Що стосується посилання представника відповідача на безпідставність вимог, оскільки за інші періоди стягнення комунальних послуг по даній квартирі, є рішення судів про відмову у задоволенні аналогічних позовних вимог, то суд відхиляє дані доводи, з врахуванням того, що надані копії рішення судів стосувалось стягнення витрат за послуги як з наймача та члена сім'ї власника ([PERSON], [PERSON]), а не як співвласників житла, що притаманне даному спору. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований в частині вимог та підлягає до задоволення частково. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому слід стягнути судовий збір. На підставі ст.322, 369, 509, 901, ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial