Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.11.2013 року він зареєстрував шлюб із [PERSON], після якого остання змінила своє прізвище на «[PERSON]». Позивач зазначає, що в шлюбі він з відповідачкою прожили разом близько трьох тижнів, і так як сімейне життя між ними не склалося, тому фактичні шлюбні відносини між ними були припинені, а 19.03.2014 року рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області шлюб між ними був припинений, шляхом його розірвання. За час проживання у шлюбі ними, за спільні кошти, які були подаровані на весілля, було придбано: телевізор «Рейнфорд» вартістю 1300,00 гривень; меблі в спальну кімнату, які складаються з ліжка, шафи, двох при ліжкових тумбочок, комода, трюмо, ортопедичного матрацу, загальною вартістю 4230,00 гривень; золотий ланцюжок відповідачці, вартістю 600,00 гривень. Також із спільних коштів вони погасили кредит Відповідачки в сумі 600,00 гривень, який вона отримала, ще до укладення шлюбу. Позивач зазначає, що шлюбний договір між ними не укладався, домовленості між ними щодо порядку поділу майна, що є їхньою спільною сумісною власністю досягнуто не було. Враховуючи вищезазначене, позивач просить визнати телевізор «Рейнфорт» вартістю 1300,00 гривень, меблі в спальну кімнату, які складаються з ліжка, шафи, двох при ліжкових тумбочок, комода, трюмо, ортопедичного матрацу, загальною вартістю 4230,00 гривень, об'єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON]. Та поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши [PERSON]: ліжко, матрац, дві приліжкові тумбочки, комод, виділивши [PERSON], з урахуванням вартості золотого ланцюжка та суми коштів сплаченого та погашеного споживчого кредиту : телевізор «Рейнфорд», шафу, трбмо. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Крім того, в матеріалах справи міститься заперечення відповідача щодо позовних вимог, в якому вказано, що під час їхнього весілля була домовленість яка була озвучена їхнім гостям, а саме, що її гості дарують їй кошти у с. Турбівка за її місцем проживання, а у с. Лисівці її бувшому чоловікові - позивачеві по справі. В запереченні зазначено, що позивач в той день, коли отримав гроші у с. Лисівці, заплатив свій особистий борг у розмірі 4000,00 гривень, за музику 300,00 гривень, що грала у нього на весіллі, бо мати відповідачки оплачувала музику у них на весіллі у с. Турбівка. Відповідачка зазначає, що після розлучення вони свої подарунки, які отримали кожний розділили. Також, відповідачка вказує, що на придбання набору меблів для спальні позивачка надавала свої особисті кошти 3000,00 гривень та 1230,00 гривень їй добавила мати, вартість спальні 4230,00 гривень. Телевізор вона придбала 18.11.2013 року у ПП «Качур» за 1200,00 гривень і за власні кошти, хоча у період шлюбу, а не за 1300,00 гривень як вказує позивач. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] [PERSON] 16.11.2013 року уклав шлюб із [PERSON], після реєстрації шлюбу, прізвище останньої змінилося на «[PERSON]». Згідно рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 19.03.2014 року шлюб, зареєстрований 16.11.2013 року Турбівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис № 1, між [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) було розірвано. Відповідно до рахунку в ПП «[PERSON].» 22.11.2013 року було придбано меблі на загальну суму 4230,00 гривень та копії гарантійного талону в ПП «[PERSON].» 18.11.2013 року було куплено телевізор за ціною 1200,00 гривень. Наразі згоди між позивачем та відповідачем щодо порядку поділу спільного майна, не досягнуто. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що їм належить на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна. що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписами ч. 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тобто, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 своєю постановою від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, виходячи з того, що в України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім телевізора «Рейнфорт» та меблів у спальну кімнату, які складаються з ліжка, шафи, двох при ліжкових тумбочок, комода, трюмо, ортопедичного матрацу. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем не доведена дійсна вартість телевізора «Рейнфорт» у розмірі 1300,00 грн., водночас, матеріалами справи підтверджена вартість зазначеного телевізора у розмірі 1200,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, покупцем спірного гарнітуру є [PERSON]. Тобто, позивачем не доведено, відповідно до ст. 60 ЦПК України, той факт, що вказане майно було придбано подружжям у період шлюбу. В свою чергу, посилання позивача на суму коштів сплачених на погашення споживчого кредиту не підтверджено жодними доказами. Згідно ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (див. ч. 2 п. 24 Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Отже, золотий ланцюжок, який був придбаний відповідачці не може входити до спільного майна подружжя. Виходячи з вищевикладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна підлягає частковому задоволенню, з рахуванням дійсної вартості майна на час розгляду справи та джерела придбання. На підставі викладеного,

Outcome: partial