Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

11.02. 2013 року [PERSON] (далі - позивачка) звернувся суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (т.1, а.с.1), який 09.10.2013 року змінила (т.1, а.с.87). В обґрунтування зміненого позову зазначає, що проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з кінця 1996 року по серпень 2003 року та протягом цього часу вони вели спільне господарство та придбали спільне майно. В період з 16.08.2003 року по 15.02.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Спільне проживання припинене перед розірванням шлюбу. У зв'язку із виниклими обставинами між позивачкою та відповідачем сумісне володіння та користування спільним майном неможливе. Посилаючись на ч.4 ст.65, ст.ст.70.71 Сімейного кодексу (далі - СК) України, ст.365 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 1997 року по 2003 рік, визнати квартиру з господарськими будівлями і спорудами за адресою: квартира [ADDRESS] спільною сумісною власністю та поділити спільне майно у вигляді цієї квартири та спільне майно, зазначене у акті опису майна від 18.02.2010 року, а саме: персональний комп'ютер вартістю 1500,00 грн.; принтер вартістю 1100,00 грн.; комп 'ютерний стіл вартістю 700,00 грн.; музикальний центр вартістю 500, 00 грн.; домашній кінотеатр вартістю 1200,00 грн.; телевізор «Кристал» вартістю 800,00 грн.; модем вартістю 300,00 грн.; радіотелефон вартістю 800,00 грн.; блок пам'яті до ком'пютера ИСВ - 2.0 вартістю 800,00 грн.; веб-камера до комп'ютера вартістю 300,00 грн.; мікрофон до комп 'ютера вартістю 100,00 грн.; вентилятор вартістю 70,00 грн.; пилосос «Рейнфорд» вартістю 400,00 грн; духовка АСЕ вартістю 300,00 грн.; холодильник «Днепр Vita Nova» вартістю1 200,00 грн.; DVD плеєр - вартістю - 500.00 грн.; супутникова антена з модемом вартістю 1500,00 грн.; пральна машина-автомат «Sanussi» вартістю 3000,00 грн.; електроводонагрівач «Атлантік» вартістю 1500,00 грн.; водяна станція вартістю 1 500,00 грн.; мийка для машини вартістю 300,00 грн.; компресор вартістю 500,00 грн.; автомобіль « Лада Калина» вартістю 56000,00 грн.; зварювальний апарат вартістю 600,00 грн. (2 штуки).; накувальня вартістю 100,00 грн.; станки вартістю 150,00 грн. (6 штук).; ворота металеві вартістю 1000,00 грн.; інструменти різні вартістю 850,00 грн.; бетонозмішувач вартістю 1000,00 грн.; ліс в брусі та дошка, кругляк, всього близько 100 одиниць вартістю 5000,00 грн.; шлакоблок б/у близько 800 штук вартістю 2600,00 грн.; ліжко односпальне вартістю 100,00 грн. (2 штуки); ліжко двоспальне вартістю 200,00 грн.; диван «Малютка» вартістю 500,00 грн.; комод вартістю 250,00 грн.; шафа для одягу вартістю 250,00 грн.; стіл письмовий вартістю 100,00 грн.; тумба під телевізор вартістю 300,00 грн.; дзеркало настінне декоративне вартістю 400,00 грн.; дитячий батут вартістю 100,00 грн.; крісло комп'ютерне вартістю 200,00 грн.; стіл кухонний вартістю 100,00 грн.; шафа кухонна вартістю 200,00 грн.; праска вартістю 150,00 грн., при цьому відповідачу виділити наступне майно: автомобіль «Лада Калина» вартістю 56 000 грн.; ? частину квартири з господарськими будівлями і спорудами за адресою: квартира [ADDRESS] вартістю 60 881 грн., на суму 116881 грн., позивачці виділити ? частину квартири з господарськими будівлями і спорудами за адресою: квартири [ADDRESS] вартістю 60 881 грн. та все інше майно, загальною вартістю 83001 грн., на суму 143882 гривні. У жовтні 2013 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачки (т.1, а.с.44-45), посилаючись на те, що він дійсно перебував у шлюбі з позивачкою, який зареєстровано 16 серпня 2003 року, однак через певні непорозуміння з грудня 2009 року вони припинили спільне сумісне проживання, в результаті чого рішенням суду від 15 лютого 2010 року шлюб між ними було розірвано. Добровільної згоди між ними щодо поділу спільно нажитого майна не досягнуто, зазначає, що за час спільного проживання було придбано наступне майно: металічний торговий контейнер, розташований на території ринку ТОВ «Альянс-3» по вул. Червона, 80 в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області вартістю 25000,00 грн. за 1 споруду кількістю 2 штуки загальною вартістю 50000,00 грн.; персональний комп'ютер вартістю 1500,00 грн.; принтер вартістю 100,00 грн.; комп'ютерний стіл вартістю 700,00 грн.; домашній кінотеатр вартістю 1200,00 грн.; телевізор «Кристал» вартістю 800,00 грн.; модем вартістю 300,00 грн.; радіотелефон вартістю 800,00 грн.; блок пам'яті до комп'ютера вартістю 800,00 грн.; вебкамера до комп'ютера вартістю 300,00 грн.; вентилятор вартістю 70,00 гривень; пилосос «Рейнфорд» вартістю 400,00 гривень; духова піч «ASEL» вартістю 300,00 грн.; холодильник «Днепр Vita Nova» вартістю 1200,00 грн.; DVD - плеєр вартістю 500,00 гривень: супутникова антена з модемом вартістю 1500,00 гривень; пральна машина «Sanussi» вартістю 3000,00 грн.; електронагрівач «Атлантік» вартістю 1500,00 грн.; водяна станція вартістю 1500,00 грн.; мийка для машин вартістю 300,00 грн.; компресор вартістю 1500,00 грн.; тумба під телевізор вартістю 300,00 грн.; дзеркало настінне декоративне вартістю 400,00 грн.; крісло комп'ютерне вартістю 200,00 грн.; стіл кухонний вартістю 100,00 грн.; шафа кухонна вартістю 200,00 грн.: праска вартістю 150,00 грн.; стіл письмовий вартістю 100,00 грн.; ліжко двоспальне вартістю 200,00 грн.; ліжко односпальне вартістю 100 гривень 2 штуки загальною вартістю 200,00 грн.; загальна вартість переліченого майна становить 71120,00 грн. Також зазначив, що під час його відсутності за місцем проживання позивачка самовільно забрала частину наведених речей, що складають їх спільно набуте за час шлюбу майно та в його користуванні залишились тільки: комп'ютер вартістю 1500,00 грн., телевізор «Кристал» вартістю 800,00 грн., вентилятор вартістю 70,00 грн., духова піч «ASEL» вартістю 300,00 грн., електронагрівач «Атлантік» вартістю 1500,00 грн., водяна станція вартістю 1500,00 грн., мийка для машини вартістю 300,00 грн., компресор вартістю 1500,00 грн., шафа для одягу вартістю 250 грн., стіл та шафа кухонні вартістю 100,00 грн. і 200,00 грн., праска вартістю 150,00 грн., всього майна на загальну вартість 7620,00 грн. Про самовільне проникнення до належного йому домоволодіння він звертався із письмовою заявою до Петропавлівського РВ УМВС України в Дніпропетровській області, але йому пояснили, що позивачка правомірно забрала такі речі в рахунок поділу майна між ними. Так як позивачка припинила на деякий час свої дії щодо поділу майна між ними, то він більше до інших органів щодо неправомірності такого поділу спільного майна не звертався. Окрім того, за час спільного шлюбу в інтересах їх сім'ї ним укладено три кредитні угоди з метою отримання коштів на розвиток спільного господарства: кредитний договір від 06 листопада 2006 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» за № PVP0RG05680138, заборгованість за яким складає на цей час 18846,51 грн.; кредитний договір від 09 листопада 2007 року з «Райффайзен Банк Аваль» за №014/3193/82/139846, заборгованість за яким на цей час складає 56817,24 грн.; кредитний договір за № 004-03245-090908 від 09 вересня 2008 року заборгованість за яким на цей час складає 4585, 99 грн.; загальна заборгованість складає 80249, 74 грн. В добровільному порядку позивачка не бажає брати на себе частину відповідальності по зобов'язанням, вчиненим ним в інтересах їх сім'ї. Отже, в добровільному порядку згоди про розподіл сумісно нажитого майна між сторонами не досягнуто, позивачка відмовляється від його пропозиції щодо добровільного розподілу майна та обов'язків. Посилаючись на ст.ст. 69, 71, 82 СК України відповідач просить суд розділити сумісно набуте під час спільного шлюбу майно та обов'язки між сторонами в рівних долях. В судовому засіданні позивачка за первинним позовом свій позов підтримала, пояснила, що познайомилась з відповідачем в 1996 році, з кінця 1998 року жили разом, знімали житло, 15.06.2000 року народився спільний син, в липні 2003 році купили квартиру в будинку, потім зареєстрували шлюб. Коли купували квартиру в будинку, вони не були у шлюбі, але кошти за будинок продавцю давала позивачка, що підтверджується розпискою продавця від 03.07.2003 року, відповідач на той час працював у неї по найму, що видно з трудового договору № 86 від 15.04.2002 року, домовлялись купувати житло у рівних долях по 1/2 частині на кожного, але відповідач оформив квартиру на себе і обіцяв одружитися. Кредити брали разом для родини, вона свої сплатила. Позивачка зустрічний позов відповідача про розподіл спільного майна подружжя не визнала, надала заяву про застосування позовної давності. В судовому засіданні відповідач первинний позов теж не визнав, надав заяву про застосування позовної давності. Відповідач пояснив, що квартиру в будинку купував за свої кошти, бо він працював на той час, тому ця квартира належить йому. Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши надані ними і наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, а у зустрічному позові слід відмовити. Судом встановлено, що сторони проживали разом без реєстрації шлюбу з 1997 року по серпень 2003 року. Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивачка вказала мету, з якою просила встановити цей факт - намір захистити свої майнові права на набуте за час спільного проживання з відповідачем майно, яке вона вважає спільним. В розумінні ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС) України в редакції 1969 року спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. Враховуючи, що в період з 1997 року по 16 серпня 2003 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання сторін однією сім'єю не є підставою для визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на майно, оскільки за нормами вказаних законів спільною сумісною власністю визнається лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, майно осіб, що ведуть фермерське господарство. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 р. №5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. При цьому встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування ст.74 Сімейного кодексу (далі - СК) України, за нормами якого спір з приводу майна, набутого за час фактичних шлюбних стосунків підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, оскільки цей кодекс набрав чинності лише 01 січня 2004 року, тобто на час існування між сторонами таких відносин закону, який би надавав право на визнання такого факту, не було. Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1997 року по 16 серпня 2003 року на підставі норм Сімейного Кодексу України є неможливим. Не підлягає задоволенню і пов'язана з вказаною вимогою позовна вимога про поділ між сторонами квартири [ADDRESS], оскільки вона придбана не в період шлюбу між сторонами, а до його реєстрації , що вбачається з копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.07.2003 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді цієї квартири КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації 16.07.2003 року за відповідачем, копії яких додано до зустрічного позову (т.1, а.с.54, 55). Суд відкидає як доказ права власності позивачки на вказану квартиру надану нею копію розписки продавця [PERSON] про отримання грошових коштів в сумі 10000 гривень за продану квартиру від позивачки (т.1, а.с.195), оскільки вона не вказала правових підстав виникнення у неї права власності на квартиру, покупцем якої був відповідач, а не позивачка. В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.91 року, із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.98 року, містяться роз'яснення, що згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Отже, позивачка вправі вимагати не визнання права власності на частину купленої відповідачем квартири, а відшкодування своїх затрат на її купівлю. За змістом ст. 29 КпШС України та ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, в тому числі з пояснень сторін, та з копії рішення Петропавлівського районного суду мДніпропетровської області від 15.02.2010 року у цивільній справі № 2-135/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що про розірвання шлюбу судом сторонам стало відомо 15.02.2010 року, бо вони були присутні в судовому засіданні. Сторони рішення суду не оскаржували, і воно набрало чинності 25.02.2010 року, що вбачається з його копії у матеріалах справи (т.1, а.с.48), доданої відповідачем до зустрічного позову. Ще до набрання цим рішенням чинності 18.02.2010 року сторони вчинили дії, спрямовані на розподіл спільного майна подружжя, і підписали акт опису майна подружжя, розташованого за адресою: квартира [ADDRESS], складений депутатом Петропавлівської селищної ради (т.1, а.с.50-51). Крім того, 10.04.2010 року депутатом Петропавлівської селищної ради був складений акт опису майна подружжя, розташованого на території ринку смт. Петропавлівка по вулиці Червоній, у вигляді двох торгівельних контейнерів під [NUMBER] і [NUMBER] (т.1а.с.52, 56-58). 14.07.2010 року сторони отримали свідоцтва про розірвання шлюбу, що підтверджується їх копіями, доданими до позову (т.1, а.с.4, зворотній бік) та зустрічного позову (т.1, а.с.49). Позивачка до суду з позовом про розділ майна звернулася 11.02.2013 року, отже, в межах строку позовної давності. Відповідач до суду з зустрічним позовом про розділ майна звернувся 02.10.2013 року, отже, з пропуском строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не навів і про його поновлення не просив, отже, в зустрічному позові слід відмовити. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч.2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3). Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 звернуто увагу судів на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Сторони не надали суду доказів часу придбання майна, яке кожен з них вважає спільною сумісною власністю, тому суд виходить з того, що таким майном є лише ті речі, які зазначені сторонами в обох позовах та актах опису майна від 18.02.2010 року та 10.04.2010 року (т.1, а.с.50-52). Вартість цих речей у обох позовах зазначена однакова, отже, спір щодо вартості цього майна відсутній. Таким чином, позов підлягає задоволенню тільки в частині поділу спільного сумісного майна подружжя та виділу позивачці в натурі тих об'єктів права спільної сумісної власності, які вона просила у позові і які вже фактично забрала в 2010 році. При цьому суд бере до уваги, що частину речей позивачка залишила відповідачу, що він визнав у зустрічному позові, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою і що на момент припинення спільного ведення господарства подружжям автомобіль ВАЗ 11193 державний номерний знак [NUMBER], рік випуску 2007, був куплений відповідачем у шлюбі 23.05.2007 року по ціні 47800 гривень і зареєстрований на відповідача, що підтверджується копією договору №137 купівлі - продажу транспортного засобу та свідоцтвом про його реєстрацію (т.1, а.с.180 -183). Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує позивачці з відповідача понесені нею і документально підтверджені квитанціями банку (т.1, а.с.15, 16, 86, 135, 141, т.2, а.с.19) судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідач не сплатив судовий збір за подання зустрічного позову, тому, враховуючи відмову йому в позові, з нього слід стягнути судовий збір в розмірі, передбаченому пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з ціни зустрічного позову 75684,87 гривень. На підставі викладеного, ст.29 КПшС України ст.ст. 60, 69, 70, 71, 72, 114 СК України,

Outcome: partial