Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що наказом по відділу освіти Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області №67 від 01 квітня 2005 року вона була призначена на посаду директора Обухівської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з 01 квітня 2005 року. Наказом від 15 грудня 2014 року №149 до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежну організацію харчування дітей та контроль за оформленням документів з питань організації харчування дітей. Наказом від 17 червня 2015 року № 149-к/тр її звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Наказом № 150-к/тр від 17 червня 2015 року були внесені зміни та доповнення до вищевказаного наказу №149-к/тр, яким вона була звільнена з роботи директора СЗШ І-ІІІ ст. с. Обухів за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з 17 червня 2015 року (п.3 ст.40 КзпП). Просила суд визнати незаконним і скасувати наказ №149-к/тр від 17 червня 2015 року і наказ №150-к/тр від 17 червня 2015 року, поновити її на роботі на посаді директора Обухівської середньої-освітньої школи І-ІІІ ступенів, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015 року по 15 липня 2015 року в сумі 5083 гривні 20 копійок та у відшкодування моральної шкоди 5000 гривень, а також понесені нею судові витрати по оплаті правової допомоги. В судовому засіданні позивач позовні вимоги неодноразово збільшувала в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13216 гривень 32 копійки. Суду додатково пояснила, що з 23 серпня 1976 року вона працює в Обухівській школі. З 01 квітня 2005 року працює на посаді директора Обухівської СЗОШ І-ІІІ ступенів. Наказом №149-к/тр від 17 червня 2015 року була звільнена з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням керівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Позивач стверджує, що порушення службових обов'язків нею здійснено не було, вона на належному рівні виконувала обов'язки директора школи, про що свідчать результати атестацій від 28.03.2014 року та від 07.05.2015 року. Крім того, про виконання нею на належному рівні покладених на неї обов'язків директора школи свідчить те, що за час її керівництва в школі була проведена вода, замінені вікна, підключений Інтернет, зроблений ремонт. Причинами виникнення конфліктних ситуацій у школі було не неналежне виконання нею посадових обов'язків директора школи, а неналежне виконання працівниками школи, а саме: кухарем харчоблоку [PERSON] та підсобним робітником харчоблоку [PERSON] покладених на них обов'язків. Тому вважає, що законних підстав для застосування відносно неї такого дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи з ініціативи керівника відділу освіти не було. Також зазначила, що внаслідок незаконного звільнення з роботи їй були завдані моральні страждання, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, порушився звичайний спосіб її життя, погіршився сон, її постійно запитують колеги та знайомі щодо її звільнення з посади директора школи, що звичайно не є для неї приємним і завдає душевних страждань. Адже вона не вчиняла ніяких порушень. Представник позивача [PERSON] позов своєї довірительки підтримав за обставин викладених у ньому, додатково суду пояснив, що в наказі про звільнення з роботи його довірительки не вказано, які конкретно порушення були допущені нею, в чому полягає систематичне невиконання нею без поважних причин покладених на неї обов'язків. Крім того, при звільненні її з роботи були допущені порушення вимог ст.148 КЗпП України щодо строку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки підставою для видачі наказу про її звільнення стали звернення працівників школи [PERSON] та [PERSON] від 07.05.2015 року, тобто про викладені в їх заявах факти керівництву відділу освіти стало відомо 07.05.2015 року. Також зазначив, що в супереч вимогам ч.3 ст. 40 КзпП України вона була звільнена в період тимчасової непрацездатності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення (а.с.121-124), які в судовому засіданні підтримала. Додатково суду пояснила, що позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим, оскільки остання не надала суду необхідних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог, викладених в позовній заяві. Крім того, у наказі про звільнення [PERSON] досить розширено обґрунтовано причини звільнення (неодноразове невиконання обов'язків директора школи, передбачених посадовою інструкцією, наслідки такого невиконання), а також підстави для цього (виявлення нового порушення при наявності незнятої догани). Не погоджується із думкою позивача, що причиною виникнення конфліктних ситуацій у школі, які в подальшому вплинули на звільнення [PERSON], стало неналежне виконання своїх обов'язків працівниками [PERSON] та [PERSON], оскільки відповідно до посадової інструкції директора школи, останній має право притягати до дисциплінарної відповідальності працівників навчального закладу, чого зроблено не було. Щодо строку застосування дисциплінарного стягнення, зазначила, що звернення до голови райдержадміністрації Ладана С.В. від громадян [PERSON] та [PERSON] надійшли 07 травня 2015 року. Для розгляду та вирішення питань, піднятих у даних зверненнях, [PERSON] (як посадовою особою, яка відповідальна за даний напрям роботи) вживалися відповідні заходи, в тому числі і витребовування пояснень від [PERSON], які були подані 26.05.2015 року. А тому, в даному випадку, часом виявлення проступку не може вважатися 07 травня 2015 року, оскільки для об'єктивної оцінки ситуації потрібен був певний час, щоб встановити, чи взагалі мало місце порушення. Також позиція позивача щодо того, що остання була звільнена в період тимчасової непрацездатності спростовується довідкою Обухівською лікарською амбулаторією ЗПСМ від 26.06.2015 року. Крім того, те, що [PERSON] 17 червня 2015 року не перебувала на лікарняному засвідчується актом, складеним юрисконсультом, секретарем-діловодом та методистом РМК, згідно якого позивач ознайомилася з наказом про звільнення та відмовилася його підписати. Посилання ж [PERSON], в обґрунтування своїх вимог, на досягнення від участі в змаганнях, олімпіадах, конкурсах, акціях районного та обласного значення є недоцільним та жодним чином не характеризує її як керівника та є не особистою заслугою позивача, а результатом роботи всього педагогічного та учнівського колективу. Таким чином, вважає, що накази відділу освіти від 17.06.2015 року № 149-к/тр та № 150-к/тр є такими, що повністю відповідають нормам діючого законодавства України, а вимоги позивача щодо їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не підлягають задоволенню. Третя особа [PERSON] вважає звільнення позивача законним. Суду пояснив, що до відділу освіти Мурованокуриловецької РДА неодноразово надходили скарги [PERSON] на директора Обухівської СЗШ І-ІІІ ст. [PERSON] Скарги мотивувались тим, що є якісь неприязні стосунки в колективі. При спілкуванні з техпрацівниками [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факти викладені у їх заявах від 07.05.2015 року, а саме те, що не було належним чином організоване харчування у школі, та поспілкувавшись з педагогічним колективом було встановлено, що директор школи немає ніякого впливу на даних осіб, хоча відповідно до посадової інструкції директора школи, має право заохочувати та притягувати до дисциплінарної та іншої відповідальності працівників школи. Проте цього не робить, не виносить дане питання на розгляд педагогічної ради. З чого було зроблено висновок, що директор школи не виконує посадові обов'язки, не здійснює контроль за харчуванням, не може врегулювання конфліктні ситуації в школі, які виходять за її межі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що зі [PERSON] пропрацювали більше двадцяти років. Вона є досвідченим, ініціативним та принциповим керівником, який вміє тримати дисципліну. За її ініціативою в школі був зроблений ремонт, упорядковано територію. Прикладом особистої поведінки та роботи організовує управлінську діяльність. Користується повагою серед учнів, колег по роботі. За час її роботи у школі з боку педагогічного колективу зауважень до неї не було. Вона завжди приділяла належну увагу організації та контролю за харчуванням дітей, про що свідчать протоколи засідань батьківського комітету. А дані конфліктні ситуації були навмисно спровоковані. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 23 серпня 1976 року [PERSON] була призначена на посаду вихователя групи продовженого дня Обухівської восьмирічної школи. З 30 серпня 1979 року була переведена на посаду вчителя історії Обухівської восьмирічної школи. А з 01 вересня 1985 року переведена на посаду заступника директора навчально-виховної роботи цієї школи. Наказом по відділу освіти Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області №67 від 01 квітня 2005 року [PERSON] призначено на посаду директора Обухівської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з 01 квітня 2005 року (а.с.8). 15 грудня 2014 року наказом начальника відділу освіти [PERSON] №149 [PERSON] оголошено догану за неналежну організацію харчування дітей та контроль за оформленням документів з питань організації харчування дітей. 14 травня 2015 року наказом по відділу освіти № 149-к/тм директору школи [PERSON] було вказано на неналежне виконання посадових обов'язків щодо попередження порушень дисципліни в СЗОШ І-ІІІ ст. с.Обухів (а.с. 13). Наказом № 149-к/тр від 17 червня 2015 року [PERSON] згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України звільнено з займаної посади у зв'язку із систематичним невиконанням керівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (а.с. 23). Наказом № 150-к/тр від 17 червня 2015 року були внесені зміни та доповнення до вищевказаного наказу №149-к/тр, позивач була звільнена з роботи директора школи СЗШ І-ІІІ ст. с.Обухів за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з 17 червня 2015 року (п.3 ст.40 КзпП) (а.с. 24). Згідно п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У відповідності до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно п. 23 вищезазначеної Постанови за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. Як убачається з матеріалів справи, підставою для звільнення [PERSON] з роботи стали звернення працівників СЗШ І-ІІІ ступенів с.Обухів [PERSON] та [PERSON], наказ по відділу освіти №149 від 15.12.2014 року «Про порушення організації харчування», наказ № 149-к/тм від 14.05.2015 року «Про конфліктні ситуації» (а.с. 23). Відповідно до посадової інструкції директора школи, затвердженої начальником відділу освіти від 05 січня 2005 року, директор школи забезпечує контроль за харчуванням учнів в школі, вирішує наукові, навчально-методичні, адміністративні, фінансові, господарські та інші питання, що виникають в процесі діяльності школи. Заохочує і стимулює творчу ініціативу працівників, підтримує сприятливий морально-психологічний клімат у колективі. З наказу про звільнення вбачається, що в зв'язку з невиконанням вищезазначених посадових обов'язків директором СЗШ І-ІІІ ст. с. Обухів [PERSON] виникають конфліктні ситуації в школі, окрім цього виходять за її межі, тобто не можуть бути врегульовані директором школи на місці. Для вирішення даних питань керівник, відповідно до п. 4.2 частини четвертої посадової інструкції директора школи, має право заохочувати та притягувати до дисциплінарної та іншої відповідальності працівників школи. Проте директор цього не робить. Скарги і звернення громадян повторюються, а тому конфліктні ситуації в школі не вирішується. Однак, з аналізу п. 3 ст. 40 КЗпП слідує, що при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, власник або уповноважений ним орган повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Проте в оспорюваному наказі відповідача № 149-к/тр від 17 червня 2015 року не конкретизовано, у чому саме полягає систематичне невиконання директором школи своїх посадових обов'язків, які саме порушення допущені директором та коли мали місце такі порушення. Наказ носить узагальнений, невизначений характер, що суперечить чинному трудовому законодавству України. Відповідачем фактично не доведене невиконання позивачкою покладених на неї посадових обов'язків. В наданих представником відповідача матеріалах перевірки, містяться лише звернення працівників школи [PERSON] та [PERSON] та пояснення позивача. При цьому інші належні і допустимі докази щодо дійсної наявності зазначених у наказі порушень, вини позивачки та негативних наслідків для роботодавця - відсутні. Більше того, визнаючи в наказі № 149-к/тр від 17 червня 2015 року підставою звільнення - звернення лише двох працівників СЗШ І-ІІІ ступенів с. Обухів, начальником відділу освіти не взято до уваги думки педагогічного та технічного колективу школи в цілому, що свідчить про однобоке проведення перевірки звернень [PERSON] та [PERSON] Зокрема, з пояснень допитаних свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] на високому рівні вирішує наукові, навчально-методичні, адміністративні, фінансові, господарські та інші питання, що виникають в процесі діяльності школи. Постійно контролює процес харчування учнів у школі. Добре керує педагогічним і технічним колективом, користується авторитетом серед працівників школи, випускників, педагогів шкіл району. Щодо додержання власником строку застосування дисциплінарного стягнення, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В ході судового засідання представник відповідача пояснив, що для об'єктивної оцінки ситуації потрібен був певний час, щоб встановити, чи взагалі мало місце порушення і що для цього [PERSON] (як посадовою особою, яка відповідальна за даний напрям роботи) вживалися відповідні заходи, в тому числі і витребовування пояснень від [PERSON], які були подані 26.05.2015 року і що у зв'язку з цим, часом виявлення проступку не може вважатися 07 травня 2015 року. Проте суд не може погодитися з позицією представника відповідача, оскільки початок обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення починається не з часу вчинення дисциплінарного проступку і не з часу витребування пояснень у працівника, а з часу його виявлення. І законодавець у статті 148 КЗпП встановив термін (один місяць), протягом якого роботодавець повинен зробити об'єктивну оцінку ситуації для того, щоб прийняти рішення про застосування дисциплінарного стягнення. Як вбачається з наказу № 149-к/тр від 17 червня 2015 року, підставою звільнення [PERSON] стало те, що остання не виконує свої посадові обов'язки через що у школі виникають конфліктні ситуації, які, окрім цього, виходять за її межі. Наказ винесено на підставі звернень працівників СЗШ І-ІІІ ступенів с. Обухів [PERSON] та [PERSON], які на думку відповідача і є доказом виникнення конфліктних ситуацій, що виходять за межі школи. Таким чином, суд вважає доведеним, що про вчинення [PERSON] дисциплінарного проступку, відділу освіти стало відомо саме з часу отримання ним письмових звернень працівників [PERSON] та [PERSON] 07 травня 2015 року, а наказ про звільнення позивача з роботи винесено - 17 червня 2015 року, тобто більше ніж через місяць, що не відповідає вимогам ст. 148 КЗпП України. Щодо доводів позивача, її представника та представника відповідача про звільнення [PERSON] в період тимчасової непрацездатності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З довідки виданої Обухівською лікарською амбулаторією ЗПСМ при КУ «Мурованокриловецького ТМЦ ПМСД», вбачається, що [PERSON] 17 червня 2015 року о 14 годині дійсно була оглянута вдома. В ході даного огляду у неї встановлена гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертензивне серце (гіпертрофія лівого шлуночка), гіпертензивний криз ІІ порядка (а.с. 44). Як слідує з листка непрацездатності серія АГЦ № 264190, [PERSON] з 18.06.2015 року по 26.06.2015 року внаслідок загального захворювання була тимчасово непрацездатною (а.с. 45). Нормативним актом, що визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі є Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджена наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року №455. Відповідно до її положень, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 (п. 1.1- 1.2 Інструкції). Згідно положень Інструкції, фельдшер відповідно до п. 1.4.4 має право видавати листок непрацездатності особисто і одночасно на термін не більше 3 днів з наступним направленням хворого до лікаря у разі його тимчасової непрацездатності. Листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Особам, направленим фельдшером здоровпункту під час робочої зміни до лікувально-профілактичного закладу, листок непрацездатності видається з моменту звернення у здоровпункт у разі визнання їх тимчасово непрацездатними. Особам, не визнаним тимчасово непрацездатними, лікарем лікувально-профілактичного закладу видається довідка довільної форми з позначкою про час звернення до лікувально-профілактичного закладу, а у випадку, коли працівник звертався в здоровпункт в нічну зміну, видається листок непрацездатності з часу звернення у здоровпункт до закінчення робочої зміни (п.п. 2.4-2.7 Інструкції). Таким чином, суд вважає встановленим, що при звільненні [PERSON] з роботи не було порушено вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП, оскільки наказ про звільнення видано 17.06.2015 року, а непрацездатність позивача підтверджується листком непрацездатності від 18.06.2015. 17 червня 2015 року лише проводився огляд [PERSON] за результатами якого у відповідності до зазначених положень Інструкції листок непрацездатності не видавався, а було 26 червня 2015 року за її зверненням видано відповідну довідку. У відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП, при обранні виду стягнень власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Всудовому засіданні встановлено, що відповідач при застосуванні такого крайнього заходу як звільнення, не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП України щодо необхідності оцінки попередньої роботи працівника. Так, за результатами атестації [PERSON], як директора школи, від 28 березня 2014 року було встановлено, що позивач відповідає займаній посаді. Більше того, згідно характеристики діяльності педагогічного працівника у міжатестаційний період, [PERSON] за час роботи на посаді директора з 01 квітня 2005 року зарекомендувала себе досвідченим, ініціативним, вдумливим керівником. Вміло здійснює керівництво педагогічним колективом, забезпечує раціональний добір та розстановку кадрів, створює необхідні умови для підвищення фахового і кваліфікаційного рівня працівників. Тримає на постійному контролі реалізацію нормативних державних документів в галузі освіти та багато працює над створенням у школі умов для реалізації Державного стандарту початкової, базової та загальної середньої освіти, для участі учнів у позакласній та позашкільній роботі. Ефективно та в установленому порядку розпоряджається шкільним майном, бюджетними та позабюджетними коштами для покращення навчально-матеріальної бази школи. Слідкує за дотриманням працівниками правил внутрішкільного трудового розпорядку, виконанням посадових обов'язків. Підтримує ефективний морально-психологічний клімат у колективі. Сприяє заходам щодо вдосконалення системи навчання та виховання, заохочення творчої діяльності педагогів та учнів. Сприяє організації роботи гуртків у школі, учнівського самоврядування, клубів за інтересами. Її успіх управлінської діяльності зумовлений прикладом особистої поведінки та роботи, організацією відносин з колективом, умінням балансувати між особистою точкою зору та думкою колективу, почуттям нового й інтересом до нього, енергійністю, наполегливістю, цілеспрямованістю. Користується повагою серед учнів, колег по роботі (а.с. 25). Не менш позитивна характеристика дана позивачеві як учителю історії та правознавства за результатами атестації від 07 квітня 2015 року (а.с. 26). Таким чином посилання представника відповідача на те, що досягнення від участі в змаганнях, олімпіадах, конкурсах, акціях районного та обласного значення не характеризує [PERSON] як керівника та є не особистою заслугою позивача, а результатом роботи всього педагогічного та учнівського колективу, суд не бере до уваги, оскільки вказане спростовується характеристикою [PERSON], яка надана їй під час її останньої атестації як директора школи 28.03.2014 року. Досягнення учнями СЗШ І-ІІІ ступенів с. Обухів успіхів в олімпіадах, спартакіадах, змаганнях, конкурсах та інших заходах підтверджується відповідними наказами та грамотами (а.с. 30-43) Крім того протоколом № 1 конференції трудового колективу, батьків від 15.06.2015 року та протоколом № 1 лічильної комісії СЗШ І-ІІІ ступенів с. Обухів від 15.06.2015 року, протоколом № 2 зборів трудового колективу від 19.06.2015 року доведено, що [PERSON], як директор школи, користується безсумнівним авторитетом та повагою серед педагогічного та технічного колективу школи, батьків. За підсумками таємного голосування визнано роботу директора школи [PERSON] як зразковою - 19 голосами, доброю - 6 голосами, задовільною - 1 голосом (а.с. 27-29). За таких обставин, враховуючи, що діяльність судів по розгляду трудових спорів повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці, суд приходить до висновку, що факт невиконання службових обов'язків позивачем відсутній, а відтак звільнення позивача із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України є таким, що суперечить нормам трудового законодавства. У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Як вбачається із довідки № 963 від 02 липня 2015 року, заробітна плата позивача на посаді директора школи за квітень та травень 2015 складає 10166,57 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить: 10166,57 : 40 дн. (кількість відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 254,16 грн. Станом на 31 серпня 2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 254,16 грн. * 52 дні (кількість днів затримки з 18 червня 2015 по 31 серпня 2015 року) = 13216 гривень 32 копійки. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13216 гривень 32 копійки. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В роз'ясненнях, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року (з наступними змінами №5 від 25.05.2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, таку моральну шкоду позивачу повинен відшкодувати власник або уповноважений ним орган, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України. Приймаючи до уваги характер моральних страждань, які заподіянні [PERSON] внаслідок незаконного звільнення з роботи, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 2000 гривень. Відповідно до статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною першою статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Відповідно до положень частини 4 статті 42 ЦПК України документи, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть також посвідчуватися ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02.06.2011 року № 3460-VІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст.12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріалами справи документально підтверджено, що фахівець в галузі права [PERSON], на підставі Договорів про надання правової допомоги від 02.07.2015 року за №18 та №20 від 15.07.2015 року (а.с.47-51, 58-62) та довіреності від 17.07.2015 року (а.с.75) надавав правову допомогу позивачу [PERSON] у даній цивільній справі, яка полягала у наступному: консультації та збиранні матеріалів (доказів) до позовної заяви; складанні позовної заяви; участі у судових засіданнях. Як вбачається з квитанцій №2 від 02.07.2015 року, №11 від 15.07.2015 року, №27 від 27.07.2015 року, №2 від 04.08.2015 року та №18 від 27.08.2015 року (а.с. 48, 63, 98-101) позивач [PERSON] здійснила оплату адвокатських послуг на загальну суму 3000 грн., що не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. За таких обставин суд вважає доведеним факт документального підтвердження витрат позивача, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, у сумі 3000 грн. і покладає обов'язок по його компенсації на відповідача. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК Україн якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial