Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

16.08.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.02.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 13 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач своїх зобовязань належним чином не виконала і не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору і станом на 30.06.2016 року має заборгованість у сумі 38381,55 грн. Просило стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судовий збір у сумі 1378,00 грн., сплачений ним при подачі позовної заяви. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.02.2008 року в сумі 12874,35 грн. В іншій частині позовних вимог в сумі 25507,20 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 22109,49 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 1093,83 грн.; а також штрафів 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1803,88 грн. штраф (процентна складова) - відмовлено. Позивач не погодився з вказаним рішенням суду та подав апеляційну скаргу у якій просив рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо процентів за користування кредитом скасувати та постановити у цій частині рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення, сторонами не оскаржено. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні апеляційного суду, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, проте визнала, що умови кредитного договору не виконувала у звязку з тяжким матеріальним положенням, у звязку з хворобою сина. Визнає заборгованість по тілу кредиту, проте не памятає яку процентну ставку зобовязалася сплатити при укладенні кредитного договору. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити. В судове засідання апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином . Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині боргу щодо процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів, що відповідач був належним чином ознайомлений з Тарифами Банку, викладеними на банківському сайті, та між позивачем та відповідачем узгоджено 36 відсотків за користування кредитом та їх нарахування згідно п.5.5 Правил користування платіжною карткою, на які посилається позивач у позові та яка, до речі, відсутня в матеріалах справи. Проте, такі висновки суду , прийняті з порушенням норм матеріального права,та не ґрунтуються на матерілах справи, з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Звертаючись до суду з позовом у якості обґрунтування позову, [PERSON] надав суду заяву відповідачки про відкриття рахунку та надання кредиту, яка разом з Умовами, Правилами надання банківських послуг та Тарифами ПриватБанку, які діяли на час звернення відповідачки до Банку є кредитним договором ( а.с.8-14). Проте ця заява не читабельна, а Умови та Правила надання банківських послуг не обізнані у часі, тобто без підтвердження дати їх затвердження. Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач до апеляційної скарги надав читабельну копію вказаної заяви ( а.с.174-175), Умови і Правила надання банківських послуг, які є додатком до Наказу від 2006 року №с-169( а.с.184-185), та Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку( а.с.176). Апеляційний суд приймає до уваги ці письмові докази, яку надіслав позивач в обґрунтування апеляційної скарги з наступного. Справа за позовом позивача до відповідача надійшла до суду першої інстанції 16.08.2016 року. Ознайомившись з позовом та наданими до позову документами, суддя Ухвалою від 25 серпня 2016 року відкрив провадження у справі та призначив справу на попереднє слухання( а.с.26). Відповідно до ст. 130 ЦПК України, суд провів підготовче судове засідання та вказав, що у ході підготовки справи до розгляду уточнено позовну заяву, вирішено питання про склад осіб, визначені факти, які необхідно встановити для вирішення спору: які визнаються стороною і які підлягають доказуванню, зясовано якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи і заперечення щодо невизначених обставин. Згідно з п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У ч.3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України , суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає за можливе дослідити докази позивача (читабельну копію заяви відповідачки, яка не заперечувала, що на підставі саме цієї заяви вона отримала кредитні кошти від позивача ( а.с.174-175), Умови і Правила надання банківських послуг, які є додатком до Наказу від 2006 року №с-169, які діяли на час звернення відповідачки про надання кредитних коштів( а.с.184-185), Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку( а.с.176), які були надані суду першої інстанції без належного оформлення, у звязку з тим, що ці докази мають істотне значення для правильного вирішення справи. Апеляційним судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] дійсно був укладений договір № б/н від 01.02.2008 року, відповідач отримала кредит у розмірі 13 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, про що відповідачка у суді не заперечувала. Як вбачається з вказаної заяви, відповідачка ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджені Наказом позивача від 2006 року №с-169 та Тарифами ПриватБанку, та просила відкрити рахунок та надати кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», складають між нею та банком договір, що підтверджується відповідним підписом в анкеті-заяві. 24 березня 2014 року відповідачка звернулася до позивача з Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг( а.с.176). Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] також надав свій розрахунок заборгованості відповідачки за кредитним договором з розрахунком процентів за користування кредитними коштами( а.с.4-7). З вказаного розрахунку вбачається, що не стягнутими з відповідачки відсотками є борг за період з 31.01.2015 року по 30.06.2016 року, проте проценти нараховані за відсотковою ставкою у розмірі 43,20%. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка була ознайомлена з розміром такої процентної ставки й дала згоду на отримання кредитних коштів саме за умови сплати за користування коштами у розмірі 43,20%, колегія суддів приходить до висновку, що позов про стягнення заборгованості по процентам підлягає частковому задоволенню у розмірі 4857,47 грн. з розрахунку, наданому позивачем до апеляційної скарги( а.с.178). Колегія суддів бере до уваги цей розрахунок, оскільки він не суперечить наданим ними раніш суду іншим розрахункам, а тільки уточнює розрахунок процентів з урахуванням процентної ставки у розмірі 36%, з якою відповідачка погодилася при поданні заяви на отримання кредитних коштів. Таким чином, у суду першої інстанції не було законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 36% за період з 31.01.2015 року по 30.06.2016 року. З цих підстав апеляційна скарга у цій частині підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження позову, не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи. Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК Країни підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial