Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

1 серпня 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Державної судової адміністрації, Управління державної казначейської служби у м. Вараш Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя (т.1 а.с.3). Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 05.08.2019 року вказана справа визнана підсудною Володимирецькому районному суду Рівненської області і надійшла для розгляду до суду 14.08.2019 року (т.1 а.с.9). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями - справу передано для розгляду під головування судді - Поровського В.А. (а.с.10) Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 15.08.2019 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (т.1 а.с.22). На виконання вказаної ухвали 02.09.2019 року, 03.09.2020 року позивачами подано позовну заяву з доповненнями (т.1 а.с.31-32, 87-88, 90-91, 93-95 ). 16.09. 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (т.1 а.с. 28-29). До початку підготовчого судового засідання представниками відповідачів подано суду відзиви на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у їх відсутності (т.1 а.с. 224-226, 239-240). В період з 11.10.2019 року по 31.01.2020 року підготовче судове засідання відкладалось у зв`язку з неявкою позивачів, явку яких судом визнано обов`язковою. 19.02.2020 року за наслідками проведеного повторного авторозподілу справу за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано головуючому судді Котик Л.О. для розгляду по суті (т.2 а.с.167). Як вбачається з ч. 12 ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Враховуючи складність вказаної справи, значну кількість учасників, з метою належної підготовки справи до судового розгляду, призначено повторне підготовче судове засідання.(ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 24.02.2020 року т.2 а.с.168) До початку підготовчого судового засідання представниками відповідачів подано суду відзиви на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у їх відсутності (т.2 а.с. 180-181, 184-185, т.3 а.с.15-16). Відповідачами Кузнецовським міським судом Рівненської області, Управлінням державної казначейської служби у м. Вараш Рівненської області направлялись до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Належним чином повідомлений представник відповідача - Державна судова адміністрація в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. 15.04.2020 року позивачем [PERSON] подано заяву про відвід головуючого судді Котик Л.О., в задоволенні якої відмовлено (т.2 а.с. 215, 219) 20.03.2020, 15.04.2020, 21.05.2020 року підготовче судове засідання відкладалось у зв`язку з неявкою позивачів. 24.06.2020 року судом закрито підготовче провадження у даній справі та призначено по справі судовий розгляд по суті. 25.09.2020 року, позивачем [PERSON] , 29.09.2020 року [PERSON] , 02.10.2020 року [PERSON] заявлено відвід судді Котик Л.О. Ухвалама Володимирецького районного суду Рівненської області від 01.10.2020 року, 05.10.2020 року у задоволенні заяв про відвід судді [PERSON] відмовлено. Починаючи з 19 лютого 2020 року, позивачі, будучи належно повідомлені про час і місце проведення підготовчих та судових засідань у справі за їх позовом, в суд не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про перенесення підготовчого та судового засідання не клопотали. Будь-яких додаткових доказів, заяв чи клопотань про їх витребування не надали. При цьому суд констатує, що позивачі повідомлявся про призначені судові засідання своєчасно та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Зокрема, судова повістка-повідомлення на 20.03.2020 року, 15.04.2020 року, 21.05.2020 року, 24.06.2020 року не вручена позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за відмовою адресата отримати судову повістку, [PERSON] , [PERSON] по інших причинах, на 29.07.2020 року, 11.08.2020 року, 16.09.2020 року не вручена позивачам [PERSON] , [PERSON] за закінченням терміну зберігання, позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - через відсутність адресата. Разом з тим, вказані в поштових відправленнях адреси позивачів - є єдиною відомою суду адресою, яка повідомлена позивачами. Як вбачається зі ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - не повідомляли суд про зміну адреси або місця перебування, суд вважає їх належно повідомленими про судові засідання на 29.07.2020 року, 11.08.2020 року, 16.09.2020 року. Згідно ч.9 ст.130 ЦПК України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належно повідомлені також і про судове засідання, призначене на 24.06.2020 року, оскільки судова повістка не вручена через відмову адресата від отримання. У відповідності до ухвали Володимирецького районного суду від 29.07.2020 року позивачів повідомлено про судове засідання, призначене на 11.08.2020 року, електронною поштою, шляхом направлення повістки рекомендованим листом через підприємство поштового зв`язку Укрпошта, шляхом направлення повісток на електронну адресу та кур`єром служби доставки Нова пошта. При цьому, повістка, яка відправлялась кур`єром, позивачами не отримана. Аналогічно, про судове засідання, призначене на 29 жовтня 2020 року, позивачів повідомлено шляхом направлення судових повісток рекомендованим листом через підприємство Укрпошта, які своєчасно вручені позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судові повістки рекомендованим листом через підприємство Укрпошта [PERSON] , [PERSON] не вручені по інших причинах. Позивачам також направленні повістки на вказану ними електронну адресу. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачі не повідомляли суд про зміну адреси або місця перебування, приймаючи до уваги наведені вище норми процесуального законодавства, суд приходить до висновку, що позивачі своєчасно і належним чином повідомлені про всі судові засідання, які призначались у даній справі, в т.ч. і про судове засідання, призначене на 29.10.2020 року, судом вжито всіх передбачених законодавством заходів про повідомлення позивачів про розгляд справи, у зв`язку з чим вважає можливим проводити судовий розгляд за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, як це передбачено ч.1 та ч.3 ст.223 ЦПК України. Подібний висновок суду ґрунтується, крім положень ЦПК України, також на практиці Європейського суду з прав людини» (ЄСПЛ). Зокрема, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З приводу позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судом встановлено наступне. З позовної заяви (т.1 а.с.2) вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачів 500000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя. Разом з тим, з вказаної заяви неможливо зробити висновків, якими саме діями кожного з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заподіяна шкода і в чому вона полягає; у який спосіб слід стягнути кошти в сумі 500000 грн - солідарно, частково, субсидіарно; не наведено викладу обставин в обґрунтування позовних вимог та доказів на їх підтвердження. 02.09.2019 року [PERSON] , 03.09.2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надали новий виклад позовної заяви, збільшено позовні вимоги, просять стягнути з відповідачів 700000 грн. моральної шкоди. В доповнення нових позовних заявах також не наведено жодних фактичних обставин та доказів на їх підтвердження; не вказано, в чому саме полягає моральна шкода, яка шкода заподіяна конкретно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.31-32, 87-88, 90-91, 93-95 ). За своїм змістом як первинна, так і доповнена позовна заява містить витяги з законодавства щодо компетенції кожного з відповідачів, порядок обчислення моральної шкоди, а також твердження позивача про порушення їх прав та неналежну діяльність судових та інших державних органів. В той же час, вказані твердження, не підкріплені жодними доказами, і посилання позивачів на ту обставину, що матеріали цивільних справ з їх участю є публічними, не звільняють позивачів від обов`язку доказування позовних вимог. За змістом позову, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вважають, що ними не отримано належного судового захисту у справах з їх участю як споживачів фінансових послуг. Разом з тим, оцінка законності дій та рішень інших судів неможлива під час розгляду Володимирецьким районним судом Рівненської області позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Державної судової адміністрації, Управління державної казначейської служби у м. Вараш Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя про відшкодування шкоди. Зокрема, відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Як вбачається зі ст.1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Законом України "Про судоустрій і статус судів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII) встановлено, що судоустрій в Україні побудований, зокрема, на засадах незалежності, юрисдикційності та інстанційності судів, відповідно до яких один суд першої інстанції не має право втручатися в діяльність іншого суду чи суддів у зв`язку з їх рішеннями чи діями, пов`язаних з розглядом справ. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд в системі судоустрою, який здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів чи суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. Так, положеннями статті 23 Закону України №1402-VIII передбачено, що суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом. Порядок видачі та отримання судових рішень встановлено відповідними процесуальними Кодексами, в даному випадку - Цивільним процесуальним кодексом України, а також Законом України «Про доступ до судових рішень» та підзаконним нормативними актами: Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженою наказом ДСА України №173 від 17.12.2013 року, яка діяла на час звернення позивачів до суду, Інструкцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затвердженою наказом ДСА України №814 від 20.08.2019 року із змінами і доповненнями, внесеними наказами Державної судової адміністрації України від 29 серпня 2019 року № 843, від 24 грудня 2019 року № 1196, від 3 червня 2020 року № 248, Таким чином, законодавством України встановлено інший порядок оскарження рішень судів та інших дій і бездіяльності, вчинених і допущених судами в межах здійснення розгляду та вирішення конкретної справи. Пленум Верховного Суду України у постанові від 13.06.2007 № 8 "Про незалежність судової влади" роз`яснив, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Отже, зі змісту вищенаведеного вбачається, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, які викладені у постановах по справах №21-319во07 від 15.04.2008 р. та №6-3139цс16 від 01.03.2017 р. Велика Палата Верховного Суду у пп.60-65 постанови від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц зазначає, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частині першій і третій статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року). Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) . Подібна правова позиція, яка є обов`язковою для застосування судом при вирішенні аналогічних справ, повністю відповідає Висновкам Консультативної ради європейських суддів №3 (2002) та №11 (2008), а також положенням ст.ст.6,41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права. У своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень. З урахуванням наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбаченому процесуальним законом порядку і їх виконання), чинним законодавством не передбачено. Таким чином, надання оцінки процесуальним рішенням та діям місцевих судів, а також судів вищих інстанції виходить за межі компетенції Володимирецького районного суду Рівненської області. Що стосується моральної шкоди, яка на думку позивачів заподіяна їм рішеннями та діями судів, то з цього приводу судом встановлено наступне. Чинним законодавством України встановлено порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна громадянинові внаслідок незаконних дій правоохоронних органів та суду. Зокрема, у відповідності до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Порядок та підстави отримання такого відшкодування врегульовані Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" №266-1У від 01.12.1994 року з наступними змінами та доповненнями (надалі - Закон), а також Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 (надалі - Положення). Зокрема, як вбачається зі ст.1 вказаного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема - незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття утримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Таким чином, законодавством встановлено вичерпний перелік дій та рішень, які можуть бути підставою для відшкодування шкоди, заподіяної громадянину. Разом з тим, позивачі в позовній заяві не вказали жодної з таких дій, у зв`язку з чим суд констатує, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Що стосується стягнення моральної шкоди з інших відповідачів - Державної судової адміністрації, Управління державної казначейської служби України у м. Вараш Рівненської області - то з цього приводу судом встановлено наступне. Як вбачається зі ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, шкоди здоров`ю є способами захисту цивільних прав та інтересів судом у відповідності до ст.16 Цивільного Кодексу . Разом з тим, такий захист повинен відбуватись за наявності для цього підстав, в порядку і спосіб, визначений законом. Зокрема, як вбачається зі змісту ст.1166, 1167, 1173-1176 ЦК України, підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, в т.ч. органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх службових та посадових осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Разом з тим, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦПК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Як зазначено в п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Європейський суд з прав людини у справі STANKOV v. BULGARIA , § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Разом з тим, позивачі не вказали, які саме дії чи рішення кожного з відповідачів призвели до спричинення їм шкоди, не надали жодних доказів незаконності чи протиправності будь-яких дій та рішень державних органів, а також і доказів заподіяння їм моральної шкоди. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доказів заподіяння моральної шкоди позивачам не надано, позовні вимоги належним чином не мотивовані і не обгрунтовані, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Державної судової адміністрації, Управління державної казначейської служби у м. Вараш Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed