Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, з врахуванням їх уточнень в ході розгляду справи, до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнання її власницею 1/2 частини квартири [ADDRESS], придбаної за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за реєстраційним №16-1541 від 27.03.1997 р. та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 7 квітня 1997 р. за реєстровим №35650. При цьому, посилається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 6 серпня 1993 р. по 31 жовтня 2006 р., від якого мають сина [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] помер і відповідач є спадкоємцем за законом. За час шлюбу [PERSON] за рахунок коштів сімейного бюджету та в інтересах сім'ї 27.03.1997 р. придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 45, 7 кв. м, житловою площею 29, 6 кв. м по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за реєстраційним №16-1541 від 27.03.1997 р. та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 7 квітня 1997 р. за реєстровим №35650. 28.08.1997 р. у квартирі було зареєстровано її постійне проживання та її сина [PERSON]. З 28.08.1997 р. вона та син постійно проживають у вказаній квратирі. В силу діючого законодавства, що регулює цивільно-правові питання, спадковою масою для відповідача-спадкоємця за померлим [INFO] [PERSON] залишається інша ? частина квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що спірна квартира придбана за гроші від продажу її батьком [PERSON] іншої однокімнатної квартири [ADDRESS] та частини грошей, які надав [PERSON] батько останнього. Тому, позивач по справі не має права претендувати на ? частину квартиру, як нажиту за спільні сімейні кошти подружжя. Представник відповідача не визнав позов з тих же підстав, що і його довірительниця. Третя особа про час, місце слухання справи повідомлялась належним чином, її представник в судове засідання не з'явився, тому суд, враховуючи думку представників сторін, відповідача, матеріали та обставини справи, вважає за можливе розглянути справу без представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, з'ясувавши обставини справи, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 6.08.1993 р. по 31.10.2006 р., від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] [INFO] помер. [PERSON].є рідною донькою покійного від першого шлюбу. Сторони по справі є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано за спільно нажиті сімейні кошти майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 45, 7 кв.м, житловою площею 29, 6 кв. м за 1924 грн. за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за реєстраційним №16-1541 від 27.03.1997 р. та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 7 квітня 1997 р. за реєстровим №35650. В квартирі зареєстровані та проживають позивач по справі [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] (а.с.6-13, 38). Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Згідно ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст. 16 Закону України «Про власність», що діяв станом на 27.03.1997 р., майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв"язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як роз'яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, щзо підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суд оцінює критично пояснення відповідача, її представника про те, що [PERSON], отримавши гроші від продажу своєї однокімнатної квартири та гроші від свого батька, заплатив їх за придбану спірну двокімнатну квартиру, як особисті кошти, оскільки вони протирічать фактичним обставинам справи та дослідженим судом доказам, нічим реально не підтверджені, й представник позивача заперечує про існування такого механізму отримання-передачі грошей для вкладання їх [PERSON] у придбання спірної квартири. Допитана в якості свідка позивач по справі [PERSON] суду показала, що гроші від продажу однокімнатної квартири були вкладені не в придбання спірної двокімнатної квартири, а на придбання меблів, обстановки та облаштування квартири, з врахуванням інтересів малолітнього сина. Вказаний свідок показала, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних її та [PERSON] грошей, переданих їм їх батьками та рідними на день святкування народження сина [PERSON]. Цей факт підтвердив в судовому засіданні й допитаний в якості свідка [PERSON], який являється братом позивача по справі. Сам по собі факт невеликого терміну часу з дати продажу однокімнатної квартири-7.03.1997 р. та придбання спірної квартири-27.03.1997 р. [PERSON] не має суттєвого значення щодо правового вирішення спору, оскільки не підтверджено документально вкладення грошей від проданої квартири безпосередньо в придбання спірної двокімнатної квартири. До того ж, суд відмічає наступне. По договору купівлі-продажу нерухомості від 7.03.1997 р. квартири [ADDRESS] від імені [PERSON] дійсна вартість квартири складала 28, 33 грн., продаж квартири здійснено за 200 грн. По договору купівлі-продажу від 27.03.1997 р. квартири [ADDRESS] інвентаризаційна оцінка квартири складала 1923, 44 грн., квартира була придбана за 1924 грн. Отже, 200 гривень за продаж однокімнатної квартири складають незначну частину від 1924 грн., за які була придбана спірна двокімнатна квартира. Належних письмових доказів у підтвердження продажу, купівлі вказаних квартир по іншим цінам не представлено і суд виходить з тих доказів, що були досліджені в ході розгляду справи. Суд не може прийняти як належні покази свідків [PERSON], [PERSON], які тривалий час знали [PERSON], [PERSON], яка тривалий час знайома з першою дружиною [PERSON], про те, що [PERSON] після продажу однокімнатної квартири за отримані кошти приблизно в 5-6 доларів США та частину отриманих від свого батька грошей придбав спірну двокімнатну квартиру, бо дані покази не узгоджуються з іншими належними доказами по справі. Не може суд покласти як доказ у заперечення позову покази свідка [PERSON], колишньої дружини [PERSON], про придбання спірної квартири [PERSON] за кошти від продажу належної йому однокімнатної квартири та за кошти, отриманих від батька, т.я. вказаний свідок при цьому посилається на те, що вказану інформацію їй розповідав [PERSON], що не підтверджено іншими належними доказами, до того ж даний свідок є заінтересованою особою, бо являється рідною матір'ю відповідача по справі. Суд критично оцінює посилання відповідача та її представника про те, що позивач по справі [PERSON], будучи у шлюбі з [PERSON], не працювала, не заробляла грошей у сім'ю, в тому числі на придбання спірної квартири, оскільки законом встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя є і майно, в тому числі й гроші, які ними придбані навіть при ситуації, коли один з подружжя певний період часу не працював. Крім того, суд враховує, що [PERSON] тривалий період часу не працювала, бо перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною-сином [PERSON], [INFO]. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірне майно - квартира [ADDRESS], придбана [PERSON] та [PERSON] за час їх спільного проживання і перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні сімейні кошти. Тому, позивача можна визнати власником ? частини вказаної квартири. Визнаючи [PERSON] власником ? частини квартири, суд приймає до уваги, що це необхідно для усунення всіх спірних питань, що могли виникнути при оформленні свідоцтв про право власності на квартиру у нотаріальному порядку, бо Першою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті [PERSON], за отриманням свідоцтв по якій звернулися дружина покійного [PERSON], її неповнолітній син [PERSON] та донька покійного від першого шлюбу [PERSON] (а.с. 67-83). Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений права житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], бо [PERSON] помер [INFO] і визнання права власності за померлою особою діючим законодавством не передбачено, а в разі задоволення цих вимог рішення суду неможливо б було виконати. А, оскільки в судовим рішенням [PERSON] визнається власником ? частини квартири, то відносно іншої ? частини квартири спірні питання вирішуються в порядку спадкового права. Так як спірне майно набувалось під час дії КпШС України, а вирішують сторони спірні питання після введення в дію Сімейного Кодексу України, то суд застосовує до спірних правовідносин вказані Кодекси. Згідно ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 243 грн. 60 коп., понесені за сплату судового збору при подачі позову до суду, виходячи з вимог Закону України «Про судовий збір», бо спір носить майновий характер. Не можуть бути стягнути судові витрати по справі в сумі 2400 грн., як це просила позивач у позові, бо дійсна вартість квартири визначена [PERSON], виходчи з оголошення в газеті «АвізоКиїв» №85 (426) від 5.11.2013 р., і стосується зовсім іншої квартири та по іншій адресі, в іншому районі м. Києва. У договорі купівлі-продажу спірної квартири від 27.03.1997 р. ціна продажу квартири зазначена в 1924 грн. (а.с.1, 5, 10). На підставі викладеного,

Outcome: partial