Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому вказала, що з 19.06.2002р. по 18.08.2014р. працювала у КП «Чернігівське ВУЖКГ». На день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за період часу з 01.08.2014р. по 18.08.2014р. та компенсація за невикористані відпустки за 2009,2010, 2011, 2012,2013 роки. Заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки їй було виплачено 16.09.14р., тобто з затримкою на 29 днів. Розмір середнього заробітку за час затримки з 19.08.14р. по 16.09.2014р. складає 3278,74 грн. (29 днів х 113,06 грн.) Такими неправомірними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, оскільки вона своєчасно не могла вносити кошти в рахунок погашення кредиту та заподіяли їй моральні страждання пов'язані з необхідністю позичати гроші у сусідів, що принизило честь і гідність, вплинуло на стосунки з оточуючими людьми. Просила суд стягнути з КП «Чернігівське ВУЖКГ» на її користь грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за кожен день затримки, починаючи зі слідуючого дня після встановленого терміну виплати 19 серпня по день фактичної виплати 16 вересня, моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та стягнути з КП «Чернігівське ВУЖКГ» на користь держави судовий збір. У судовому засіданні позивачка, [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити. Вказала, що підприємство в останній робочий день не провело з нею розрахунок в зв"язку із її звільненням. Після звільнення вона неодноразово приходила на підприємство у зв'язку з переданням справ іншому працівнику, сплатою комунальних послуг, однак підприємство не надало необхідного розрахунку. Також вказала, що відповідач не повідомляв її про наявність розрахункових коштів та необхідністю їх отримання, ні в телефонному, ні в письмовому вигляді. Крім того, 31.08.2014р. на підприємстві були в наявності кошти для проведення з нею повного розрахунку, однак порушуючи порядок виплат підприємство провело першочергово виплату заробітної плати працівникам підприємства, а не виплати їй розрахункових коштів при звільненні, які є першочерговими. Накази про винесення їй доган не мають ніякого відношення до пред'явленого нею позову. Представник відповідача не надсилав їй листа про необхідність отримати розрахункові кошти. Даний лист вона отримала 16.09.2014р., в день отримання повного розрахунку. З розрахунком виплат при звільненні її було ознайомлено 10.09.2014р., коли вона була на підприємстві та в якому вона виявила недоплату. Після внесених виправлень вона ознайомилася з розрахунком 16.09.2014р. в день їх отримання. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що позивачкою навмисно, з корисливих мотивів штучно створені умови, за яких нібито порушені її законні інтереси, для послідуючого витребування з підприємства грошових коштів на свою користь. Так, [PERSON] працювала на підприємстві з 19.06.2002р. по 18.08.2014р. На момент її звільнення на рахунку підприємства не було достатньо коштів для повного з нею розрахунку і в.о. начальником КП «Чернігівське ВУЖКГ» [PERSON] було запропоновано звернутися до каси підприємства для отримання частини коштів. У другій половині дня 19.08.14р. на рахунку підприємства була достатня сума коштів для повного розрахунку з позивачкою, про що намагався повідомити позивачку телефоном начальник, проте його дзвінки були проігноровані. 20.08.14р. у першій половині дня [PERSON] у присутності [PERSON], [PERSON] зателефонував [PERSON] з проханням звернутися до каси підприємства та отримати розрахункові кошти, проте остання відмовилася мотивуючи тим, що у неї зараз немає часу. 22.08.14р. близько 14:00 год. він разом з [PERSON] їздив за місцем проживання позивачки, де до них вийшов чоловік останньої і повідомив, що дружини вдома немає, після чого його попросили переказати, щоб дружина прийшла по кошти. Телефонні дзвінки і виїзди до позивачки здійснювалися неодноразово, однак безрезультатно. 10.09.14р. підприємством на адресу позивачки було направлено лист з повідомленням, що у разі неотримання нею коштів, підприємство змушене буде звернутися до нотаріуса для внесення не отриманих коштів на її рахунок. 16.09.14р. підприємстовом був здійснений повний розрахунок з позивачкою і на той момент жодних претензій від останньої до підприємства не надходило. Просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює двірником в КП «Чернігівське ВУЖКГ». 20.08.2014р. її та [PERSON] запросив до свого кабінету в.о. начальника підприємтва [PERSON], у їх присутності зателефонував позивачці, [PERSON] та запропонував прийти на підприємство для отримання розрахункових коштів, яка відмовилася вказавши про зайнятість. Вважає, що позивачка була у відпустках. Також пояснила, що разом з [PERSON] та [PERSON] їздила додому до [PERSON], щоб повідомити про необхідність отримання коштів, проте, остання до них так і не вийшла, на телефонні дзвінки не відповідала, хоча й була на той момент вдома. звільнившись позивачка залишила підприємство без грошей, покаравши тим самим всіх працівників. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює двірником в КП «Чернігівське ВУЖКГ». [PERSON] багато років працювала на підприємстві головним економістом, головою профкому, однак звільнилася через неприязнені стосунки, які склалися у неї з колективом. [PERSON] до останнього тримала інтригу зі своїм звільненням, говоривши, що може звільниться, а може й ні. Про позивачку може сказати, що та недобросовісно виконувала свої посадові обов"язки, довела підприємство до такого стану, мала догани, її навіть хотіли звільнити за статтею, однак вона як голова профкому пожаліла і не надала згоди керівництву, оскільки тій до пенсії залишалося 1,5 роки. Тепер про цей свій вчинок шкодує, так як позивачка недобре вчинала по відношенню до усього колективу підприємства забравши великі гроші і вважає, що та все ретельно спланувала, так як пішла з роботи з образою на колектив. 20.08.2014р. разом з [PERSON] у кабінеті в.о. начальника підприємства була свідком того, як останній телефонував [PERSON], щоб та прийшла отримати гроші, однак почув від неї відмову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 03.09.2014р. працює головним економістом в КП «Чернігівське ВУЖКГ» 16.09.2014р. [PERSON] приходила до них у кабінет, представник відповідача, [PERSON] запитував у позивачки про отримання нею письмового повідомлення про необхідність отримати заробітну плату на що, позивачка відповіла, що не отримувала, після чого він вручив їй письмове повідомлення. Не знає, чи приходила позивачка на підприємство за весь цей час, коли їй не виплачували гроші, так як знаходиться в іншому кабінеті. При спілкуванні з нею по телефону по роботі, позивачка за кошти особисто у неї не запитувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює головним бухгалтером в КП «Чернігівське ВУЖКГ» з 04.04.2013р. Розрахункові кошти у сумі 14989 грн. [PERSON] були нараховані у день її звільнення, тобто 18.08.2014р., однак виплачені не були в зв»язку із відсутністю на рахунку підприємства цього дня достатньої для виплати суми коштів, було лише 13900 грн. і їй було запропоновано взяти цю частину грошей, проте вона відмовилась, але письмових доказів такої відмови не має, платіжну відомість про часткову сплату коштів не складали і не передавали до каси. 19.08.2014р. на рахунку підприємства була необхідна сума коштів для розрахунку з [PERSON], після чого в.о. начальника [PERSON] телефонував до позивачки з метою її повідомлення про нявність коштів. При цьому відомість про нарахування грошей [PERSON] від 19.08.14р. не складалася та не передавалася до каси. Особисто до неї позивачка не зверталася з питанням про наявність чи відсутність для неї грошових коштів. 31.08.14р. [PERSON] знову пропонувалося частково отримати компенсаційні виплати у сумі 1600 грн. 16.09.2014р. підприємство розрахувалося з позивачкою у повному обсязі. Суд, заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 19.06.2002р. перебувала у трудових відносинах із КП «Чернігівське ВУЖКГ». Наказом № 31 від 18.08.2014 року позивачку звільнено на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується ксерокопією трудової книжки та наказом про її звільнення (а.с.4). На день звільнення позивачці не були виплачені всі суми, що належали від підприємства, заробітна плата за період часу з 01.08.2014р. по 18.08.2014р. та компенсація за невикористані відпустки за 2009,2010, 2011, 2012,2013 роки. Відповідно до довідок КП «Чернігівське ВУЖКГ», розрахункові кошти при звільненні [PERSON] були нараховані 18.08.2014р., а виплачені 16.09.2014р. в сумі 14985,29грн. Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітнику регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-76цс14, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 16 вересня 2014р. відповідачем були виплачені всі суми, що належали від підприємства, про що сторони в судовому засіданні не заперечували. Враховуючи вказані обставини, середній заробіток за час затримки розрахунку повинен вираховуватись з моменту звільнення позивача - 18 серпня 2014 року по день виплати - 16 вересня 2014 року, тобто за 29 робочих днів. Відповідно до наданої суду копії довідки про доходи №6 від 19.09.2014р. виданої КП «Чернігівське ВУЖКГ» [PERSON] працюючі на посаді головного економіста за період з 01.06.2014р. по 31.07.2014р. отримала доход у розмірі 5766,30грн. Середньоденнна заробітна плата [PERSON] складає 113,06 грн. (а.с.5). Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку позивачки за час затримки з 19 серпня 2014 року у розрахунку при звільненні по день виплати 16 вересня 2014 року обчислено вірно та складає 3278,74 грн. (середньоденний заробіток 113,06 грн. х 29 робочих днів) і підлягає задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, будь-яких об'єктивних причин, що ускладнювали чи робили неможливим здійснити своєчасний розрахунок при звільненні позивачки, відповідачем не зазначено. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди частково обґрунтованими, так як із наданих суду доказів видно, що працівнику безпідставно не виплатили заробітну плату і він змушений витрачати сили та час на захист порушеного права, враховуючи вищевикладене суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 200 грн. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, таких доказів відповідачем суду не надано. Враховуючи те, що позивач за подання позову про стягнення заробітної плати відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави.

Outcome: partial