Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У червні 2021 р. [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду Ободівської сільської ради Гайсинського району. Вимоги позову обґрунтовано тим, що [PERSON] , з 01.07.1990 був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Іскра» с.Верхівка Тростянецького району Вінницької області. 31.12.2005, його було звільнено з роботи в зв`язку з ліквідацією підприємства. 31.01.1997 КСП «Іскра» протоколом №1 загальних зборів було складено список громадян відповідно до розпайованих земель. Позивача до даного списку помилково не включили. Тобто на момент розпаювання земель він являвся членом КСП, але помилково не був внесений до списку осіб, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Позивач зазначає, що так як на момент розпаювання земель, формування списків на розпаювання та видача Державного акта було віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, то розпорядником земель на даний час є Ободівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області. Дізнавшись про своє порушене право, [PERSON] , звернувся до відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницької області з запитом про те, чи вносили його до списку (додатку до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Іскра»). 01.06.2021 [PERSON] отримав відповідь з Відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з якої вбачається, що [PERSON] помилково (безпідставно) не включили до списку - додатку до державного акта на право колективної власності на землю. З огляду на зазначене вище, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 07.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.07.2021 закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Від представника позивача, адвоката Конякіна М.С., надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позов підтримує та просить задоволити. Представник відповідача Ободівської сільської ради в судове засідання не з`явився. 05.07.2021 від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника у порядку письмового провадження. Позовні вимоги не визнають та заперечують проти їх задоволення. Згідно з частиною третьою статті 211 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд за правилом ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~15,\~16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Судом встановлено, що Колгосп ІІІ Інтернаціонал с. Верхівка діяв з 1944 по 1963 рік. У лютому 1963 року відбулися загальні збори колгоспників по перейменуванню колгоспу, протокол №1 від 21.02.1963. Колгосп «Іскра» став правонаступником колгоспу ІІІ Інтернаціонал і діяв до 03.12.1992, після чого його було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Іскра», протокол №3 від 03.12.1992. Розпорядженням Представника Президента України у Тростянецькому районі №310 від 28.12.1992 здійснено державну реєстрацію КСП «Іскра». В лютому 2000 року загальні збори членів КСП прийняли рішення про реформування КСП у агрокооператив приватних пайовиків «Іскра» протокол загальних зборів №2 від 21.02.2000, який діяв до 2004 року (а.с.23). [PERSON] , [INFO] , працював в АКПП «Іскра» с.Верхівка з 1990 по 2005 рік, дані про членство в колгоспі відсутні, що підтверджується архівною довідкою №111 від 31.03.2021 виданою КП «Тростянецький районний трудовий архів» (а.с.24). Згідно з копією трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] 01.07.1990 було прийнято в члени колгоспу «Іскра» с. Верхівка та в члени колгоспу, згідно протоколу №7 від 01.07.1990, на посаду причіплювача в тракторну бригаду. З 2000 року [PERSON] працював на посаді тракториста того ж колгоспу, а 31.12.2005 звільнений в зв`язку з ліквідацією підприємства, на підставі п.1 ст.40 КЗпП, відповідно до Наказу №115 від 31.12.2005 (а.с.6-7). З відповіді Відділу у Тростянецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 01.06.2021 вбачається, що відповідно розпайованих земель КСП «Іскра» с. Верхівка, списків громадян, які були затверджені протоколом №1 загальних зборів уповноважених членів КСП «Іскра» с. Верхівка від 31.01.1997, прізвище позивача відсутнє в списках на виготовлення сертифіката на право на земельну частку (пай). Сертифікат на право на земельну частку (пай) та державний акт на гр. [PERSON] не виготовлявся та не видавався. До відповіді додано копію витягу з протоколу №1 загальних зборів уповноважених членів КСП «Іскра» с. Верхівка та списки членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) із змінами та доповненнями в кількості 939 чоловік (а.с.8-22). За таких обставин, позивач змушений звернутися до суду. Згідно зі статтею 14\~Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною другою\~статті 19 Основного Закону України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до частини дев`ятої\~статті 5 ЗК України\~(\~редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою\~статті 6 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 22 ЗК України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до частини першої та другої\~статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 1\~Указу Президента України від 08серпня 1995року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» \~встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно зі статтями\~22,\~23 ЗК України\~(у редакції 1993 року) та відповідно до вище зазначеного\~указу\~особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Як вбачається з наданих суду доказів, позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності, не був включений. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленій в постанові від 20.05.2019, справа 140/1113/17-ц, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян\~членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Разом з тим, позивач при зверненні до суду з даним позовм не просив включити його до списки додатку до Державного акту на право колективної власності на землю. Вказана правова позиція Верховного Суду також викладена у постановах від 20.03.2019, справа № 610/2071/17, від 15.05.2019, справа № 629/996/17 та від 22.05.2019, справа № 607/13295/16. Отже, правові підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки [PERSON] не було включено до списку осіб\~членів КСП «Іскра» с. Верхівка, що долучався до державного акту на право колективної власності на землю, який був виданий 31.01.1997, і позивач не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай) та не звернувся до суду з відповідними вимогами, зокрема про включення його списуку членів КСП. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК Української РСР. Згідно з\~статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень\~статті 76 ЦК Української РСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України\~правила цього\~Кодексу\~щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статей\~71,\~75 ЦК Української РСР\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР\~встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна давність за наведених обставин застосовується судом незалежно від заяви сторони у справі. Аналогічні за своїм змістом висновки зроблені\~Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у своїх постановах від\~07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18 (провадження № 61-20292св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19) та від 16 вересня 2020 року у справі № 330/2463/17 (провадження № 61-79св19). [PERSON] та його представник \~не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом. Посилання позивача в позовній заяві на те, що \~про порушення своїх прав він дізнався лише в 2021 р., та із зазначеним позовом звернувся до суду більше ніж через 20 років після\~порушення його права, є необґрунтованим з огляду на наступне. З позовної заяви вбачається, що позивач\~ [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , яке входило до складу Верхівської сільської ради (нині Ободівської сілької ради). А в самому с. Верхівка Тростянецького району Вінницької області існувало лише КСП «Іскра». Позивач\~\~ [PERSON] з 01.07.1990 р. по 31.12.2005 р., та відповідно на момент розпаювання земель у 1997 р., працював у КСП «Іскра», Тому, суд вважає, що позивачеві було відомо про факт порушення його права, як члена КСП «Іскра», на земельну частку (пай). Окрім того, початок \~розпаювання земель колишніх колгоспів є загальновідомим фактом, під час розпаювання земель [PERSON] працював в КСП «Іскра» до моменту ліквідації підприємства, однак позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності. Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повного та всебічного з`ясування обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. У відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed