Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

11.08.2016 року Малиновська РА ОМР звернулась до суду із позовом, уточнивши який в процесі розгляду справи просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24.12.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - витребувати спірну квартиру у [PERSON] на користь Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - усунути перешкоду в користуванні спірним майном шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] зі спірного майна. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради[ADDRESS] якого належить місцевим радам. В 2014 році в ході перевірки позивачем, однак, було встановлено, що спірна квартира має власника - [PERSON] Право власності набуто відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24.12.2013 року з [PERSON] Право власності на спірне майно у [PERSON], в свою чергу, виникло на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2013 року з [PERSON] Малиновська РА ОМР стверджувала, що договір-купівлі продажу нерухомого майна від 24.12.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в порядку статі 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, оскільки підстава виникнення у [PERSON] права власності, за умови, що квартира ніколи не була приватизованою, не могла відчужуватись, є незаконною. Враховуючи викладене, позивач в порядку ст.388 ЦК України просив витребувати спірну квартиру на свою користь, усунути перешкоду в користуванні спірним майном шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] Окрім задоволення позовних вимог, позивач просив присудити на свою користь понесені судові витрати на оплату судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на низку таких незаконних угод за участю [PERSON], [PERSON], розгляд таких справ судами, наявність кримінального провадження. Представник відповідачів[PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, стверджуючи, що відповідачами вимоги закону при укладені оспорюваного договору не порушувались, про обставини незаконного укладення договору між [PERSON] та [PERSON] їм відомо не було, відповідачі є добросовісними набувачами. Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не з'явилась, повідомлялась про розгляд справи, про причини неявки не повідомила, в процесі розгляду справи позов не визнала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась про розгляд справи в порядку статей 74-76 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Вказані обставини не оспорюються учасниками процесу та підтверджуються Положення «Про Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженим рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року із відповідними змінами. За пунктом 3.2.4 вищезазначеного Положення Малиновська районна адміністрація ОМР виконує функції уповноваженого органу власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень, а також комунальних підприємств житлово-комунальних сервісів. Квартира [ADDRESS] вищевказаного будинку належить місцевим радам. В 2014 році ході перевірки позивачем, однак, було встановлено, що спірна квартира має власника - [PERSON] Право власності набуто нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24.12.2013 року з [PERSON] Право власності на спірне майно у [PERSON] в свою чергу виникло на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2013 року з [PERSON] За даними КП «Міське агентство з приватизації житла» спірна квартира на час укладення такого договору була не приватизованою, належала місцевим радам. Так, спірна квартира надавалась позивачем у користування громадянам за договорами найму. В 2009 році розпорядженням МРА ОМР №179/01-06 був припинений договір найму з громадянкою [PERSON] у зв'язку з її смертю. Цим же розпорядженням МРА ОМР укладений договір найму з братом померлої [PERSON] 23.01.2012 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси наймачем квартири [ADDRESS] визнано [PERSON] 25.04.2012 року рішенням апеляційного суду Одеської області у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і криміна-льних справ від 09.04.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін. 22.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири спірної квартири, договір посвідчений нотаріально, реєстровий номер 3183. З тексту договору вбачається, що при посвідченні договору нотаріус виходив з свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 28.01.2010 року, за яким квартира належала на праві приватної власності [PERSON] Як вбачається з відомостей КП «Міське агентство з приватизації житла» від 18.05.2015 року за №1589/0120 таке свідоцтво про право власності на житло [PERSON] ніколи не видавалось, квартира [ADDRESS] не є приватизовано. Розпорядженням за номером [NUMBER] була зареєстрована інша квартира на сім'ю Сакуліних. Через місяць після укладення угоди із [PERSON] (24.12.2013 року) [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON] за договором купівлі- продажу, посвідченим нотаріально, реєстровий номер 3398. На підставі укладеного договору приватним нотаріусом до державного реєстру прав на нерухоме майно внесений запис про реєстрацію права власності [NUMBER] за [PERSON] За матеріалами цивільної справи позивач дізнався про вищевказані обставини в 2014 році під час проведення перевірки справ, які перебувають на контролі Малиновської районної адміністрації ОМР. Позов пред'явлений позивачем 11.08.2015 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності. Так, правочином відповідно до статті 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків. При цьому зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зазначене узгоджується із статтею 203 ЦК України, за якою особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що узгоджується із статтею 204 ЦК України. Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин відповідно до статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами позивача, що на час укладення договору купівлі-продажу, що оспорюється [PERSON] не була і не могла бути власником спірного приміщення, відповідно, не набула право на відчуження останнього, а договір купівлі-продажу спірного майна від 24.12.2013 року укладений без додержання вимог ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 658 ЦК України, що тягне в порядку частей 1 та 3 статті 215 ЦК України визнання його недійсним за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради як органу, в оперативному управлінні якого перебуває спірна квартира. Зазначене узгоджується із ст.137 ГК України, за якою право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності. Розглядаючи позовні вимоги МРА ОМР в порядку статті 388 ЦК України суд виходить з наступного: Одним із ефективних речово-правових способів захисту права власності є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), тобто, позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Віндикаційний позов базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке, не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом у володіння інших осіб. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас, законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом"). Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом, що узгоджується із Положенням про МРАвід 13.02.2014 року. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. При вирішенні спору суд не погоджується із доводами представника [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, що виключає задоволення вимог МРА ОМР. Із ст. 388 ЦК України випливає, що від недобросовісного набувача майно може бути витребуване власником в усіх випадках. Поряд із тим, законодавець передбачає можливість витребування власником свого майна за певних обставин і від добросовісного набувача. Від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно у особи, що не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише у разі, коли майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Отже, у разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених обставин, законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві. Так, позивач не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися спірною квартирою, але вже й фактично нею не володіє. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про визнання договору купівлі спірного майна недійсним, спірне майно знаходиться у фактичному користуванні [PERSON], спірна квартира вибула з володіння МРА ОМР поза волі позивача, між сторонами по справі відсутні цивільні договірні відносини, спірна квартира є індивідуально визначеною річчю, позивачем обраний правильний спосіб захисту порушеного права визначений ст. 388 ЦК України. Однак це не означає, що добросовісний набувач узагалі позбавлений можливостей захисту своїх інтересів, адже він може звернутися з відповідним позовом до особи, яка відчужила майно власника, як і має право залишити за собою зроблені ним поліпшення, якщо вони можуть бути відокремлені без пошкодження речі, а якщо це неможливо, добросовісний володілець має право вимагати відшкодування зроблених на поліпшення витрат, але не більше розміру збільшення вартості речі. Крім того, суд не погоджується із вимогами позивача про усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], оскільки вказані вимоги є передчасними, такий спір між сторонами на час розгляд справи відсутній, а рішення суду може бути виконано цими відповідачами шляхом добровільного звільнення спірного приміщення після набрання рішенням законної сили. Судові витрати по оплаті судового збору, документально підтверджені позивачем підлягають присудженню на користь МРА ОМР пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial