Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

02.07.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним (удаваним) договір дарування 1275/8000 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 180,2 кв.м., жилою - 105,7 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 19.09.2007 року; визнати дійсним договір купівлі-продажу 1275/8000 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 180,2 кв.м., жилою - 105,7 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 19.09.2007 року; визнати недійсним (удаваним) договір дарування квартири [ADDRESS] від 24.02.2010 року та договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], визнати дійсним договір міни квартири [ADDRESS] від 24.02.2010 року та договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, поділити вказану квартиру в рівних частках та визнати за сторонами право власності по ? частині вказаної квартири; поділити земельну ділянку [NUMBER], що розташована по вул. Лиманська, СТ «Буревісник» ОСК «Чайка» у Дачненській сільській раді Біляївського району Одеської області площею 0, 0525га в рівних частках та визнати право власності по ? частині за [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивувала тим, що з 19.02.1984 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року було розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], однак, оформлена вказана квартира була на відповідача за договором дарування від 24.02.2010 року, укладеним між ним та [PERSON] Позивач стверджує, що даний договір приховує договір міни, так як у цей день сторонами було укладено ще один договір, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 1275/8000 частин квартири [ADDRESS], які також були придбані у шлюбі. В свою чергу зазначені 1275/8000 частин були придбані відповідачем у подружжя [PERSON] 19.09.2007 року тобто на наступний день після отримання кредитних коштів в АКІБ «УкрСиббанк» по договору про надання споживчого кредиту від 18.09.2007 року. [PERSON] отримав в кредит 35 000 доларів США, які були сплачені продавцям [PERSON], а решта була витрачена на ремонтні роботи. Кредит брався під заставу квартири [ADDRESS], де мешкала родина [PERSON]. Відчуження оформлювалось договором дарування від 19.09.2007 року, який позивач вважає також удаваним, так як він приховував договір купівлі-продажу. Як стверджує позивач, про вказані договори їй відомо не було, так як вона цілком довіряла своєму чоловіку і про наведене їй стало відомо лише під час розірвання шлюбу, що і стало підставою для звернення до суду. У судовому засіданні позивач вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] вимоги за первісним позовом визнав частково, 04.11.2013 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, яку 28.03.2014 року уточнив та зазначав, що фактично 19.09.2007 року між ним та [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1275/8000 частин квартири [ADDRESS], у зв`язку з чим придбана частина квартири являється спільною сумісною власністю подружжя (а.с.53), однак, зазначав, що кошти на придбання цієї квартири були отримані в кредит від АТ «УкрСибБанк», а кредитні зобов`язання погашає лише він особисто. Крім того, вказував на те, що про [PERSON] було відомо про договір, укладений з [PERSON] ще з 2007 року, так як саме вона за допомогою своєї подруги ріелтора займалась пошуком нерухомості та підготовкою усіх необхідних документів. Також вказував, що під час шлюбу ними були набуті ще два автомобіля Nissan-Primera, 1988 року випуску та Toyota Yaris, 2006 року випуску, які були зняті його колишньою дружиною з обліку та переоформлені на інших людей, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача компенсацію вартості ? частини зазначених автомобілів. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, вказуючи на те, що спірні автомобілі були продані нею під час перебування у шлюбі, а кошти витрачені на потреби сім`ї. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення повідомлялись належним чином, надали до суду нотаріально посвідчену заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнали у повному обсязі та просили розглянути справ у їх відсутність (а.с.32). Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про слухання справи сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Розглянувши справу, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши подані документи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої був укладений договір дарування, за яким останній отримав у дар 1275/8000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 180,2 кв.м., житловою 105, 7 кв.м. (а.с.5). Зазначений договір дарування позивач за первісним позовом просить визнати недійсним (удаваним), стверджуючи, що сторонами насправді був укладений договір купівлі-продажу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як вбачається з п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватись тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно (товар) та зобов`язується сплатити за нього певну грошову суму. Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що 1275/8000 частин квартири [ADDRESS] були продані [PERSON] та [PERSON] [PERSON] суду надано не було, а саме не була визначена грошова сума, за яку придбана зазначена частина квартири, не надані письмові докази передачі грошових коштів тощо. На думку суду, визнання відповідачами [PERSON] позовних вимог [PERSON], належними у розумінні статей 58,59 ЦПК України доказами вважатись не може. Також не можна вважати належним доказом зазначених обставин існування договору про надання споживчого кредиту, укладеного 18 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], так як кредит надавався особисто позичальнику [PERSON] та погашався за його особисті кошти (а.с.64-65), а договір дарування був укладений лише наступного дня. Більш того, суд погоджується з твердженням відповідача [PERSON] про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності щодо оскарження даного договору, так як у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] була поручителем по зазначеному кредитному договору (а.с.61) та за її особистим твердженням була присутня при укладанні договору дарування 19.09.2007 року. Відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3,4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, судом встановлено, що 24.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого останній отримав у дар квартиру [ADDRESS] (а.с.4). У цей же день [PERSON] отримала від [PERSON] у дар 1275/8000 частин квартири [ADDRESS] (а.с.76). Позивач стверджувала, що 24.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни, який і просила визнати дійсним. Відповідно до вимог статей 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. Однак, договори дарування від 24.02.2010 року не містять ознак договору міни, так як були укладені не одночасно (зареєстровані за №№160 та 163), мають різну вартість дарунку (11213грн. та 2863гривні), доказів проведення доплати за товар більшої вартості не надано тощо, у зв`язку з чим у даній частині позову також слід відмовити. Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя мас бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При цьому розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У відповідності до вимог ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Однак, квартира [ADDRESS] згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України не може вважатись спільним майном подружжя. Більш того, суд прийшов до висновку про те, що позивач за первісним позовом обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом про визнання за сторонами права власності по ? частині спірної квартири, так як згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватись тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Разом з тим, вимоги позивача за первісним позовом в частині поділу земельної ділянки [NUMBER], що розташована по вул. Лиманська, СТ «Буревісник» ОСК «Чайка» у Дачненській сільській раді Біляївського району Одеської області площею 0, 0525га в рівних частках та визнання права власності по ? частині за [PERSON] та [PERSON], на думку суду, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Так як зазначена земельна ділянка була набута [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2000 року, то вона є спільним майном подружжя та підлягає розподілу. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо поділу автомобілів Nissan-Primera, 1988 року випуску та Toyota Yaris, 2006 року випуску, то вони не можуть бути задоволені, так як згідно відповіді заступника начальника УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 14.03.2014 року автомобіль Nissan-Primera, 1988 року випуску, д/н [NUMBER] 18.01.2013 року (під час перебування сторін у шлюбі) був знятий з реєстраційного обліку та переоформлений на іншу людину, а автомобіль Toyota Yaris, 2006 року випуску, д/н [NUMBER] знятий з обліку 17.04.2013 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі і доказів того, що автомобілі були продані, а грошові кошти витрачені [PERSON] не на потреби сім`ї суду надано не було. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу грунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial