Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Як зазначає позивачка 22 вересня 2014 року міським головою м. Ніжин було видано розпорядження № 135 «Про розірвання контракту та звільнення з посади» відносно її, позивачки, згідно якого її звільнено з посади директора підприємства та розірвано контракт у зв'язку з невиконанням та неналежним виконанням керівником умов контракту. На виконання зазначеного розпорядження т.в.о. обов'язки директора підприємства видав наказ № 55 про її звільнення з посади на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України та п. 6 контракту. Вважаючи її звільнення незаконними позивачка, оскільки під час звільнення вона перебувала на стаціонарному лікуванні, позивачка і просить суд визнати незаконними та скасувати зазначені акти, поновити її на роботі на посаді директора комунального підприємства та стягнути з комунального підприємства «Комунальний ринок» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача змінила та збільшила обсяг заявлених вимог та просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Ніжинської міської ради № 23-60/2014 від 22 липня 2014 року «Про дострокове розірвання контракту з директором державного комунального підприємства «Комунальний ринок» та її звільнення»; визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови м. Ніжин «Про розірвання контракту та звільнення з посади» № 135 від 22 вересня 2014 року; скасувати наказ державного комунального підприємства «Комунальний ринок» «Про звільнення [PERSON].» 3 55 від 24 вересня 2014 року; Поновити [PERSON] на посаді директора державного комунального підприємства «Комунальний ринок»; стягнути з державного комунального підприємства «Комунальний ринок» на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день винесення судом рішення по справі; зобов'язати державного реєстратора державної реєстраційної служби внести до Єдиного державного реєстру відповідні зміни. Представники відповідачів заявлених вимог в судовому засіданні не визнали в повному обсязі. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися з невідомих для суду причин, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені завчасно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав: Рішенням № 23 - 60/2014 від 27 липня - 5 серпня 2014 року Ніжинська міська рада вирішила розірвати контракт з директором державного комунального підприємства «Комунальний ринок» [PERSON] та звільнити її з займаної посади у зв'язку з невиконанням та неналежним виконанням умов контракту, і дане рішення ґрунтується на підставі відповідних документів. Оскільки вирішення питання розірвання контракту у зв'язку з його неналежним виконанням віднесено до виключної компетенції міської ради, то саме рада на своєму засіданні встановлює, чи були порушені умови контракту, чи ні. В даному випадку дійсно є об'єктивні дані про порушення позивачкою умов контракту, як то: нераціональне використання отриманого доходу, ненадання звіту про виконання умов контракту за 2013 рік, ненадання щоквартальної інформації щодо орендарів, не погодження з міським головою штатного розпису та інше, що і надало міській раді підстави для прийняття рішення про розірвання контракту, а тому вимоги позивачки про скасування рішення ради є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Що стосується самої процедури звільнення позивачка з займаної посади, то в Постанові Верховного суду України від 26 грудня 2012 року № 6-156цс12 «Про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди» зазначено: «Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. Згідно із п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено умови, зазначені у контракті. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.,п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється». Оцінюючи наведене в сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання її звільнення незаконним і поновлення на роботі є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, що відповідно тягне за собою і відмову в задоволенні інших вимог.

Outcome: dismissed