Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1991 року. Відповідно до рішення Бахмацького райсуду Чернігівської області від 03 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони збудували будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту, виданого Прилуцьким МБТІ в липні 2013 року, у 2004 році був збудований будинок А - 2, у 2004 році - збудовано прибудову а - 2, ґанок, у 2000 році - гараж Г - 1 , у 2000 році - погріб П 2 (г - 1), погріб П 2. Будинок з надвірними будівлями не введений в експлуатацію, на нього не видано свідоцтво про право власності, і не проведена реєстрація права власності. Рішенням Бахмацького райсуду Чернігівської області [PERSON] було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину самочинно збудованого житлового будинку під [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили і в апеляційному порядку оскаржено сторонами не було (від 14. 10. 2014 року) У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на 1/2 частину, будівельних матеріалів та конструкцій житлового будинку під [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в період шлюбу з відповідачкою, за сумісні кошти вони збудували будинок з надвірними будівлями в період з 2000-2004 рр. Земельна ділянка, на якій збудовано будинок з надвірними будівлями, перебувала у користуванні відповідачки на підставі договору купівлі - продажу старого будинку, до 26.11.1991 року. Під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми. Цим будівництвом права інших осіб не порушувались. Після завершення будівництва Бахмацьким відділенням Прилуцького МБТІ був виданий технічний паспорт, в якому загальна вартість будинку була визначена в 581510 грн. Він намагався ввести будинок в експлуатацію, звертався до інспекції ДАБК в Чернігівській області, але йому письмово було повідомлено, що з відповідною заявою з приводу цього питання може звернутися замовник або його уповноважена особа з відповідними документами, в тому числі, з документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розміщено об"єкт. Користувачем земельної ділянки є його колишня дружина, відповідачка у справі, яка ніяким чином не бажає здійснювати дії на введення будинку в експлуатацію. Судова практика Верховного Суду України виходить з того, що коли на будинок, який є предметом спільної сумісної власності подружжя, відсутнє свідоцтво про право власності, тобто, власність не зареєстрована у визначеному законом порядку, такий будинок не може бути об"єктом поділу. Право одного із подружжя виникає на будівельні матеріали, обладнання, конструкцію, які були використані в процесі будівництва цього будинку, але першочергово слід звернути увагу на правовий статус земельної ділянки, на якій зведений будинок. Відповідачка всіляко перешкоджає у вирішенні його питання про розподіл спільного майна подружжя та не сприймає добровільний розподіл будинку. Його частка в будівельних матеріалах та конструкціях будинку складає 1/2 частину. Просить також стягнути із відповідачки судовий збір в розмірі 2907 грн. 55 коп. і 500 гривень за складання адвокатом позовної заяви. В судовому засіданні позивач підтримав свою позовну заяву і просить її задовільнити в повному обсязі. Він не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з"явилась. Про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання нею судової повістки (а. с. 33). Причини неявки до суду не повідомила. Заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. Розгляд справи за відсутності відповідачки здійснювався відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з слідуючих підстав. Згідно із ст. 331 ч. 2 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів регулюється Порядком, затвердженим постановою Кабміну України від 13. 04. 2011 р. № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає ніяких винятків. Як правило, усі об"єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ „Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (№ 1952- ІV) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації . Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Визнання права власності на об"єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19.09.2011 року (справа № 3-82 гс/11/32/14). У первісній редакції ст. 331 ЦК в ч. 4 містилось положення, згідно із яким за заявою заінтересованої особи суд міг визнати її власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною. Законом України від 15. 12. 2005 року № 3201 - ІV „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України ч. 4 ст. 331 виключено. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04. 10. 1991 року № 7 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" за позовом дружини, членів сім"ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або із урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію". Згідно із ст. 11 ч. І, ІІ ЦПК України „ суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд". Позивач, звернувшись до суду із позовною заявою, обрав такий спосіб захисту прав та інтересів, як визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструкцій житлового будинку, що не суперечить способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1991 року, про що підтверджує копія свідоцтва про укладення шлюбу від 26. 11. 1991 року серії [NUMBER] (а. с. 9). Рішенням Бахмацького райсуду Чернігівської області від 03.08.2012 року (а. с. 10) шлюб між сторонами було розірвано. Технічним паспортом на садибний ( індивідувальний ) житловий будинок [ADDRESS], виготовленим Прилуцьким МБТІ (а. с. 15-20) встановлено, що в період шлюбу сторонами був збудований будинок А - 2, прибудова а - 2 /2004 рік/, ганок /гн/, гараж Г - 1, погріб / Г - 1/ -2000 рік, погріб Пг - 2002 рік. Сарай - літня кухня (В- 1 ), прибудова до неї (в - 1) були збудовані в 1982 році, вбиральня У - в 1980 році. В судовому засіданні позивач зазначив, що ці будівлі були збудовані до реєстрації з ним шлюбу, так як ці будівлі відповідачка придбала за договором купівлі - продажу, але між ким укладався договір і коли, йому невідомо, бо документи знаходяться у відповідачки, і вона їх йому на надає. Крім того, на час придбання цих будівель могла змінюватися назва вулиці і нумерація будинку. Крім того, відповідачка змінювала прізвище ( [PERSON], [PERSON] , [PERSON]) , так як у неї був повторний шлюб. За повідомленням реєстраційної служби Бахмацького РУЮ (а.с. 34, 35), Прилуцького МБТІ ( а.с. 36), відділу Держземагенства у Бахмацькому районі (а.с. 37) право власності на будинок під [ADDRESS] , а також земельна ділянка під цим будинком за відповідачкою і позивачем не зареєстровані. В силу ч. І ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин - спорудження будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами ст. 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно із ст. 28 КпШс України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України. Відповідно до ч. І ст. 61 СК України об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь -яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України „рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах , є обов"язковим для всіх суб"єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України . Суди зобов"зані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України". В постанові Верховного Суду України від 11.06.2012 року по справі № 6- 66- ц 11 було зазначено, що за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, об"єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, установлено, що в разі не набуття права власності на новостворене майно через відсутність його державної реєстрації відповідно до вимог закону , а також у разі не завершення будівництвом жилого будинку, об"єктом спільної власності подружжя є матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що відповідає вимогам ст. 331 ЦК України. А тому, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструкцій житлового будинку і споруд, які були використані для будівництва, в період шлюбу. Згідно із ст. 88 ЦПК України „стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог". Відповідно до ст. 79 ЦПК України „ судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов"язаних із розглядом справи. До витрат, пов"язаних із розглядом справи, належать : ч. 3 п.2 „ витрати на правову допомогу". Відповідно до ст. 84 ч.2 ЦПК України „граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом". При подачі позову до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2907 грн. 55 копійок . Суд вважає, що поскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, з відповідача повинні бути стягнуті судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто, ( 581510-16446-7819-699: 2) = 2782грн.68 копійок судового збору. Відповідно до ст. 1 ЗУ „ Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 року „ розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної зарплати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи". Відповідно до квитанції № 226 від 27.10.2014 року ( а.с. 2) позивач сплатив адвокату за складання позовної заяви до суду 500 гривень. П. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 „ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" зазначає, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов"язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій ,переклад документів, копіювання документів). Суд вважає, що сума 500 гривень відповідає часу - 1 годині 2 хвилини, необхідного для складання адвокатом позовної заяви, виходячи із вартості 1 години роботи (1218*40% ) = 487грн.20 коп., і із обсягу позовної заяви . Поскільки , позовні вимоги позивача задовольняються частково, із відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 478 грн. 54 копійки .

Outcome: dismissed