Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на домоволодіння, у якому просить суд визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1979 року. За час шлюбу 01 квітня 1989 року вони з чоловіком придбали будинок в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Старобільської районної ради № 144 від 19 квітня 1989 року її чоловікові [PERSON] було дозволено будівництво житлового будинку за вищевказаною адресою. Вони побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS], але право власності на вказане домоволодіння оформлено за відповідачем. Вказане домоволодіння нажито ними в період шлюбу та відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з тим, що відповідач не бажає вирішити даний спір у добровільному порядку, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій позов визнала у повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1979 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). За час шлюбу 01 квітня 1989 року вони придбали будинок в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Старобільської районної ради № 144 від 19 квітня 1989 року відповідачу [PERSON] було дозволено будівництво житлового будинку за вищевказаною адресою. Вони побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS], але право власності на вказане домоволодіння оформлено за відповідачем [PERSON] Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з роз'ясненнями п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказаний в позові будинок сторони придбали за час шлюбу, тому суд вважає, що вказане домоволодіння нажито сторонами в період шлюбу та відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач [PERSON] має право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. На підставі ст.ст.15, 16, 325, 368, 372 ЦК України, 60, 70, 71 СК України

Outcome: partial