Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Позов мотивував тим, що 23 липня 2014 року ним було надано відповідачу [PERSON] грошову позику - грошові кошти в розмірі 20000,00 дол. США., які останній зобов`язався повернути повністю до 23.10.2014 року, про що в присутності двох свідків була складена розписка. Проте, відповідач не виконав зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. На підставі наведеного просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 20000,00 дол. США, суму 3% річних від простроченої суми в розмірі 1633,97 дол. США, суму пені (подвійної облікової ставки НБУ) від простроченої суми в розмірі 21083,29 дол. США. 08 квітня 2019 року представником відповідача за первісним позовом, адвокатом Шпуганич В.П. до суду подано відзив на позов [PERSON] , відповідно до якого відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнає. Крім того, факти викладені у позові, а саме отримання позики в доларах США, отримання грошових коштів за розпискою як позики, а також факт передачі грошових коштів саме 23 липня 2014 року у присутності свідків - заперечує. Так, відповідач зазначає, що грошові кошти 23 липня 2014 року в сумі 20 тисяч доларів США у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] не передавалися. [PERSON] передавав, а [PERSON] отримав у липні 2014 року (на 4 дні пізніше) грошові кошти у сумі 15 000 Євро, але не в позику, а на спільну діяльність. Так на протязі 2014-2016 року відповідач поставляв позивачу одяг та взуття оскільки той працював у магазині Адідас Україна в м. Ужгороді по вул . Корзо , 17 , мав велику клієнтську мережу та мав можливість на взаємовигідних умовах реалізовувати продукцію. Та обставина, що позивач працював з 10.03.2009 року в ДП "Адідас - України" та з 01.08.2012 року займав посаду менеджера магазину LDP 15434 (магазин №110, м.Ужгород, вул.Корзо, 17) підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09 листопада 2015 року у справі №308/6492/15-ц. Розписка про отримання коштів стала гарантією повернення інвестиції позивачу. Так, на протязі 2014-2016 року позивачу було повернуто 9500 тис. Євро та обумовлений сторонами прибуток. Відповідач визнає, що залишок гарантованих коштів перед позивачем за спільною діяльністю становить 6500 Євро. Саме вказану суму коштів відповідач мав намір передати у травні 2018 року позивачу у присутності приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегул І.І. Вказані обставини наміру відповідача повернути саме ці кошти відображені у акті приватного виконавця, що міститься в матеріалах справи. Спільна діяльність, форма інвестування та форма отримання прибутку його розподіл була сторонами погоджена та по суті виконувалася. За таких обставин є всі підстави для відмови у задоволенні позову [PERSON] , оскільки кошти отримані за розпискою не являлись позикою, а були фінансуванням спільної діяльності позивача та відповідача. Адвокат Шпуганич В.П., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним. Позов мотивував тим, що 23 липня 2014 року [PERSON] було надано [PERSON] письмову розписку про отримання від нього в присутності 2 (двох) свідків грошову позику грошові кошти в розмірі 20 000.00 дол. США., з зобов`язанням повернення до 23.10.2014 року. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, грошові кошти 23 липня 2014 року в сумі 20 000 доларів США у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] не передавалися. Турецький передавав, а [PERSON] отримав кошти у валюті Євро. Кошти отримані від [PERSON] були отримані не як на позику, а як на спільну діяльність. Розписка про отримання коштів стала гарантією повернення інвестиції позивачу. Так на протязі 2014-2016 року йому було повернуто 9500 Євро та обумовлений сторонами прибуток. Окрім того, мали місце випадки коли кошти передавалися не безпосередньо [PERSON] , а його дружиною [PERSON] . [PERSON] визнає, що залишок гарантованих коштів перед [PERSON] за спільною діяльністю становить 6500 Євро. Саме вказану суму коштів [PERSON] мав намір передати у травні 2018 року у присутності приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегул І.І. Вказані обставини його наміру повернути саме ці кошти відображені у акті приватного виконавця що міститься в матеріалах справи. Спільна діяльність, форма інвестування та форма отримання прибутку його розподіл була сторонами погоджена та по суті виконувалася. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі викладеного [PERSON] просить суд за зустрічним позовом визнати розписку від 23 липня 2014 року складену [PERSON] договором про спільну діяльність [PERSON] та [PERSON] . 18 квітня 2019 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] до суду було подано відзив на зустрічний позов, відповідно до якого позивач за первісним позовом зазначає, що зустрічна позовна заява є явно необґрунтованою. Жодного доказу на підтвердження заявлених вимог стороною відповідача не надано, а саме ні накладних на товар ні будь - яких доказів ведення спільної діяльності. В даному випадку має місце зловживання процесуальними правами, шляхом подання завідомо необгрунтованого позову. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином (Постанова Верховного Суду від 10.10.2018 р. справа № 367/4829/ 16-ц). Посилання адвоката відповідача на уявну спільну діяльність є введенням суду в оману, це підтверджується тим, що в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі (повернута згідно Ухвали від 24.10.2018 р. справа 308/7037/17; провадження N9 22-ц/4806/819/18) сторона відповідача визнає, що 23.07.2014 р. позивачем було надано відповідачу [PERSON] грошову позику в розмір 20 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути через три місяці, про що в присутності свідків була складена розписка. Варто зазначити, що відповідач брав у позику грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США для нібито погашення кредиту, який він отримав в ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі 62 000 доларів США. Даний факт підтверджується Інформаційною довідкою №104885253 (відомості з державного реєстр іпотек) та Витягом із сайту Судова влада по справі № 308/7602/16-ц про стягнення ПАТ «ОТП Банк» заборгованості з відповідача за кредитним договором CM SME800/089/2008 від 24.07.2008 року. Не заслуговує на увагу також твердження представника сторони, яка заявила зустрічний позов про те, що він постачав [PERSON] одяг та взуття, оскільки його КВЕД 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами, включає виключно роздрібну торгівлю іншими товарами з наметів, лотків та на ринках, такими як: килими та килимові вироби, книги, ігри та іграшки, товари для дому та побутова електроніка, музичні та відеозаписи. КВЕДИ, які передбачають торгівлю одягом та взуттям - це 47.19, 47.71, 47.72. Відповідно до наведеного, [PERSON] просто не міг постачати [PERSON] одяг та взуття, оскільки ніколи не займався такою діяльністю. Відповідно до наведеного та у зв`язку з тим, що ніколи спільної діяльності між сторонами не було та жодної господарської операції не здійснено, сторона, що заявила зустрічний позов, не подала належних доказів та первинних документів, які б підтверджували хоч які-небудь господарські операції між сторонами. Крім того, згідно ст.1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. [PERSON] укладав з [PERSON] виключно договір позики, який підтверджений розпискою. На підставі зазначеного просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. 18 квітня 2019 року представником позивача за первісним позовом до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до зустрічного позову [PERSON] .. 09 липня 2019 року адвокатом, представником позивача за первісним позовом [PERSON] до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка мотивована тим, що відповідачем не повернуто позивачу суму боргу у розмірі 20 000 дол. США, починаючи з 24.10.2014 року і станом на 11.07.2019 року з відповідача окрім суми боргу необхідно стягнути 3% річних в розмірі 2825,75 дол. США. Окрім того зазначає, що позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно вимог ст.1048 ЦК України, відповідно з відповідача необхідно стягнути, починаючи з 24.07.2014 року і станом на 11.07.2019 року проценти від суми, що надана в позику в розмірі 17743,56 дол. США. 24 вересня 2019 року представником позивача за зустрічним позовом до суду було подано пояснення, а також заяву щодо строків позовної давності для звернення до суду, відповідно до якої зазначає, що позивач обраховує моментом існування про порушення своїх прав саме липень 2018 року, і до цих правовідносин до застосування підлягає норма ч.1 ст.261 ЦК України з якої обраховується право на звернення до суду. Таким чином строк для захисту порушеного права починається з 14 липня 2018 року і закінчується 13 липня 2021 року, тому позивач за зустрічним позовом просить при винесенні рішення по справі поновити йому строк звернення до суду (якщо такий порушено) для захисту його прав та інтересів за зустрічним позовом. 01.10.2019 року, під час розгляду справи представником позивача за первісним позовом до суду було подано заперечення на пояснення від 23.09.2019 року та розрахунок від 01.10.2019 року згідно якого, 15.11.2018 року сума основного боргу змінилась та становить 19 535,94 дол. США, сума 3% річних складає 2 804, 55 дол. США, проценти - 17 689,81 дол. США, разом - 40 030, 30 дол. США, а також 03.10.2019 року через канцелярію суду подано пояснення щодо нарахування процентів на позику. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала поданий позов та просила стягнути кошти за борговою розпискою, 3% річних та відсотки за користування позикою. Що стосується зустрічного позову, представник позивача проти задоволення такого заперечила, просила суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, просив суд відмовити в його задоволенні, а що стосується зустрічного позову то такий підтримав та просив суд вимоги такого задовольнити. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини та приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 липня 2014 року [PERSON] було надано відповідачу [PERSON] грошову позику - грошові кошти в розмірі 20000,00 дол. США., які останній зобов`язався повернути повністю до 23.10.2014 року, про що в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] була складена розписка. Відповідно до розрахунку від 01 жовтня 2019 року, 15.11.2018 року за вказаною розпискою стягнуто 12 919,26 грн., таким чином основна сума боргу змінилась та становить 19 535,94 дол. США. Оригінал розписки знаходиться у позивача, яку представник позивача [PERSON] надала суду для ознайомлення (а.с.123). Під час розгляду справи, у судовому засіданні 01.10.2019 року, відповідач [PERSON] не заперечив, що зміст розписки відповідає дійсності, боргову розписку він писав власноруч, доказів повернення коштів він не має. Відповідно до ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. 31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У відзиві на позов відповідач вказував, що повернув позивачу частину отриманих грошових коштів. Суд вважає такі твердження відповідача безпідставними, оскільки належних доказів на підтвердження повернення боргу позивачу відповідач до суду не надав. В свою чергу, як стверджує позивач, борг відповідач йому не повернув. Такі твердження відповідача суд розцінює, як спосіб захисту, обраний останнім з метою уникнути цивільної відповідальності за невиконання зобов`язання. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18) дійшла висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи, що відповідач в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надав до суду належних доказів повернення позивачу грошових коштів, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів в сумі 19 535,94 дол. США. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі без відносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02 липня 2014 року. В даному випадку договором позики на суму 19535,94 доларів США, який викладено у вигляді боргової розписки, непередбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, а тому позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив також стягнути проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, судом встановлено правомірність розрахунку відсотків за період користування коштами, який надано позивачем та приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів в сумі 17689,81 дол.США. Щодо вимоги про стягнення 3% річних, суд керується наступним. У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, в тому числі щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. (Правова позиція Великої палати від 16 січня 2019 року.) Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році). Таким чином, з метою захисту майнових прав та інтересу позивача, який полягає у отриманні компенсації від боржника у вигляді 3 % річних від простроченої суми боргу, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню за договором позики від 23.07.2014 року сума - 2804,55 дол.США. Суд вирішуючи справу в межах поданого зустрічного позову адвокатом Шпуганича В.П., який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину удаваним, виходить в даному випадку з того, що позивач за зустрічним позовом в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання договору позики удаваним є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання договору про спільну діяльність. Своїми підписами сторони договору позики погодили та скріпили отримання [PERSON] коштів (позики) та виникнення у сторін відповідних зобов`язань. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] з власної волі уклав договір позики, що підтверджується зробленим власноруч його підписом, який він також в процесі розгляду справи під сумнів не ставить. Доказів які б підтвердили інші обставини укладання договору або інші його умови до суду позивачем за зустрічним позовом чи його адвокатом не надано. З урахуванням обставин справи відносини між сторонами регулюються ст.ст. 203, 215, 216, 235, 1046, 1047 ЦК України. Як вже зазначалось, відповідно до ст.1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно до Узагальнення Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз`яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до наступних висновків. Стороною позивача за зустрічним позовом [PERSON] не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, а тому воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору позики. У судовому засіданні встановлено, що у обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину; за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між стонами договору позики. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків. [PERSON] не підтвердив аргумент, що сторони домовились, про договору про спільну діяльність. Суд приходить до такого висновку виходячи з положень ст.76 ЦПК України, тому що позивач не надав необхідних, належних та допустимих доказів. Окрім того, [PERSON] також не зазначав про фактичне укладення між сторонами договору про спільну діяльність. Також, твердження, що позивач за зустрічним позовом не отримував коштів у валюті долари США за договором позики не може буди підставою для визнання його удаваним, оскільки обраний невірний спосіб захисту прав позивача. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] заявила суду вимогу про застосування строків позовної давності до зустрічного позову, але суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає за його недоведеністю і тому позивачу необхідно відмовити у задоволенню позову по суті. Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За даних обставин, з відповідача [PERSON] за первинним позовом підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у розмірі 8000,00 грн. Судові витрати за зустрічним позовом слід покласти на позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] .

Outcome: partial