Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області по стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що весною 2016 року він звернувся до Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області з проханням визначити межі між його земельною ділянкою та земельною ділянкою гр.[PERSON] В сільській раді йому сказали, щоб заплатити 150 грн. в якості плати за виїзд узгоджувальної комісії, що він і вимушений був зробити, адже потребував захисту та залагодження земельного спору з сусідкою. Йому повідомили, що це обовязкова та навіть офіційна «плата» та видали квитанцію до прибуткового касового ордеру від 16.03.2016 року № 217. В грудні 2016 року він звернувся до Гайсинського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги через Тростянецьке бюро правової допомоги для отримання безоплатної вторинної правової допомоги, де йому призначили адвоката. Під час виконання доручення адвокатом було здійснено запит до Ободівської сільської ради від 31.01.2017 року № 36 та отримано відповідь, в тому числі і копію рішення сесії, з якої позивач дізнався про те, що 15.02.2016 року сесія Ободівської сільської ради ухвалила рішення, яким обклала незаконними та фіксованими «благодійними внесками» всю громаду, включаючи позивача. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування обовязкові для виконання на її території, такі благодійні внески, які лише можуть бути велінням серця, стали акумулюватися на виконання окремих доручень на спеціальному рахунку сільської ради, як вбачається з самого тексту оскаржуваного рішення, як обовязковий платіж на виконання звичайних повноважень сільської ради, за які уповноваженні працівники отримують заробітну плату, а інші витрати фінансуються також з бюджету. Аналогічне незаконне рішення «Про додаткові заходи щодо поповнення бюджету та впровадження додаткових благодійних надходжень» було також прийнято і в 2017 році, що підтверджується відповідним адвокатським запитом від 07.06.2017 року № 262 та відповіддю Ободівської сільської ради на нього з доданими документами. Такі рішення відповідача є протиправними, а тому були скасовані рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.10.2017 року у справі № 147/285/17. Внаслідок прийняття відповідачем рішень, які були визнані незаконними та скасованими позивачу була завдана матеріальна шкода в розмірі 150 гривень, які він був вимушений заплатити за виїзд комісії в якості «примусової благодійної допомоги» та моральна шкода в розмірі 100 000 гривень, яка йому завдана внаслідок моральних страждань, які він відчував протягом майже двох років, намагаючись пояснити в Ободівській сільській раді про те, що такі рішення є протизаконними та не підлягають до виконання, натомість з нього сміялися, кепкували, вказували, що він все одно нічого не змінить та не добється справедливості. В звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з даним позовом та просив стягнути на його користь понесені ним матеріальні збитки в сумі 150грн та моральну шкоду в сумі 100000,00грн., а також сплатити понесені ним витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, додатково пояснив, що дії відповідача дійсно нанесли його довірителю як матеріальних збитків в сумі 150грн. так і моральної шкоди в розмірі 100000,00грн. Надані відповідачем відзив та заперечення вважає безпідставними, необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, раніше подані відзив на позовну заяву та заперечення підтримав в повному обсязі, наполягав на тому, щоб відмовити позивачу в позовних вимогах. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, визначив, дослідив та встановив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3\~ст. 12 ЦПК\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 81-83 ЦПК. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 18.03.1994 року рішенням 11 сесії 21 скликання Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки [PERSON] орієнтованою площею 0,42га(а.с.5). Навесні 2016 року позивач звернувся до Ободівської сільської ради Тростянецького району в звязку з виниклим земельним спором між ним та [PERSON], з проханням призначення узгоджувальної комісії для визначення межі. Позивачем було сплачено 150,00грн плати за виїзд узгоджувальної комісії по виклику для вирішення питання суміжного користування, що підтверджується прибутковим касовим ордером №217 від 16.03.2016 року(а.с.8), та квитанцією до прибуткового касового ордеру №217 від 16.03.2016 року(а.с.9). Судом встановлено, що рішенням 1 сесії 7 скликання Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 16.11.2015 року було утворено постійні комісії сільської ради в певних галузях діяльності (а.с.12). На 4 сесії 7 скликання Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 15.02.2016 року №59-04/2016 винесено рішення «Про додаткові заходи щодо наповнення бюджету та впровадження додаткових благодійних внесків». Зокрема даним рішенням було встановлено плату за виїзд земельно-узгоджувальної комісії по виклику для вирішення питання суміжного землекористування в сумі 150,00грн.(а.с.13). Протоколом №б/н засідання Постійної комісії з питань планування бюджету Ободівської сільської ради Тростянецького району від 23.01.2017 року було знову ж встановлено розмір благодійного внеску за видачу певних документів(а.с.15). На підставі протоколу 16 сесією 7 скликання від 26.01.2017 року винесено рішення «Про додаткові заходи щодо наповнення бюджету та впровадження додаткових благодійних внесків». Зокрема даним рішенням було встановлено плату за виїзд земельно-узгоджувальної комісії по виклику для вирішення питання суміжного землекористування в сумі 150,00грн.(а.с.16). Позивач вказує на те, що коли звернувся до Ободівської сільської ради з проханням вирішити виниклий між ним та сусідкою земельний спір йому сказали заплатити благодійний внесок в сумі 150,00грн, які він змушений був проплатити та отримав квитанцію (прибутковий касовий ордер №217 від 16.03.2016 року(а.с.8) та квитанція до прибуткового касового ордеру №217 (а.с.9). 04.10.2017 року постановою Тростянецького районного суду Вінницької області по справі №147/285/17 визнано протиправним та скасовано рішення 4 сесії 7 скликання від 15.02.2016 року та рішення 16 сесії 7 скликання від 26.01.2017 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Стаття 1175 ЦК України вказує, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Позивачем ставиться вимога про стягнення 150,00грн понесених ним матеріальних збитків в якості плати за виїзд узгоджувальної комісії, що було передбачено в скасованому рішенні. Відповідачем подано суду заперечення на позовну заяву, в яких вони вказують, що після скасування судом рішення ними на адресу позивача направлявся лист з проханням надати реквізити банківського рахунку для повернення коштів, про що в матеріалах справи наявна ксерокопія даного листа від 08.12.2017 року за №641 та в нижній частині листа наявний підпис [PERSON] про отримання(а.с.34). В поданому на адресу суду письмовому клопотанні, яке також було підтримане в судовому засіданні головою Ободівської сільської ради [PERSON] (а.с.58,59) відповідачем зазначено, що отримавши погодження [PERSON] про повернення йому коштів в сумі 150,00грн. було здійснено поштовий переказ через Ободівське відділення поштового звязку в сумі 150,00грн., про що наявне рекомендоване повідомлення та розрахункова квитанція (а.с.60). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив отримання коштів в сумі 150,00грн від відповідача. Оскільки на час розгляду справи в суді кошти в сумі 150,00грн. сплачені позивачем в якості «благодійного внеску», відшкодована на користь позивача. Сам позивач даний факт визнає, отже в задоволенні позовних вимог в частині сплати матеріальної шкоди в сумі 150,00грн. на користь позивача слід відмовити. Окрім матеріальної шкоди позивачем заявлено вимогу про стягнення моральних збитків в сумі 100000,00грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки внаслідок прийняття відповідачем рішень, які були визнані незаконними та скасованими йому була завдана матеріальна шкода в розмірі 150 гривень, які я був вимушений заплатити за виїзд комісії в якості «примусової благодійної допомоги» він також поніс і моральних страждань, які відчував протягом майже двох років, намагаючись пояснити в Ободівській сільській раді про те, що такі рішення є протизаконними та не підлягають до виконання, натомість його висміювали, з нього кепкували. Він як житель громади Ободівської сільської ради вимушений був терпіти беззаконня з боку відповідача та сплачувати «незаконні благодійні внески» з мізерної пенсії. Все це викликало обурення, відчуття нікчемності, неможливості забезпечення прав позивача з боку відповідача, який є органом місцевого самоврядування та згідно Конституції повинен забезпечувати права громадянина, вирішувати питання життєдіяльності громади, а натомість позивач відчував знущання, внаслідок грубого та системного порушення законів України та здорового глузду. Ободівська сільська рада надали суду заперечення щодо заявлених вимог, в якому зазначили, що позивач безпідставно визначив суму моральної шкоди, оскільки не надав жодних доказів причинного звязку між подіями та наслідками, та належних доказів і обґрунтування моральної шкоди, її розміру, а на підтвердження своїх моральних страждань не надав жодного висновку психологічної експертизи. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За захистом своєї честі та гідності, позивач - гр. [PERSON]Д . жодного разу не звертався до сільського голови, виконавчого апарату із письмовою чи усною заявою про вияснення причини такої зневаги до нього із сторони працівників сільської ради. Також позивач у своєму позові не вказав, яким саме способом було принижено його честь та гідність. Позивач вказує, що від прийняття неправомірних рішень, зазнав моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, однак ним не надано розрахунку розміру моральної шкоди, з яких міркувань він виходив визначаючи його, не надано жодного доказу, підтверджуючого факт завдання йому моральної шкоди. Дане твердження також підтримав в судовому засіданні представник відповідача голова Ободівської сільської ради Тростянецького району [PERSON] Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральної шкоди, полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, у випадках, встановлених законом. Так статтею 1173 ЦК України визначено саме такий випадок та встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вислухавши пояснення та доводи сторін, оцінюючи зібрані в сукупності докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та вважає рівноцінним стягнення 1000,00грн в якості моральної шкоди завданої позивачу незаконним рішенням Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А №303А) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~ст. 9 Конституції України \~є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини\~у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Окрім того, право на правничу допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до ст..137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у\~розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правничу допомогу, надану в суді адвокатом, регламентовано у ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 15.11.2017 року адвокат [PERSON] взяв на себе зобовязання представляти інтереси [PERSON] в Тростянецькому районному суді під час розгляду вказаної справи по суті, надання консультацій, підготовку документів(а.с.46). Відповідно до квитанції від 15.11.2017 року наданої адвокатом [PERSON]В сума оплати за надання консультаційних послуг, виконання доручення та представництва в суді складає 5000грн. (а.с.50). Судом враховано вимоги Закону України від 20.12.2001 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. А тому, відшкодуванню на користь позивача з відповідача підлягають витрати на правничу допомогу адвоката в повному розмірі\~5 000,00 грн. Відповідно до ст..141 ЦПК України Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, він підлягає компенсуванню за рахунок Державного бюджету України. На підставі наведеного та

Outcome: partial