Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON], звернулась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Луначарська сільська рада, ОСГК «Мрія» зем. діл. №305, площею 0,0510га, кадастровий номер 2320683000:02:007:0416. В обґрунтування позову вказує на те, що 20 жовтня 2013 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку №305 площею 0,0510 га в ОСГК «Мрія», що знаходиться на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області. На час смерті матері вона проживала з нею за однією адресою в м. Севастополь. У встановлений законом строк вона подала нотаріусу Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не завела спадкову справу у звязку з тим, що з 07.03.2014 року доступ нотаріусам м. Севастополя та Криму до Спадкового реєстру був припинений. У серпні 2014 року вона отримала лист від нотаріуса цієї нотаріальної контори [PERSON], в якому її повідомлено про заведення Спадкової справи №47/2014р. Однак відповідно до ч.2, ч.3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, виникла ситуація при якій вона не може набути право власності на це майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. Ухвалою суду від 14.12.2017 року було відкрито провадження у справі і призначено попереднє судове засідання на 26.12.2017 року (а.с.35). Відповідно до Закону України №2147-УІІІ від 03.10.2017 року були внесені зміни до Цивільного процесуального кодексу України, які набрали чинності 15.12.2017 року. Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої\~ та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією. Ухвалою суду від 26.12.2017 року (а.с.42) справу було призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 07.02.2018 року. Надано відповідачу строк для подачі відзиву / зустрічної позовної заяви. Задоволено клопотання позивача про витребування інформації зі Спадкового реєстру. Також було виключено, за клопотанням позивача, зі складу відповідачів [PERSON] державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України. В підготовче судове засідання сторони не зявилися. Подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.56, 68). Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Ухвалою суду від 07.02.2018 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 01.03.2018р. (а.с.86-87) В судове засідання позивач не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с.90). Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, без здійснення\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу,\~ за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судове рішення, відповідно до ч.1 ст. 265 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законний і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив таке. 20 жовтня 2013 року померла [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-АС № 052805 від 21.10.2013 року, видане відділом ДРАЦС Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі (а.с.24). Позивач у справі [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] і копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] (а.с.28,29). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач в силу ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] Позивач вказує на те, що до складу спадщини, що відкрилась, входить земельна ділянка №305 площею 0,0510 га в ОСГК «Мрія», що знаходиться на території Луначарської (зараз Азовської) сільської ради Бердянського району Запорізької області, на підтвердження чого надала суду копію Державного акту на право приватної власності на землю від 06.07.1994 року (а.с.39) і витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2013 рік (а.с.6). Згідно з ч.3, ч.5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач зазначає, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала зі спадкодавцем в [ADDRESS] (а.с.23). 09.04.2014 року вона подала нотаріусу Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері. А 25.07.2014 року отримала від нотаріуса лист, в якому її повідомлено про заведення Спадкової справи №47/2014 (а.с.30,31). Однак суд не може взяти до уваги зазначені вище довідки, оскільки вони не є належними і допустимими доказами у сенсі статей 77 і 78 ЦПК України, оскільки видані органами, які здійснюють свою роботу на тимчасово окупованій території України, а тому є недійсними. Крім цього, з отриманої судом Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру станом на 05.01.2018 рік (а.с.51-53) вбачається, що відомості про заведення спадкової справи після померлої 20.10.2013 року [PERSON] у Державному реєстрі відсутні. Так, відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» м. Севастополь є тимчасово окупованою територією України з 20 лютого 2014 року. Частинами 2,3 статті 9 цього Закону встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 11-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Спадкова справа підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України N 210 від 15.04.2015 року був затверджений Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі. Згідно з п. 1 цього Порядку він визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі заведених на підставі статті 11-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" і статті 9-1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" спадкових справ (далі - заведені спадкові справи). Реєстраторами Спадкового реєстру щодо заведених спадкових справ, відповідно до п.2 Порядку, є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які мають доступ до Спадкового реєстру відповідно до Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 р. № 491 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 35, ст. 1459) (далі - реєстратори). Згідно з п.3 порядок внесення до Спадкового реєстру відомостей про заведені спадкові справи визначається Мінюстом. Пунктами 5,6,7 Порядку встановлено, що внесення до Спадкового реєстру відомостей про заведені спадкові справи здійснюється реєстраторами на підставі заяв, що свідчать про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Реєстратор здійснює реєстрацію заведених спадкових справ у Спадковому реєстрі у день заведення спадкової справи. Реєстратор для підтвердження факту внесення до Спадкового реєстру відомостей про заведену спадкову справу готує витяг про внесення реєстраційного запису про заведену спадкову справу до Реєстру в порядку, визначеному Мінюстом. Тобто, позивач, як внутрішньо переміщена особа, має право безперешкодно звернутися із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом і про видачу свідоцтва про право на спадщину до будь-якої нотаріальної контори поза межами окупованої території України. Проте таких дій вона не вчинила. Згідно зі статтею 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, в контексті принципу змагальності цивільного судочинства (статті 12 ЦПК України), обовязок доказування порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів покладається на позивача, крім прямо передбачених законом випадків. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона у визначеному в ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері і нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії. Згідно розяснення, викладеного в пункті 23 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, на переконання суду позивачем не надано суду доказів на підтвердження неможливості оформлення права на спадщину в нотаріальній конторі, а отже не доведено наявності невизнання, оспорювання чи порушення її спадкових прав. За таких підстав у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed