Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, призначених на інфраструктуру міста в розмірі 31\~269,40 грн., що складається з: -26\~125,86 грн. борг, 3\~356,96 грн. пеня, 1\~358,54 грн. інфляційні втрати, 428,04 грн. 3% річних. В судове засідання представник Позивача не зявився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним вином. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, подала заяву про перенесення розгляду справи на інший день, яку судом, з огляду на неодноразовість її подання, визнано судом необгрунтованою. Представником третьої особи подано заяву про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника. Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 17.12.2015 року між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та [PERSON] було укладено Договір №112 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, згідно якого [PERSON] сплачує пайовий внесок в сумі 26\~125,86 грн. в 7-ми денний термін з моменту реєстрації договору. Судом встановлено, що 17.12.2015 року між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та [PERSON] було укладено Договір №112 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, згідно якого [PERSON] сплачує пайовий внесок в сумі 26\~125,86 грн. в 7-ми денний термін з моменту реєстрації договору (а.с.3-4). Договір зареєстровано за №143 (а.с.3-4). За умовами п.1.1. договору, предметом договору є визначення для [PERSON], яка є замовником будівництва садибного житлового будинку на вул. Глінки, 5 в порядку та на умовах, визначених Договором. Відповідно до журналу реєстрації, моментом реєстрації договору є 17.12.2015 року. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи у розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», ДБН, Івано-Франківською міською радою було затверджено Положення «Про цільовий фонд соціально-економічного розвитку та інженерно-транспортної інфраструктури міста» 30.07.2009 року, зі змінами згідно рішення 20.10.2011р. №424-15, діючих на час укладення договору, та змінами від 18.10.2013 року №1231-38 діючих на час розгляду справи. Отже, Положенням про створення цільового фонду соціально-економічного розвитку міста Івано-Франківська, передбачалося сплату пайового внеску в тому числі громадянами та укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Забезпечення виконання місцевого бюджету, який в силу ст.. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не включається до Державного бюджету України, бюджету АРК та інших місцевих бюджетів належить до відання виконавчих органів відповідних рад (підпункт 1 пункту «а» ст. 28 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно з п.1.1 Положення про фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, фінансове управління відповідно до законодавства України створено рішенням міської ради, являється виконавчим органом. Відповідно до п.2.1.1 фінансове управління складає і забезпечує виконання міського бюджету. Як слідує зі статей 6, 626-628, 638 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору, з визначенням умов договору, які погоджені сторонами, врахуванням актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Окрім основної суми боргу за договором, позивач просить стягнути також і нараховану пеню, що передбачена умовами договору, а також на підставі ст..625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати. Так, згідно п.5.1 договору №112 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста при простроченні платежу замовник сплачує суму боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних та пеню у розмірі 120% річних облікової ставки НБУ. А тому, з врахуванням взятих зобовязань відповідачем, позивач також просить стягнути окрім визначеної договором суми коштів в розмірі 31\~269,40 грн., що складається з: -26\~125,86 грн. борг, 3\~356,96 грн. пеня, 1\~358,54 грн. інфляційні втрати, 428,04 грн. 3% річних. ( а.с.8). Враховуючи невиконання умов договору 15.06.2016 року [PERSON] було направлено лист-вимогу №2-15/310 щодо сплати боргу ( а.с.7). Ч.1 ст.625 передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як слідує зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу (ст.526). За вимогами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступить до виконання зобовязання. Як слідує зі ст.525 ЦК України забороняється одностороння відмова від виконання зобовязань. При цьому, ст.611 цього ж кодексу вказує на те, що у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до приписів ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст.530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки як чинним законодавством, так і умовами договору передбачались строки сплати узгодженої сторонами суми та відповідальність у разі невиконання зобовязань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 6, 525, 526, 530, 611, 612, 626-629,638 ЦК України,

Outcome: approved