Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» - про стягнення заробітної плати, компенсації та моральної шкоди. Позивач при зверненні до суду мотивує свої вимоги тим, що з 2006 року позивач була прийнята на посаду прибиральниці у ПАТ «Мостобуд». 16 травня 2014 року позивч була звільнена із займаної посади, у зв'язку з виходом на пенсію, за власним бажанням, згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 21-ВК від 16.05.2014 року. Відповідно до вказаного наказу при звільненні позивачу була належна до виплати одноразова допомога у розмірі одного посадового окладу та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 4 календарних дні. Однак, на дату звільнення 16 травня 2014 року розрахунок з позивачем проведеним не був, на додаткові звернення позивача щодо виплати належних при звільненні сум відповідач не реагує. В зв'язку із зазначеним позивач просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь [PERSON] суму заробітної плати, вихідної допомоги та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 10350,45 грн., середній заробіток за весь час затримки 14 965,20 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій також зазначила, що позов підтримує та просить суд про задоволення позову. Відповідач ПАТ «Мостобуд» в судове засідання свого представника не направили, надавши до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами. Також, в процесі розгляду справи представником відповідача були надані до суду письмові заперечення в яких відповідач частково заперечував проти вимог позивача, а саме представник відповідача просив суд відмовити частково у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні 14 965,20 грн., так як належна сума до виплати становить 14 355,99 грн., а також представник відповідача просив суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. (а.с. 32-34). Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 2006 року [PERSON] була прийнята на посаду прибиральниці у ПАТ «Мостобуд», що підтверджується записом у трудовій книжці. 16 травня 2014 року [PERSON] була звільнена із займаної посади, у зв'язку з виходом на пенсію, за власним бажанням, згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 21-ВК від 16.05.2014 року. Відповідно до зазначеного наказу при звільненні [PERSON] була належна до виплати одноразова допомога у розмірі одного посадового окладу та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 4 календарних дні, однак, на дату звільнення 16 травня 2014 року розрахунок з позивачем відповідач не провів, на її додаткові звернення щодо виплати належних при звільненні сум відповідач не реагує, в зв'язку з чим позивач просила суд про задоволення позову, на що слід зазначити наступне. Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Однак протягом листопада-грудня 2013 року, січня-квітня 2014 року та по 16 травня 2014 року, в порушення ст. 1 15 КЗпП України підприємство не виплачувало [PERSON] заробітну плату у встановлені діючим законодавством строки. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки у строки визначені законодавством. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства проводиться в день звільнення. Згідно ст. 83 КЗпП України у випадку звільнення працівника йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Вбачається, що у день звільнення позивача, а саме 16 травня 2014 року, сума не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 10350,45 грн., що підтверджується звітом про виплату заробітної плати вих. № 9 від 29.01.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата, доплати і надбавки. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього денного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином вбачається, що розмір середнього заробітку за весь час затримки за період з 17.05.2014-10.02.2015 року становить 14 965,20 грн., що складається із: 1431,98 грн. і 1849,16 грн. (заробітна плата за два повних відпрацьованих місяці)/41 (робочі дні для розрахунку, що передували звільненню березень 2014 р. - 20 днів; квітень 2014 p.- 21 день) = 80,02 грн. (середня заробітна плата в день) х 187 робочих дні (період прострочки з 17.05.2014p. по 10.02.2015 р.). Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 21 ЗУ "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. З огляду на викладене, зважаючи на надані позивачем докази щодо розміру заборгованості відповідача, суд перевіривши розрахунок позивача вважає його вірним, а відтак приходить до висновку про можливість задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заробітної плати, вихідної допомоги та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 10350,45 грн. та середній заробіток за весь час затримки в розмірі 14 965,20 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5000 грн., слід зазначити наступне. За правилами передбаченими ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань. Погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки несвоєчасна виплата заробітної плати спричинила позивачу моральні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, виходячи з засад розумності та справедливості суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 000 грн. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності з вимогами ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 243,60 грн. та судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп., а всього стягнути 487,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial