Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON] в своїх та в інтересах неповнолітнього [PERSON] 28 грудня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, відібрання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини і відшкодування моральної шкоди, [PERSON] заявив зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, вказані позови були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду; позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач [PERSON] в своєму позові, а її представники в ході судового засідання посилаються на те, що з 29 грудня 2012 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я фактично розпалась, відповідач покинув свою сім'ю, стало вирішуватися питання про розірвання шлюбу. 21 грудня 2016 року після чергової сварки відповідач з погрозами в її бік і приниженням її відібрав їх дитину і виставив її з її речами з тимчасово орендованого ними житлового приміщення; наступного дня вона намагалася зустрітися побачити сина і зустрітися з відповідачем щоб домовитися стосовно місця мешкання дитини і їх стосунки, але відповідач поміняв замки у вказаному зйомному житлі, а сам з їх дитиною виїхав в селище Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. З того часу вона з дитиною нормально не спілкувалася, відповідачі перешкоджають їх спілкуватися з сином, створюють перепони в цьому, погрожують їй і не надають інформацію про дитину. Позивач звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем свого мешкання та тимчасового мешкання дитини з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в не м. Дніпрі, а Піщанська селищна рада стала на бік відповідачів і не сприяє їй як матері в належному спілкуванні з дитиною. Відповідач чинить значні перешкоди в її спілкуванні з сином, взагалі позбавляючи її цієї можливості. Їй завдана значна моральна шкода. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. Просила суд ухвалити рішення про місце мешкання їх сина з нею, відібрати цю дитину у відповідача і передати його їй, стягнути аліменти і моральну шкоду, витрати, задовольнивши її уточнену позовну заяву в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала, вважає його необгрунтованим і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] з представниками в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі; повністю підтримали зустріну позовну заяву, вказавши на те, що дійсно перебувають в шлюбі і мають неповнолітнього сина, але сама [PERSON] вела себе недостойно в сім'ї, саме через неї виникали сварки і конфлікти, він вимушений був забрати сина і зараз сам його виховує та утримує, перешкод в спілкуванні матері з дитиною не чинить, мати сама не бажає приїздити регулярно до сина; крім того, орган опіки та піклування після дослідження всіх обставин їх спору надав висновок про доцільність мешкання дитини саме з батьком, отже саме зустрічні вимоги є правильними та обгрунтованими і присили задовольнити саме їх зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, погодилася з зустрічним позовом та викладеними в ньому обставинами повністю і не заперечувала проти задоволення цього позову і розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представники органу опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради і органу опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, і в письмовому зверненні на адресу суду просили суд розглянути справу за наявними матеріалами і доказами без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судовому засіданні підтримав наданий ними висновок про доцільність мешкання неповнолітньої дитини сторін з батьком, підтримавши зустрічну позовну заяву, потім в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні на адресу суду не заперечував проти задоволення зустрічного позову і розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника і вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, представників третіх осіб і свідків, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву [PERSON] обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 29 грудня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки у цих сторін не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я фактично розпалась, стало вирішуватися питання про розірвання шлюбу. 21 грудня 2016 року після чергової їх сварки відповідач [PERSON] з погрозами в бік дружини і приниженням її відібрав їх дитину і виставив [PERSON] з її речами з тимчасово орендованого ними житлового приміщення; наступного дня вона намагалася там зустрітися і побачити сина та зустрітися з відповідачем щоб домовитися стосовно місця мешкання дитини і їх стосунки, але відповідач поміняв замки у вказаному зйомному житлі, а сам з їх дитиною виїхав в селище Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. З того часу позивачка (мати) з дитиною нормально не спілкувалася, відповідачі перешкоджають їх спілкуватися з сином, створюють перешкоди в цьому, погрожують їй і не надають інформацію про дитину (стан здоров'я, розвиток, побут та інш.). Позивач [PERSON] звернулася до управління-служби в справах дітей за своїм місцем свого мешкання та тимчасового мешкання дитини з заявою про визначення місця мешкання їх сина з нею, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в не м. Дніпрі, а Піщанська селищна рада стала на бік відповідачів, надала висновок про доцільність мешкання дитини з батьком і не сприяє [PERSON] як матері в належному спілкуванні з дитиною. Отже відповідач [PERSON] чинить значні перешкоди матері в її спілкуванні з сином, взагалі позбавляючи її цієї можливості. Позивач [PERSON] вважає, що зараз зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, зможе сама захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. Питання місця мешкання їх неповнолітньої дитини так вирішено і не було, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і мати цієї дитини звернулася з позовом до суду про визначення місця мешкання сина з матір'ю. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов'язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини». Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 29 грудня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки у цих сторін не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я фактично розпалась, стало вирішуватися питання про розірвання шлюбу. 21 грудня 2016 року після чергової їх сварки відповідач [PERSON] з погрозами в бік дружини і приниженням її відібрав їх дитину і виставив [PERSON] з її речами з тимчасово орендованого ними житлового приміщення; наступного дня вона намагалася там зустрітися і побачити сина та зустрітися з відповідачем щоб домовитися стосовно місця мешкання дитини і їх стосунки, але відповідач поміняв замки у вказаному зйомному житлі, а сам з їх дитиною виїхав в селище Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. З того часу позивачка (мати) з дитиною нормально не спілкувалася, відповідачі перешкоджають їх спілкуватися з сином, створюють перешкоди в цьому, погрожують їй і не надають інформацію про дитину (стан здоров'я, розвиток, побут та інш.). Відповідно до висновку Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 296/02.24 від 28 квітня 2017 року вважається доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON]. Суд не може прийняти до уваги вказаний висновок як беззаперечний доказ на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON], оскільки цей висновок зроблений з урахуванням помилкових даних: як з'ясовано судом з пояснень сторін і свідків, матеріалів справи працівники Піщанської сільської ради робили вказаний висновок після обстеження житлових умов батька вказаної малолітньої дитини в [ADDRESS] і вважали, що цей батько створив всі належні умови побуту для виховання і розвитку вказаної дитини, але судом встановлено, що вказаний будинок не належить [PERSON], не належить він і його батькам (відповідачі по справі) [PERSON] і [PERSON], як пояснив в якості свідка брат позивача цей будинок взагалі ще будується, він не введений в експлуатацію і на нього немає права власності, він ні за ким ще не зареєстрований. Вказане свідчить про те, що відповідач, батько дитини, немає свого житла і не може забезпечити на цей час належні житлово-побутові умови сину сам чи його батьки. Не вказано у вказаному висновку і про взамовідносини батьків вказаної дитини, напружені відносини в сім'ї, що може впливати на дитину, про кримінальні справи через перешкоджання матері бачитися з дитиною; зазначається в висновку, що мати дитини більшість часу проводить в м. Києві, але не вказано чи працює вона, де мешкає, як і скільки разів намагається відвідати свою дитину та інш. Цим висновком не доведено, що [PERSON] фактично не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, що вона самоусунулася від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України). Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд виходить з приписів принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, та не обмежився констатуванням того, що встановлено під час розгляду справи тих обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю. Суд врахував, що Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що вирішення місця мешкання дитини ґрунтується на факті спорідненості з нею, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем (матір'ю) наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов'язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітнього [PERSON], [INFO] позивач [PERSON] вважає за необхідне вирішити питання про визначення місця мешкання сина з нею. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] неповнолітній, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні батька і матері, яка на теперішній час працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від батька цієї дитини, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини до досягнення нею повноліття. При цьому суд враховує наступне: Верховний суд України, в абз. 2 п. 17 постанови № 3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріального становища відповідача: судом встановлено, відповідач [PERSON] офіційно працює, має постійну заробітну плату, інші прибутки зараз відповідач не отримує; аліменти на утримання інших дітей чи інш. не виплачує. З наведеного вбачається що доходи відповідача є не значними, але вони дають можливість сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 гривень. При цьому суд враховує і наступне. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становить на одну особу в розрахунку на місяць - згідно статті 7 Закону України "Про державний бюджет": установити у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров'я відповідача, обґрунтований, розумний та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених вимог щомісячно - по 1 500 грн.. При цьому суд враховує ті обставини, що цей відповідач (батько) частково раніше утримував в добровільному порядку, працює, має регулярні доходи, суттєве матеріальне становище. На підставі ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Але судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] вже досяг трирічного віку [INFO], а до цього часу він не знаходився на утриманні своєї матері і тимчасово з нею не мешкав, а перебував з батьком. Враховуючи вказане, суд вважає за неможливе стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною три річного віку. Крім того, позивачу була завдана і моральна шкода, що полягає в наступному: на час відібрання відповідачем в неї дитини [PERSON] вимушена була відмовитись від звичного способу життя, вона не мала можливості нормально спілкуватись зі своєю родиною і друзями. Усвідомлення того факту, що через неї (позивача) її близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавити себе нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; сам факт розлучення зі своєю малолітньою дитиною завдавав їй фізичний біль та інш., безсоння від болю та від хвилювань в результаті викликало не лише фізичну, але й душевну біль і завдало глибокої душевної травми; особиста вимушена бездіяльність та безпомічність також спричиняли моральні страждання позивачу, оскільки за складом характеру і стилем життя позивач активна людина, а в результаті цього конфлікту з відповідачем за дитину вона вимушена була на деякий час припинити своє спілкування із знайомими та друзями, колегами; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відновлення їх спілкування з дитиною, але й заважає цьому, не визнає в повному обсязі своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу неправомірними діями завдавача шкоди - відповідача завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем. Суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди частково - в розмірі 3 000 грн., в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з вказаного відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір та на користь держави витрати на судовий збір (по вимогам про аліменти), оскільки позивач звільнений від цього по закону при подачі позову. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з первісним позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково: визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], уродженця міста Дніпропетровська, Україна, громадянина України, разом з матір'ю - [PERSON], відібрати малолітнього [PERSON], [INFO] у відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та передати цю дитину матері [PERSON], допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини, стягувати з [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO], на користь матері цієї дитини, позивача [PERSON] в твердій грошовій сумі по 1500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення сином [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 28 грудня 2016 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі по 1000 грн. з кожного з відповідачів, а всього 3000 грн., стягнути з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати з кожного по 1342 грн. 27 коп., а всього 4026 грн. 81 коп., стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 521 грн. 21 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини і відшкодування моральної шкоди відмовити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити. Таким чином первісні позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітньої дитини, витребовування дитини, стягнення аліментів і моральної шкоди в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню частково, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial