Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

10.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивачка просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 28.08.2012 року між сторонами, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог посилається на те, що сторони зареєстрували шлюб 28.08.2012 року. Спільне життя сторін не склалося, оскільки вони мають зовсім різні погляди на життя та різні характери. Через різні склади характерів і різні погляди на сімейні стосунки, в сім`ї виникла непорозуміння та сварки, які привели до розпаду сім`ї. Сторони припинили спільне життя з квітня 2021 року, з того часу проживають окремо, мають окремий бюджет. На даний момент шлюб існує формально. З часу припинення шлюбних відносин примирення між сторонами не відбулося. Ні позивачка, ні відповідач не вважають можливим збереження сім`ї. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачкою та спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. Подальше існування формального шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, інтересам відповідача та їх спільної дитини. Спільна дитина сторін, що була народжена під час зареєстрованого шлюбу, проживає та буде проживати разом з позивачкою. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріально позивачці та їх дитині взагалі не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого позивачка не має можливості сама утримувати їх дитину. Між сторонами на момент пред`явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. На підставі викладеного позивачка просила задовольнити позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.06.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги підтримала, просила позов задовольнити. 10.09.2021 року до канцелярії суду надійшов від представника відповідача відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення вимог щодо стягнення з нього аліментів, оскільки спільна дитина проживає з відповідачем з червня 2021 року. Крім того зазначає, що має дитину від першого шлюбу. Просив врахувати його стан здоров`я Також, на утриманні відповідача перебуває його батько, який має ряд захворювань та перебуває у нерухомому стані. В судовому засіданні відповідач та його представник не заперечували проти вимог позивачки щодо розірвання шлюбу між сторонами. Поряд з цим, просили відмовити в частині вимог позивачки щодо стягнення аліментів, з підстав, викладених у відзиві. Додатково відповідач зазначив, після припинення сімейних відносин позивачка поїхала жити до своєї сестри в Київ, при цьому, весь час, з квітня по вересень 2021 року дитина проживає разом з ним в [ADDRESS] . Позивачка проживає окремо в місті Києві, дитина проживала разом з позивачкою лише один місяць влітку. На даний момент, оскільки син проживає разом з ним, займається влаштуванням сина в дитячий садок та оформленням декларації з лікарем-педіатром. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 28.08.2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 464. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 28.08.2012 року. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 16.03.2018 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 323. Положеннями статті 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Отже суд вважає недоцільним надання сторонам строку для примирення. Враховуючи наведене, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, дослідивши письмові докази, суд вважає подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим, оскільки це може зашкодити інтересам позивачки. За таких обставин шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання спільної дитини, судом встановлено наступне. Так, позивачкою надано суду Довідку №113, видану 02.07.2021 року Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради, про те, що відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання гр. [PERSON] , дійсно зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , 2018 року народження, по теперішній час. Поряд з цим, разом з відзивом представник відповідача надав до суду копію Акта, складеного 02.09.2021 року в присутності сусідів та посвідченого ТОВ «Центральний 1», згідно якого [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2021 року (квітень, травень, липень, серпень, вересень). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Докази подаються сторонами. При цьому, як слідує з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Так, відповідачем надано суду докази на підтвердження того, що на теперішній час спільна дитина сторін проживає разом з батьком. При цьому, інформація зазначена в довідці №113 від 02.07.2021 року, не спростовує аргументи відповідача щодо проживання спільної дитини разом з ним, оскільки у вказаній довідці не зазначено період, протягом якого позивачка проживала (проживає) разом з сином [PERSON] , 2018 року народження, за адресою: [ADDRESS] , а лише зазначено про їх проживання по теперішній час. Таким чином, зазначення в довідці №113 від 02.07.2021 року про проживання позивачки разом з сином (станом на 02.07.2021 року), узгоджується з поясненнями відповідача, що син проживав разом з позивачкою протягом одного місяця (червня) 2021 року та інформацією наведеною в Акті від 02.09.2021 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2021 року (квітень, травень, липень, серпень, вересень). Крім того, суд зазначає, що хоча в довідці №113 від 02.07.2021 року і міститься посилання на акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, виданого депутатом Вишгородської міської ради Лісогор О.Я., такого позивачкою суду не надано. За таких підстав, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено, що дитина проживає разом з відповідачем, відсутні правові підстави для стягнення аліментів на користь позивачки з відповідача на утримання спільної малолітньої дитини. Отже, в цій частині позов задоволенню не підлягає. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст. 142 ЦПК України, враховуючи визнання відповідачем вимог щодо розірвання шлюбу та задоволення позову в цій частині, ппозивачці має бути повернуто з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 454 грн. 00 коп.

Outcome: partial