Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та [PERSON] (далі-відповідач) 27.08.2011 року було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 690. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через несхожість поглядів на життя, несумісність характерів, втрати поваги один до одного. Фактичні шлюбні стосунки з чоловіком припинені, спільне господарство подружжя не веде, не підтримують подружніх стосунків, майновий спір між позивачем та відповідачем відсутній, бажання зберегти шлюб у позивача відсутнє, а тому вона просить суд розірвати шлюб з відповідачем та надати дозвіл виїзду за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], коли виникатиме необхідність виїзду, не отримуючи для цього дозвіл батька дитини окремо кожного разу. В судовому засіданні позивач підтримала позов. Відповідач у судовому засіданні визнав позов. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем, 27.08.2011 року було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 690. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків. Сторони не ведуть спільного господарства і мають окремі бюджети. Шлюб існує формально і його збереження не відповідає інтересам сторін. Майновий спір між позивачем та відповідачем на момент розгляду справи відсутній. Шлюб між сторонами існує формально. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За обставин встановлених судом, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про розірвання шлюбу між нею та [PERSON], оскільки, його збереження не відповідає інтересам як позивача так і відповідача. Стосовно позовної вимоги про надання дозволу виїзду за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], коли виникатиме необхідність виїзду, не отримуючи для цього дозвіл батька дитини окремо кожного разу, то слід зазначити наступне. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», вбачається те, що дозвіл на виїзд має разовий характер, а тому вимоги щодо надання дозволу на виїзд за межі України кожного разу, коли виникатиме така необхідність виїзду не підлягають задоволенню. Крім того, фактичне визнання позову відповідачем не дає підстав вважати, що в майбутньому відповідач не буде заперечувати проти надання такого дозволу.

Outcome: partial