Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] ( далі- позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовною заявою, у якій, після збільшення позовних вимог, прохав суд стягнути з [PERSON] (далі- відповідач, [PERSON] ) борг за договором позики від 29.10.2020 та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.10.2020 він, згідно боргової розписки, дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 4600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент надання позики складало 133 950 грн. 00 коп.. Відповідач зобов`язався до 10.11.2020 повернути йому отримані в борг кошти, але свої зобов`язання не виконав, борг повернув частково у розмірі 300 доларів США у березні 2021, що за офіційним курсом НБУ складало 7250 грн. Однак, решта суми основного боргу у розмірі 4300 доларів так і не була повернута. У зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином зобов`язань з повернення боргу, позивач, посилаючись на ст.ст. 207, 526, 512,625, 1046,1047,1049, просить стягнути з відповідача на свою користь 126 700 грн суми основного боргу, 2534,00 грн.- 3% річних,126 700 грн.- інфляційні витрати. Крім того, позивач зазначає, що його матеріальне становище погіршилося, дружина втратила роботу і тимчасово не працює, малолітня дитина пішла до першого класу у школу, а старший син - поступив на платну форму навчання, на перший курс медичного коледжу м.Харкова. Всі ці сімейні зміни потягли збільшення його видатків. Йому було б легше, якби відповідач міг повернути хоча б частину боргу. Але останній ухиляється від спілкування і повернення боргу. У зв`язку з цим , позивач вважає, що дії відповідачі завдали йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений. Представник позивача- адвокат Перепеляця М.О. подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх системному взаємозв`язку, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 29.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі. На виконання умов договору [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 4600 доларів США, що еквівалентно на момент позики 133 950,00 грн., які боржник зобов`язався повернути до 10.11.2020, однак свого зобов`язання не виконав, у визначений строк борг повернув частково, а саме в березні 2021 у розмірі 300доларів США. Борг в розмірі 4300 доларів відповідач не повернув. Вказані обставини підтверджуються борговою розпискою від 29.10.2020, оригінал якої знаходиться у володінні позивача. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Факт отримання відповідачем боргу саме в еквівалент суми 4600 долара США , а не в гривні, також підтверджується поясненнями позивача, які він виклав у заяві про збільшення позовних вимог. Суд зазначає, що відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тобто, відповідно до положень ст.ст. 1046-1047 ЦК України підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та у постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц . Позивачем, на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов, надано розписку позичальника - [PERSON] від 29.10.2020 про отримання ним від позивача 4600 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 10.11.2020. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст. 599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як встановлено судом та визнається позивачем, за договором позики від 29.10.2020 відповідач повернув позивачу лише 300 доларів США. Тобто, відповідач належним чином не виконав умов договору позики та не повернув позивачу грошові кошти в еквіваленті сумі 4300 доларів США в установлений в розписці строк, що не спростовано відповідачем. Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 29.10.2020. З позовної заяви не вбачається, станом на який час позивач враховує курс валюти НБУ, визначаючи ціну грошового зобов`язання відповідача за договором позики від 29.10.2020 у грошовому еквіваленті до іноземної валюти - долара США. Суд зазначає, що ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц. Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому, істотним для розуміння дійсного змісту та умови укладеного договору є саме те, що курс гривні до іноземної валюти підлягав застосуванню й обрахунку саме на день платежу. Днем виконання зобов`язання, станом на який визначається курс валюти до курсу платежу у національній валюті, - є курс станом на день фактичного виконання грошового зобов`язання. Така ж правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19. Оскільки відповідач отримав у позику кошти в еквіваленті 4600 доларів США та зобов`язався повернути еквівалент суми 4600 доларів США, оскільки інше не передбачене договором, враховуючи, що відповідач не повернув кошти за договором позики, з огляду на положення ст. 533 ЦК України, суд дійшов висновку про визначення еквіваленту у гривнях за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду, тобто станом на 16.07.2021. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 по справі 635/8489/18. За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором позики від 29.10.2020 та повернув лише 300 доларів США суми позики, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 117349,15 грн еквіваленту суми основного боргу за договором позики від 29.10.2020, виходячи з офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду та становив 27,29 грн за 1 долар США. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 126 700,00 грн та 3 % річних у розмірі 2 534,00 грн. суд зазначає наступне. В силу ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Згідно із статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Частина 2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та постанові Верховного Суду від 21.04.2021 по справі №346/4771/16-ц. Таким чином, оскільки грошове зобов`язання за договором позики від 29.10.2020. визначено сторонами у іноземній валюті та становить 4600 доларів США, то інфляційні втрати не підлягають стягненню. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 126 700 грн інфляційних втрат. Щодо стягнення 3% річних суд зазначає, що оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.219 р. по справі №464/3790/16-ц. Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 29.10.2020, позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних. Однак, перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, судом встановлено, що позивач здійснив нарахування 3% річних не на прострочену суму боргу за договором позики від 29.10.2020, яка визначена у договорі у доларах США, а на її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, здійснивши перерахунок 3% річних на суму боргу за договором позики від 29.10.2020, яка визначена у договорі у доларах США, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 2483,16 грн. еквіваленту, виходячи з офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду та становив 27,29 грн за 1 доларів США. При здійсненні перерахунку 3% річних на суму боргу за договором позики, судом було враховано період та суму позики, яка була повернута відповідачем в березні 2021. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, де зазначено, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Приймаючи до уваги, що завдана позивачу матеріальна шкода протиправними діями відповідача призвели до негативних наслідків морального характеру, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 12 000,00 грн., що відповідає вимогам розумності, справедливості та виваженості. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частиною 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що зібраними у справі доказами позовні вимоги підтверджуються в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 29.10.2020 у розмірі 117 349 грн. 15 коп., 3 % річних у розмірі 2 483 грн. 16 коп. та моральної шкоди у розмірі 12 000,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжних доручень при пред`явленні позову до суду та до заяви про збільшення позовних вимог, позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1603,00 грн.. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (82,26%)- 1318,62 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial