Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

12 жовтня 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 21\~501, 68 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 листопада 2016 року відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом VOLVO FH12 державний номерний знак [NUMBER], не забезпечив технічну справність транспортного засобу, внаслідок чого пошкоджено транспортний засіб RENAULT Master державний номерний знак [NUMBER]. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2016 року у справі № 161/16352/16-п його визнано винним у скоєнні ДТП. Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу VOLVO FH12 застрахована ПрАТ «СК «Уніка» на умовах полісу АК/1048534 обовязкового страхування, укладеного 06.10.2016 року з [PERSON] На підставі заяви ПАТ «Теремно хліб» про виплату матеріального збитку від 24.11.2016 року, звіту №2016/3067 від 29.11.2016р. про оцінку транспортного засобу, розрахунку розміру матеріального збитку № 00208870 від 30.01.2017 року та страхового акту № 00208870 від 30.01.2017 року страховиком виплачено страхове відшкодування в сумі 21\~501, 68 грн. Посилаючись на приписи ст..541 ЦК України, просить стягнути солідарно з водія та страхувальника в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в письмових запереченнях, які підтримав в судовому засіданні, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, посилаючись на наступне. -При проведенні авто товарознавчого дослідження пошкодженого колісного транспортного засобу не було повідомлено та не залучено його, як одну із сторін ДТП. -В день, коли сталась ДТП, він, як страхувальник, повідомив страхову компанію, однак представник останньої відмовився приїхати на місце ДТП. -ДТП сталася 21.11.2016 року, а до звіту про оцінку транспортного засобу RENAULT Master долучені фотографії, датовані 29.11.2016 року, що свідчить про те, що працівник страхової компанії не виїжджав на місце пригоди. -Виходячи зі змісту ч.2 ст.1187 ЦК України відшкодування шкоди покладається на особу, яка керувала транспортним засобом в момент ДТП, а не Страхувальник. -Позивач, посилаючись на положення п.п.38.1.1. «г» п.38.1. ст.38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено право страховика на подання регресного позову до страховика або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, однак, не надає жодних доказів, які б підтверджували наявність невідповідності та навіть не зазначає, в чому, на його думку, полягає така невідповідність. -Постановою суду від 08.12.2016 року у справі № 161/16352/16-п не встановлено, що ДТП скоєно по причині порушення водієм п.31.1 Правил дорожнього руху, а саме, невідповідність технічного стану транспортного засобу та його обладнання вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2016 року між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності № АК/1048534, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7). Як вбачається з довідки Горохівського відділу поліції ГУНП у Волинській області № 10134/50-2016 від 07.12.2016року (а.с. 5) та постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.12.2016р., яка набрала законної сили 20.12.2016р. (а.с. 6), 21.11.2016р. о 15 год. 40 хв. на 103 км. + 550 м а/д Н-17, [PERSON], керуючи автомобілем VOLVO FH12, державний номерний знак [NUMBER], перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно справний стан і комплектність автомобіля, допустив відкріплення колеса з транспортного засобу, в результаті чого, було пошкоджено автомобіль [NUMBER], який належить ПАТ «Теремно Хліб», що рухався в зустрічному напрямку. Вказаною постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124, 139 КУпАП. Згідно звіту експерта [PERSON] № 2016/3067 від 29.11.2016р., розмір завданого ПАТ «Теремно Хліб» внаслідок пошкодження автомобіля збитку склав 34\~725, 60 грн. (а.с. 9-15). На підставі заяви ПАТ «Теремно хліб» про виплату матеріального збитку від 24.11.2016 року, звіту №2016/3067 від 29.11.2016р. про оцінку транспортного засобу, розрахунку розміру матеріального збитку № 00208870 від 30.01.2017 року та страхового акту № 00208870 від 30.01.2017 року ПрАТ СК «Уніка» виплачено страхове відшкодування в сумі 21501, 68 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 007658 від 24.02.2017р. (а.с. № 30). Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як визначено ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-108цс-13 від 06.11.2013р. Як вбачається з матеріалів справи, на момент скоєння ДТП [PERSON] перебував в трудових відносинах з [PERSON] на підставі укладеного 02.11.2015 року трудового договору(а.с.31). Відповідно до наказу (розпорядження) № 2-к від 30.10.2015 року прийнятий на роботу з 02.11.2015 року на посаду водія автотранспортних засобів (а.с.32). Позивач ставить питання про солідарне стягнення страхового відшкодування із водія [PERSON]А та з власника транспортного засобу VOLVO FH12, державний номерний знак [NUMBER] [PERSON], що суперечить наведеним вимогам закону. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з [PERSON] в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 21\~501, 68 грн. В задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України на відповідача [PERSON] покладаються витрати по сплаті судового збору в сумі 1\~600, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial