Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася з первісним позовом до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя про визнання права власності на ? частину квартири та нежитлового приміщення за наступними підставами. 11 серпня 1990 року позивачка за первісним позовом вступила до шлюбу з відповідачем [PERSON]. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. 14 липня 2011 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. За період шлюбу вони за спільні кошти придбали з відповідачем наступне майно: квартиру [ADDRESS], нежитлову будівлю, яка розташована по [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS], Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER]. На підставі викладеного просить суд, визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS], на другу частину квартири визнати право власності за відповідачем, на ? частини нежитлової будівлі, яка розташована по [ADDRESS], на другу частину квартири визнати право власності за відповідачем, на ? частини житлового будинку [ADDRESS], на другу частину квартири визнати право власності за відповідачем, визнати за нею право власності на автомобіль Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], за відповідачем визнати право власності на Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], стягнути з відповідача державне мито в розмірі 1261 грн., витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн.. На протязі усього розгляду справи додатково доповнила позовні вимоги та просить визнати за нею право власності на ? частину сумісного майна, виділити їй у користування тренажер вартістю 1000 грн., кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., визнати право власності за відповідачем на автомобіль Славута - 110307 держ. номер [NUMBER]. Стягнувши з нього компенсацію за належну 1/2 частину вищевказаного автомобіля у сумі 8512, 50 грн., а також судові витрати у сумі 229,40 гривень, та 114,70 гривень, а всього 344, 10 гривень. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] В про поділ спільного майна подружжя за наступними підставами. Дійсно за період шлюбу сторони придбали наступне майно: квартиру [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS], Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER]. Однак нежитлове приміщення, по проспекту [ADDRESS], а саме магазин «[INFO]» вважає своєю особистою приватною власністю, оскільки вказане приміщення було набуте ним як приватним підприємцем, хоча і під час шлюбу з [PERSON], але не за спільні кошти подружжя, а за кошти одержані особисто мною в борг від [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності. Право власності на вказане приміщення було зареєстровано за ним на підставі свідоцтва про право власності на магазин-фотосалон від 13 квітня 2000 року, в якому зазначено, що це майно належить йому як приватному підприємцю. Крім того, він провів реконструкцію даного приміщення під магазин, яке було погоджено з відповідними органами державної влади та оформлено належним чином земельну ділянку під викупленою ним квартирою. Крім цього він як приватний підприємець уклав договори оренди вільної площі магазину з іншими приватними підприємцями. Окрім того, я, діючи як приватний підприємець [PERSON] оплачував вартість усіх будівельних робіт, пов'язаних із реконструкцією нежитлової будівлі. На підставі викладеного просить визнати за ним право власності на автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], за відповідачкою за зустрічним позовом визнати право власності на Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS], а на другу частину за відповідачкою за зустрічною позовною заявою, визнати за позивачем за зустрічним позовом право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], а на другу частину за відповідачкою за зустрічною позовною заявою, у власність відповідачки за зустрічним позовом виділити спальний гарнітур вартістю, диван, дві шафи-купе, кондиціонер Самсунг, телевізор марки Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у кімнату італійської марки Fillippo, кухонний гарнітур, у його власності залишити диван-малютку, стягнути з відповідачки за зустрічним позовом різницю вартості поділеного майна у сумі 68 697 грн.., визнати за позивачем за зустрічним позовом як особисту приватну власність нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: по проспекту [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник частково визнали зустрічний позов, а саме погодились, щоб у її власність було виділено наступне майно автомобіль Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], житловий будинок [ADDRESS], спальний гарнітур вартістю, диван, дві шафи-купе, кондиціонер Самсунг, телевізор марки Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у кімнату італійської марки Fillippo, кухонний гарнітур, та згодна, щоб відповідач сплатив на її користь компенсацію за різницю виділеного майна у сумі 15 074 грн. У власність відповідача за первісним позовом [PERSON] виділене наступне майно: автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], автомобіль марки Славута-110307, державний номер [NUMBER], квартира [ADDRESS], та диван-малютка. Стосовно нежитлового приміщення по [ADDRESS], магазину «[INFO]» позовні вимоги підтримали, просять визнати за нею право власності на ? його частини, так як вважають, що квартира купувалася подружжям у період шлюбних відносин для потреб сім'ї, а вже потім було вирішено зробити реконструкцію квартири на магазин. На реконструкцію магазину вони брали кошти в борг у її рідного дядька в розмірі 20 000 доларів США, яку потім віддали. Крім того позивачка зазначає, що довгий період часу офіційно працювала у цьому магазині, поки відповідач займався іншими обов'язками у магазині стосовно придбання товару, тощо. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник підтримали свій зустрічний позов, однак погодились що йому у власність буде виділене наступне майно: Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], автомобіль марки Славута-110307, державний номер [NUMBER], квартира [ADDRESS], та диван-малютка; у власність відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] було виділено наступне майно автомобіль Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], житловий будинок [ADDRESS], спальний гарнітур вартістю, диван, дві шафи-купе, кондиціонер Самсунг, телевізор марки Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у кімнату італійської марки Fillippo, кухонний гарнітур, та згодна, щоб відповідач сплатив на її користь компенсацію за різницю виділеного майна у сумі 15 074 грн. Однак [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину нежитлового приміщення, по проспекту [ADDRESS], так як його вважає своєю особистою приватною власністю, оскільки приміщення було набуте ним як приватним підприємцем. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених довести статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 11 серпня 1990 року позивачка за первісним позовом вступила до шлюбу з відповідачем [PERSON]/а.с.10/. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. 14 липня 2011 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано./а.с.11/ За період шлюбу вони за спільні кошти придбали з відповідачем наступне майно: квартиру [ADDRESS], житловий будинок [ADDRESS], Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], автомобіль марки Славута-110307, а також диван-малютка, спальний гарнітур вартістю, диван, дві шафи-купе, кондиціонер Самсунг, телевізор марки Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у кімнату італійської марки Fillippo, кухонний гарнітур. Так сторони погодили, що відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] визнала частково зустрічний позов та погодилася, що позивачу за зустрічним позовом [PERSON] у власність буде виділене наступне майно: Автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номер [NUMBER], автомобіль марки Славута-110307, державний номер [NUMBER], квартира [ADDRESS], та диван-малютка. Сторони також погодили, що у власність [PERSON] виділяється автомобіль Mitsubishi Colt 1.3, державний номер [NUMBER], житловий будинок [ADDRESS], спальний гарнітур вартістю, диван, дві шафи-купе, кондиціонер Самсунг, телевізор марки Самсунг, обідній стіл, меблева стінка у кімнату італійської марки Fillippo, кухонний гарнітур, а також [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом сплачує компенсацію за різницю виділеного майна у сумі 15 074 грн. Отже, в цій частині позовних вимог суд, в силу вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України та за наявності для того законних підстав у зв'язку з тим, що сторони погодилися на взаємні поступки ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки на думку суду саме такий розподіл даної частини спільного майна обумовлений порядком користування зазначеним майном який вже склався між сторонами та найбільш відповідає інтересам сторін . Стосовно позовних вимог первісного позову та зустрічного позову в частині спору щодо поділу нежитлового приміщення по проспекту [ADDRESS], суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні сторони 18.06.1999 року купили квартиру [ADDRESS], право власності було зареєстровано за [PERSON]. Цей встановлений факт сторонами та їх представниками не заперечувався. У 2000 році квартиру було реконструйовано під магазин-фотосалон та на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 31.01.2000 року №14/24 було видано свідоцтво про право власності на магазин-фотосалон за вищевказаною адресою на [PERSON] /а.с.62/ Так, [PERSON] дійсно за вказаною адресою здійснював та здійснює підприємницьку діяльність, що підтверджується копією свідоцтва про сплату єдиного податку /а.с.63/ Як встановлено в судовому засіданні позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію ФОП від 12.07.2004 року /а.с.146/ , нею також було отримано свідоцтво про сплату єдиного податку від 11 грудня 2009 року, згідно якого видом її діяльності за адресою [ADDRESS] була роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами. /а.с. 147/ Договору оренди площі житлового приміщення [ADDRESS] між сторонами укладено не було, а отже сторони спільно користувалися зазначеним приміщенням, вели спільний сімейний бізнес. Вказаний висновок суду підтримали допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON], показав в судовому засіданні, що він працює фотографом, в 1997 році познайомився зі сторонами у справі, в той час вони спільно працювали, займаючись наданням послуг з друку фотографій у приміщенні ДК ім. Шевченко, щоденно користувався у їх солоні послугами з проявки фотографій. Керівні функції в магазині виконувала [PERSON], саме з нею свідок контактував найбільш за все, [PERSON] виготовляв рамки для фотографій. Вони вели спільний бізнес, усі клієнти сприймали їх як повноцінних господарів фотосалону. Свідок [PERSON], показала в судовому засіданні, що вона в 2000 році познайомилася зі сторонами та працювала у них у фотосолоні в якості продавця по серпень 2004 року. Приймала на роботу її позивачка за первісним позовом [PERSON]. Підпорядкувалася вона сторонам. [PERSON] займалася внутрішніми справами фотосалону, тоді як [PERSON] займався оформленням документів в податковій інспекції. Було видно, що у них спільний бізнес, сварок з цього приводу у них не було. Свідок [PERSON], показала в судовому засіданні, що з 2000 року вона знайома зі сторонами. Так, вони у 1999 році купили квартиру в м. Мелітополі, а потім у 2000 році переобладнали її у магазин-фотосалон. Вони разом там робили ремонт, наймали робітників для цього. [PERSON] працювала з першого дня відкриття в магазині і до розлучення з [PERSON]. Суд також бере до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], які показали в судовому засіданні, що вони проводили цілий ряд ремонтних робіт в магазині «[INFO]» та саме [PERSON], як приватний підприємець заключав з ними договори на виконання ремонтних робіт, так як вони не спростовують того, що [PERSON] могла займатися іншою роботою в їх спільному бізнесі. Тоді як [PERSON], зареєстрований приватним підприємцем і це дозволяло йому укладати договори на виконання будь-яких робіт пов'язаних з фотосалоном. Крім того вказані свідки показали, що за виконані роботи з ними проводилися не лише безготівкові розрахунки з рахунку ПП [PERSON], роботи оплачувалися й готівкою, походження якої з особистих коштів [PERSON] не доведено. Разом з тим, суд ставиться критично до показань свідка [PERSON], який показав в судовому засіданні, що [PERSON] є його племінницею, у 2000 році сторони попросили у нього 20 000 доларів США в борг на реконструкцію квартири під фотосалон, які він дав під розписку. Однак свідок не зміг точно сказати, хто зі сторін точно просив у нього гроші, що начебто [PERSON] в телефонній розмові, тоді як отримувала гроші безпосередньо [PERSON], вона ж борг віддавала згідно розписок. Суд бере до уваги посилання відповідача на те, що він як приватний підприємець за адресою спірного нежилого приміщення заключав договори на проведення ряду будівельних робіт в фотосолоні «[INFO]», а пізніше здавав в оренду вільну площу магазину іншими підприємцям. Проте це ніяким чином не позбавляло позивачку здійснювати разом з відповідачем підприємницьку діяльність в інтересах родини. Відповідно ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рішенням Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 офіційно розтлумачено положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, а саме, що статутний капітал та майно приватного підприємства, які сформовані за рахунок спільної сумісної власності - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи ті обставини справи, що сторони в період шлюбу купили квартиру, яку лише пізніше було реконструйовано в фотосалон «[INFO]», позивачка [PERSON] була зареєстрована як фізична особа підприємець та здійснювала підприємницьку діяльність за цією адресою, показання свідків про те, що сторони разом займалися розвитком спільного бізнесу в інтересах родини з розподілом обов'язків, а також, що жодна зі сторін не навела вагомих та переконливих доказів того, що гроші на реконструкцію кожен з них взяв у борг окремо один від одного, або інших доказів, які б доводили походження витрачених на фотосалон коштів з іншого джерела, ніж сімейний бюджет, суд робить висновок, що вказаний магазин фотосалон «[INFO]» є об'єктом спільного майна подружжя. Посилання представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] на Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 04 грудня 2013 року по справі щодо поділу спільного майна подружжя, якою встановлено, що особа купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя діє як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності, суд не бере до уваги з наступних підстав. По-перше, в судовому засіданні, на думку суду, не доведено той факт, що позивач за зустрічним позовом купив спірне приміщення за свої власні кошти, чи за позичені ним в борг від [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності. Так, на підтвердження цього [PERSON] в судовому засіданні надав розписку від 15 червня 1999 року. Однак [PERSON] не був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, встановити його особу суд був позбавлений можливості, а тому суд не має можливості однозначно встановити дійсність даної розписки, та ставиться до цього доказу критично. До того ж суд вважає, що дана розписка не дає уявлення про те, коли, яким чином (частинами або ні) та з яких саме коштів було повернуто вказану в розписці грошову суму, із спільного сімейного бюджету або будь-яких особистих коштів [PERSON], що на думку суду має вирішальне значення. Будь яких доказів того, що вказаний в розписці борг повертався за рахунок особистих коштів ані [PERSON], ані його представником суду не надавалося. За таких обставин вважати, що в купівлю та реконструкцію фотосалону були вкладені особисті кошти [PERSON] в розмірі 30000 грн. не має підстав. До того ж твердження [PERSON] про те, що салон-магазин було придбане лише за його особисті кошти, а саме за ті 30 000 грн які він взяв в борг у [PERSON] суперечить його ж твердженню про те, що вартість магазину складає 100 000 грн., викладеному ним у зустрічній позовній заяві від 8 грудня 2011 року (а.с. 52) По-друге, на момент покупки квартири у 1999 році позивач за зустрічним позовом [PERSON] не був зареєстрований як приватний підприємець, доказів цього суду не надано, квартира була оформлена на нього за договором купівлі-продажу як на фізичну особу, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалося. По-третє, вирішуючи питання про застосування в спірному питанні рішення Конституційного суду України чи ухвали Вищого спеціалізованого суду України, суд керується тим, що одним із повноважень Конституційного суду України є офіційне тлумачення Конституції та законів України, тоді як ухвала Вищого спеціалізованого суду України для суду першої інстанції носить більше рекомендаційний характер та не спростовує висновків Конституційного суду України. Посилання представника [PERSON] на те, що в рішенні Конституційного суду йдеться про статутне майно приватного підприємства, а не майно фізичної особи - підприємця, тому дане рішення не може бути застосоване до спірних правовідносин, суд вважає в даному випадку несуттєвими . Отже, враховуючи те, в судовому засіданні не доведено, що майно, яке на даний час належить ФОП [PERSON], а саме приміщення магазину -фотосалону "[INFO]", формувалося за його особисті кошти, житлова квартира по [ADDRESS], яка пізніше була реконструйована в даний фотосалон була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, сторони фактично вели спільний сімейний бізнес як до придбання даного об'єкту нерухомості, так і після його придбання та реконструкції, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення фотосалон «[INFO]» є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому в силу вимог ч.1 ст. 70 СК України підлягає поділу у рівних частинах між сторонами. Що стосується позовних вимог [PERSON] стосовно тренажеру вартістю 1000 грн. та кухонного гарнітуру вартістю 1000 грн. суд вважає необхідним в цій частині в позові відмовити, оскільки відповідачем [PERSON] ці вимоги не визнані, він вказав що не знає, що це за майно, а позивачкою взагалі не доведений факт придбання вказаного майна та його наявність.

Outcome: partial