Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

22 листопада 2017 року (за поштовим штемпелем) уповноважений представник позивача [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що протягом 2000-2004 років [PERSON] позичив відповідачу кошти в загальному розмірі 10491280,00 грн, що еквівалентно 800000,00 доларів США. 1 вересня 2014 року між сторонами було укладено угоду про визнання та погашення боргу (далі - Угода), відповідно до якої відповідач визнав і підтвердив свій борг, що еквівалентний 800000,00 доларів США. Строк повернення - до 1 вересня 2015 року. 13.09.2015 з метою досудового врегулювання спору відповідачу була вручена претензія про надання додаткового строку терміном десять днів для повернення боргу, яка залишилася без відповіді. Згідно з п. 1.3 Угоди позичальник зобов'язався повернути борг в українській валюті (гривнях), еквівалентній 800000,00 доларів США за курсом НБУ на момент повернення таких коштів. Проте відповідач не повернув боргу, який станом на 21 листопада 2017 року еквівалентний на 21380720,00 грн (26,7259 грн = 1 долар), тому просить стягнути із відповідача на користь позивача суму боргу у зазначеному розмірі та понесені судові витрати. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 18 грудня 2017 року, занесеною до протоколу судового засідання, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017. В судове засідання учасники справи не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, представники сторін направили письмові заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, представник позивача позов підтримує повністю, представник відповідач позов визнає повністю. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Оцінюючи кожен аргумент, наведений позивачем, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з'ясованих обставин, об'єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що 1 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в письмовій формі Угоду, яка відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, відповідно до якої [PERSON] визнав та підтвердив свій борг на користь [PERSON], що виник шляхом систематичного виділення йому протягом 2000-2004 років коштів в розмірі 10491280,00 грн, що еквівалентно 800000,00 доларів США. Боржник зобов'язався повернути борг в українській валюті (гривнях), який еквівалентний 800000,00 доларів США за курсом Національного Банку України на момент повернення таких коштів, протягом одного року з дати укладення Угоди. Повернення коштів повинно бути засвідчено розпискою позикодавця про повернення суми боргу (п.п. 1.1 п. 1 Угоди). (п.п. 1.2, 1.3, 1.4, п. 1 Угоди (а.с.3, 32 - копія Угоди, довідка про курс валют). Таким чином, відповідно до умов Угоди борг відповідача перед позивачем становить 21181664,00 грн, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 21.11.2017 (1 долар = 26,47708 грн) 800000,00 доларів США. 13.09.2015 відповідачу вручена претензія про повернення грошових коштів та про надання додаткового строку терміном десять днів для повернення боргу (а.с.4 - копія претензії). Розписка про повернуті кошти відповідачем суду не надана, представник відповідача позов визнав повністю, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань. Таким чином, зібрані у справі докази та фактичні обставини справи з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини договору позики, які існують на час розгляду справи, що [PERSON] передав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов'язувався повернути їх, що доведено в судовому засіданні і судом визнано ці обставини достовірними. Відповідач у встановлений строк не виконав взяті на себе зобов'язання, не виконав і не повернув суми позики в строк, зазначений в Угоді. При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 8000,00 грн (а.с.1 - квитанція). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма Угоди внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору позики, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що має місце порушення відповідачем умов Угоди, укладеної між сторонами. Позивач при пред'явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 8000 грн. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то понесені позивачем судові витрати на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 7925,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог вбачається за необхідне відмовити, оскільки представник позивача невірно зазначив офіційний курс долара, встановлений Національним Банком України станом на 21.11.2017, а відтак невірно вирахував суму боргу. Крім того, умовами Угоди врегульовано повернення боргу в українській валюті (гривнях), еквівалентній доларам США за курсом НБУ на момент повернення таких коштів. За таких обставин, враховуючи визнання представником відповідача позову в повному обсязі, суд не вбачає підстав для його задоволення в повному обсязі, оскільки це порушує інтереси його довірителя. На підставі викладеного,

Outcome: partial