Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] про повернення заборгованості по внескам та платежам з урахуванням інфляції, 3% річних та пені за постачання питної води за період з 21.08.2014 року по 06.02.2019 року у розмірі 12381,92 грн. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, заперечувала проти їх задоволення, та вказала, що у той період за який позивач просить стягнути грошові кошти, послуги з водопостачання надавались неякісно та з дуже великими інтервалами. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності докази у справі, вислухавши думку сторін, приходить до наступного. [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], підключена до цілісного комплексу системи постачання питної води села Великомар'янівка та села Долинівка Великомар'янівської сільської ради, який знаходиться на утриманні фізичної особи підприємця [PERSON] згідно договору оренди від 01.10.2011 року та діючого на теперішній час. Між позивачем та відповідачем існують договірні відносини з надання послуг водопостачання та водовідведення, що підтверджується договором № 23 від 14.06.2012 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON]. Згідно п. 1 вказаного договору, фізична особа підприємець [PERSON] зобов'язується надати [PERSON] та членам її родини , а також іншим особам, які фактично проживають у будинку послуги з водопостачання, а [PERSON] зобов'язується своєчасно здійснювати оплату за споживання та користування послугами. Згідно п. 5.1 вказаного договору, цей договір укладений строком на один рік та набирає законної сили з моменту підписання. Згідно п. 5.2 договору, договір вважається переукладеним на новий строк на таких же умовах, якщо за один місяць до його закінчення жодні зі сторін не заявить про закінчення строку його дії. Матеріали даної справи не місять будь-яких доказів того, що жодна зі сторін даного договору заявляла про бажання розірвати даний договір, тобто договір є пролонгованим. Судом встановлено, що відповідач, у період з вересня 2014 року не регулярно та у повному обсязі сплачував надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення. Відносини, які виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права визначені в Законі Україні «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Частиною 1 ст.6 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» визначено учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг споживачів (індивідуальні та колективні), управителів, виконавців комунальних послуг. Згідно із ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов'язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктами 1,5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов'язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані укладати договори про надання житлово - комунальних послуг та оплачувати житлово -комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово -комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Як зазначив ВСУ, зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора згідно цивільно-правового договору є грошовим зобов'язанням. Виходячи з цього, правовідносини, в яких замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якій кореспондується право вимоги кредитора про оплату наданих послуг. Враховуючи той факт, що до подібних правовідносин застосовані цивільно-правові норми щодо застосування цивільної відповідальності за невиконання грошових зобов'язань, до таких правовідносин застосовується і норма ст.625 ЦК, що встановлює обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Відповідно до положень викладених у пункті 10 ч.3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідальність боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом, як то передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України. За вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо заперечень відповідача, викладених нею у відзиві на позов, суд зазначає наступне. Відповідач вказує на неякісне надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення. Суд приймає до уваги цей факт, однак, договір про надання відповідних послуг не визнаний недійсним, не розірваним, а надання неякісних послуг за цим договором не є підставою для несплати грошових коштів за спожиті послуги. Що стосується строків позовної давності, то позивач звернувся до суду 22 серпня 2017 року, та просить суд стягнути заборгованість за спожиті послуги за період з 01 вересня 2014 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved