Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

10 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП "Павлоградводоканал", в якому просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування заборгованості за надані позивачу послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 19463,27 грн. за період з січня 2002 року по 14.03.2018 рік; визнати неправомірними дії відповідача щодо вимагання з позивача заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 19463,27 грн. за період з січня 2002 року по 14.03.2018 рік; вирішити питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 3000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 14.03.2018 року вона стала власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Під час купівлі вищевказаної квартири позивачем, останній було невідомо жодних обставин про договірні відносини відповідача з попереднім власником - [PERSON] , в тому числі про наявність в неї заборгованості за комунальні послуги. Серед умов договору купівлі-продажу квартири відсутні пункти, в яких обумовлюється наявність та порядок погашення заборгованості за комунальні послуги. 30.03.2018 року позивачем було укладено з відповідачем договір № [NUMBER] про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення. На момент укладення договору у попередніх власників квартири існувала заборгованість в розмірі 19463,27 грн. На звернення позивача про виключення з умов договору неправомірного пункту 6.8 представник відповідача відповів відмовою, але було узгоджено про те, що цей пункт буде доповнено на всіх примірниках твердженням позивача про незгоду з сумою боргу попередніх власників. Після того, як відповідач надіслав досудову вимогу та почав вимагати сплати грошових коштів за комунальні послуги в сумі 34911,32 грн, у позивача виникли душевні хвилювання та страждання. На думку позивача, розмір моральної шкоди, яку вона зазнала не може бути виражений у грошовому еквіваленті, але щонайменше повинен становити 3000 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року відкрито провадження у справі та запропоновано відповідачу в порядку ст. 178 ЦПК України подати відзив на позов. Згідно відзиву на позов від 02 березня 2020 року, представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначив, що при укладенні договору купівлі-продажу можливо передбачити порядок оплати боргу за комунальні послуги. Таке право позивачем не було використане, а отже обов`язок сплати комунальних платежів виникає у позивача з моменту набуття права власності, оскільки власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів заподіяння моральної шкоди позивач не надала. Вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 91 (а.с.6-7). Серед умов вказаного договору відсутні пункти щодо наявності заборгованості зі сплати комунальних послуг. Згідно особистого рахунку [NUMBER], відповідачем з січня 2002 року по 14.03.2018 року за аресою: [ADDRESS] , нараховано заборгованість за комунальні послуги в сумі 19463,27 грн (а.с.13-15). В пункті 6.8 договору № 5-1007348 про надання населенню послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення від 30.03.2018 року, який підписано представником відповідача та запропоновано для підпису позивачу, проте позивачем не підписано, вказано суму заборгованості за послуги постачання холодної води та водовідведення на момент укладення договору - 19463,27 грн (а.с.10-11). Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Таким чином, на позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за надані послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , в період укладення договору купівлі-продажу цієї квартири, тобто до 14 березня 2018 року. Позов про визнання неправомірними дій щодо нарахування заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення узгоджується із частиною другою статті 16 ЦК України, яка передбачає можливість захисту цивільного права або інтересу іншим способом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за послуги водопостачання та водовідведення споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13. На підставі вищевикладеного та у зв`язку з доведенням матеріалами справи порушення прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості з водопостачання та водовідведення підлягає задоволенню. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтєю 189 Кримінального кодексу України передбачена відповідальність за вимагання, тому вимоги в цій частині задоволенню в порядку цивільного судочинства задоволенню не підлягають. Позивачем не доведено факт завдання їй діями відповідача моральної шкоди та вимагання з позивача заборгованості, а тому у задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial