Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

16 березня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним утримання дитини на території України, зобов'язання забезпечити передачу дитини матері та повернення дитини до Російської Федерації. В обґрунтування позову зазначила, що 25 січня 2008 року між нею, громадянкою Російської Федерації та відповідачем [PERSON], громадянином України, було укладено шлюб. На підставі рішення мирового судді судової ділянки № 175 району Митино м. Москви від 03.04.2015 року шлюб припинений. В цьому шлюбі 13.08.2009 року в м. Москва народився син [PERSON], який з 29 квітня 2010 року зареєстрований у [ADDRESS] З дня народження і до переміщення до України дитина постійно проживала за адресою [ADDRESS]. 05 травня 2013 року позивачка надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина [PERSON] до України у супроводі батька [PERSON] за умови повернення його до РФ строком з 15.05.2013 до 01.12.2013. Дана згода мала обмеження щодо усиновлення чи затримки [PERSON] за кордоном РФ, в тому числі в Україні. 05 червня 2013 року [PERSON] у супроводі [PERSON] виїхав до України, після чого до РФ не повертався. Всі спроби позивачки спілкування з сином були марні. В березні 2015 року [PERSON] виїхав до США, де знаходиться і зараз. Син позивачки, [PERSON] проживає разом з батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS], навчається у середній школі № 25, 1-А клас, що розташована за адресою м. Дніпро, вул. Бориса Кротова, 19. Позивачка неодноразово зверталась до осіб, які утримують дитину, в телефонному режимі та особисто щодо повернення дитини, але останні відмовлялись та чинили силовий спротив. З боку вчителів також чинились перешкоди щодо надання матері доступу до дитини. У лютому 2017 року ініційовано звернення до Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, працівниками якого були призначені зустрічі з психологом, на яких мали бути присутні дитина, мати та баба з дідом. Однак дитину на такі зустрічі не доставляли, мотивуючи це перебуванням дитини на лікуванні в іншій області. 01 лютого 2017 року позивачка звернулась до школи, де навчається дитина, з наміром повернути сина до Російської Федерації, для належного оформлення документів були надані гарантійні листи про переведення до середньої загальноосвітньої школи м. Москви. Після оформлення документів керівництвом КЗО «СЗШ № 25» були передані позивачу особова справа та медична картка [PERSON] Однак приїхала баба та дід і силою забрали його. Дитина перебуває у складному психічному стані, з боку баби та діда проводиться «зомбування» відносно матері, тривалий час дитина взагалі вважала мати померлою. Однак після нетривалих зустрічей дитина почала спілкуватися з матір'ю, йде на контакт, обіймає, що вказує на бажання дитини бути з матір'ю. Позивачка не позбавлена батьківських прав, баба та дід не є законними опікунами, тому вчинення ними перешкоду у спілкуванні позивачки з сином суперечить законодавству України та Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року. В інтересах дитини проживати саме з позивачкою, яка має офіційне працевлаштування, легальні стабільні доходи, має власну трикімнатну квартиру загальною площею 72,8 кв.м. з сучасним ремонтом та обладнанням, може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості. Спиртними напоями позивачка не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просила суд відібрати у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, яким може бути передана дитина, дитину - [PERSON], [INFO] та повернути матері - [PERSON], громадянці Російської Федерації, [INFO], адреса реєстрації: Російська Федерація, [ADDRESS] за місцем проживання за адресою Російська Федерація, [ADDRESS]. Надати дозвіл [PERSON], громадянці Російської Федерації, [INFO], адреса реєстрації: Російська Федерація, [ADDRESS] , без супроводу батька дитини - [PERSON], громадянами України, ІПН [NUMBER], адреса реєстрації: Дніпропетровська область, [ADDRESS], [INFO], перетнути кордон України разом з дитиною [PERSON], [INFO], з метою виїзду до Російської Федерації. Стягнути на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про явку в судове засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який припинений 06.05.2015 року на підставі рішення мирового судді судової ділянки № 175 району Митино м. Москви від 03.04.2015 року , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданого Митинським відділом ЗАГС Управління ЗАГС м. Москви. 22 січня 1993 року Державою Україна була підписана Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», яка набрала чинності 19.05.1994 року, та відповідно до ст.13 якої визначено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER]. Згідно картки обліку № 300411419 ГБУ «МФЦ міста Москви» МФЦ району Митино, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 29.04.2010 року. Власником квартири є [PERSON], [PERSON]. 05 травня 2013 року [PERSON] надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина [PERSON] до України у супроводі батька [PERSON] за умови повернення його до РФ строком з 15.05.2013 до 01.12.2013. Дана згода мала обмеження щодо усиновлення чи затримки [PERSON] за кордоном РФ, в тому числі в Україні (а.с. 14). Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 3347 від 14.08.2013 року, у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді численних синців, саден та внутрішньо-шкіряних крововиливів на обличчі, тулубі та кінцівках, що спричинені від дії тупого твердого предмету, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Зі слів [PERSON] «13.08.13г моя свекровь, свекр, муж и его брат сзади подошли и схватили меня за волосы и несколько раз ударили меня головою о бетонную поверхность, от этого я упала, также каким-то предметом ударила меня по голове и левой молочной железы, потом схватили меня за руки и выволокли за ворота, потом начали бить руками и ногами по всем частям тела, при этом я неоднократно падала» (а.с. 21-22). В матеріалах справи наявні фотокартки, які свідчать про проживання дитини [PERSON] та позивачки однією родиною. Згідно (мовою оригіналу) «Заключения отдела социальной защиты населения района Митино, осуществляющего функции органа опеки, попечительства и патронажа «Об определении места жительства ребенка» від 29.11.2016 року, «считает целесообразным определить место жительство несовершеннолетнего [PERSON] с матерью [PERSON]» (а.с. 68). Згідно листа начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Дніпропетровської міської ради [PERSON] від 29.03.2017 року, станом на 28.03.2017 року [PERSON], [INFO], навчається в 1-А класі Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 58» Дніпровської міської ради. Відповідно до особової справи № Б\\412 учня [PERSON] останній 1 вересня 2016 року зарахований до 1 класу КЗО «Середня загальноосвітня школа № 25» м. Дніпра. Вибув 1 лютого 2017 року до Росії м. Москва, школа № 1747 за місцем проживання (а.с. 72). Згідно висновку Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 10.05.2017 року № 13/15-143, спеціалістами управління-служби у справах дітей 28.04.2017 року було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS], за місцем мешкання дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Під час відвідування двері ніхто не відчинив, потрапити на подвір'я приватного будинку не стало можливим. Зі слів сусіда, за даною адресою ніхто не проживає з січня 2017 року. В поштову скриньку залишено запрошення на засідання комісії вищевказаним особам. На засідання комісії відповідачі не з'явилися. Згідно інформації ЗСШ № 58 від 05.05.2017 року, дитина [PERSON] навчається у школі в 1-му класі, форма навчання - дистанційна. Оформлення до школи здійснював батько хлопчика. Домашня адреса проживання вказана батьком: [ADDRESS]. Третя особа вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно листа Головного центра обробки інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2017 року, [PERSON], [INFO], виїхав з України 17.02.2015 року. Інформація про зворотне перетинання кордону вказаною особою відсутня. Аналізуючи наведені, а також інші докази, наявні в матеріалах справи, зокрема лист-відповідь Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.03.2017 року на заяву [PERSON] щодо незаконного утримання дитини (а.с.70), лист начальника управління-служби у справах дітей Шевченківської у м. Дніпрі ради від 03.02.2017 року (а.с. 69), суд прийшов до висновку, що факт самочинного відібрання у матері відповідачами дитини без згоди позивачки, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитина не повинна розлучатись з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначать відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, до якої приєдналась і Україна, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними відповідно до ст. 161 СК України, може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст.162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її до попереднього місця проживання. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд бере до уваги, що згідно з частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Поряд з цим, [PERSON] має постійне офіційне місце роботи в ТОВ «Паритет М» (м. Москва) на посаді начальника відділу продаж та постійний рівень доходу, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 80, 85, 88, 89). Згідно акту обстеження квартири від 29.11.2016 року, складеного спеціалістами відділу соціального захисту населення району [PERSON] [PERSON], у вказаній квартирі створені добрі умови для проживання дитини. Для проживання дитини [PERSON] відведена окрема кімната площею 18,0 кв.м. (а.с. 78). Згідно довідки-підтвердження від 24.10.2016 року державного бюджетного загальноосвітнього закладу м. Москви «Школа № 1747», [PERSON] буде зарахований в 1-д клас 2016-2017 навчального року до вказаного закладу (а.с. 90). Таким чином, судом встановлено, що позивачка працює, має постійний та достатній рівень матеріального доходу, є власником квартири, в якій проживає разом з повнолітнім сином. Зазначені обставини свідчать, що мати здатна створити всі необхідні умови для відпочинку, навчання, належного розумового та психічного розвитку дитини. Відповідач [PERSON] - батько дитини - не проживає на території України тривалий час, а отже, не має змоги забезпечити нормальні умови для життя, начання та розвитку свого сина [PERSON]. Суд також зазначає, що Сімейний Кодекс України не передбачає при наявності матері та батька, які не були позбавлені прав батьківства, прав баби та діда на опікунство над дитиною. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не встановлено жодної виключної обставини для розлучення дитини з матір'ю, згідно принципів Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. У судовому засіданні також достовірно встановлено, що позивач протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з сином відповідачем шляхом вивезення дитини до України та неповернення її в термін, вказаний у Згоді від 05.05.2013 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі вчинили протиправні дії, свавільно змінили місце проживання 7-річної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушили права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині відібрання у відповідачів малолітнього сина [PERSON], [INFO] та передати матері - позивачці по справі, з одночасним наданням дозволу перетнути кордон України разом з дитиною з метою виїзду до Російської Федерації, оскільки саме там проживає мати та там встановлено попереднє місце проживання дитини. З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині відібрання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині щодо відібрання дитини у інших осіб, яким може бути передана дитина, оскільки відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК). Формулювання «інших осіб яким може бути передана дитина» цим вимогам закону не відповідає, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині має бути відмовлено. Витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, мають бути компенсовані їй відповідачами, на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial