Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

07.12.2018 року [PERSON] звернулась з позовом до КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради (далі по тексту КУ «ЗОБ СМЕ»), який уточнила 14.02.2019 року (т. 1 а.с. 172), вказавши, що з листопада 2001 року працює завідувачкою відділення судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ». 07.09.2018 року позивача ознайомили з наказом № 366 від 07.09.2018 року про тимчасове переведення її з посади завідувачки відділення судово-медичної імунології без її згоди на посаду лікаря імунолога того ж відділення та покладення обов?язків завідувачки на [PERSON] з 10.09.2018 року по 10.10.2018 року. 12.11.2018 року [PERSON] було ознайомлено з наказом № 463 від 12.11.2018 року про тимчасове переведення її з посади завідувачки відділення судово-медичної імунології без її згоди на посаду лікаря імунолога того ж відділення та покладення обов?язків завідувачки на [PERSON] з 13.11.2018 року по 13.12.2018 року. Вказуючи, що будь-яких законних підстав для переведення її на іншу посаду без її годи не було, позивач просила визнати незаконними та скасувати накази № 366 та 463 про тимчасове переведення [PERSON] без її згоди з посади завідувачки відділення судово-медичної імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Зарютіна П.В. від 11.12.2018 року провадження у справі було відкрите та праву призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 14.01.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти позову, вказуючи, що позивачем пропущений строк звернення до суду з відповідним позовом в частині вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 07.09.2018 року, адже позов подано 10.12.2018 року. Крім того, відповідачем вказано, що у травні 2018 року працівники відділення імунології КУ «ЗОБ СМЕ» звернулись до керівника установи з заявою про неможливість роботи під керуванням [PERSON] з причин, які вказані у заяві. 05.09.2018 року до відділу кадрів КУ «ЗОБ СМЕ» надійшли заяви двадцяти чотирьох працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення з причини, як з?ясовано згодом, порушення їх прав з боку [PERSON] та небажання працювати під її керівництвом, у зв?язку з чим задля нормалізації психологічного клімату та запобігання зупинці роботи відділення було прийняте рішення про тимчасове переведення [PERSON] з посади завідувачки на посаду лікаря-імунолога цього ж відділення. Така ж ситуація повторилась у листопаді 2018 року, у зв`язку з чим наказом від 12.11.20178 року [PERSON] було тимчасово переведено з посади завідувачки відділення на посаду лікаря судово-медичного експерта цього ж відділення. Вказуючи, що переведення в обох випадках відбувалось у відповідності до положень ст. 33 КЗпП, а саме з метою запобігання звільненню працівників та зупиненню роботи відділення імунології, просили у позові відмовити. 14.01.2019 року представником відповідача адвокатом Вартановою Г.М. подано заяву про відвід судді Зарютіна П.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2019 року заяву про відвід задоволено. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадження судді Дацюк О.І. Ухвалою суду від 31.01.2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 14.02.2019 року позивачем на виконання ухвали суду продано уточнену позовну заяву, а також клопотання про відстрочення сплати судового збору. Ухвалою суду від 14.02.2019 року у задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовлено, надано позивачеві додатковий строк для усунення недоліків. 28.02.2019 року позивачем надано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 11.03.2019 року провадження у справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22.07.2019 року представником відповідача було подано заяву про закриття провадження у справі у зв?язку з відсутністю предмету спору, яке судом вирішено розглянути по суті після з?ясування міркувань позивача з цього приводу. 19.09.2019 року, 22.10.2019 року та 03.02.2020 року позивачем подавались додаткові докази, пропуск строку подання доказів обумовлений тим, що подані в якості доказів рішення судів, прийняті після спливу встановленого чинним законодавством строку подання доказів позивачем. Інших клопотань та заяв учасниками справи не подавалось, а судом не вирішувалось. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач [PERSON] пояснила, що протягом 24 років працювала в КУ «ЗОБ СМЕ» та за час роботи не мала дисциплінарних стягнень, однак, після того, як змінився керівник КУ «ЗОБ СМЕ», то виникла конфліктна ситуація, пов?язана з тим, що [PERSON] також претендувала на цю посаду. З червня 2018 року [PERSON] з надуманих підстав почали щомісячно переводити без її згоди з посади завідувачки відділення судової імунології на посаду лікаря судово-медичного експерта. Оскільки, на думку [PERSON] , заяви про звільнення співробітники КУ «ЗОБ СМЕ» подавали під тиском керівника, побоюючись втратити роботу, оскільки у відділенні не було конфліктів, вказувала про відсутність підстав для її переведення з посади. Представник позивача підтримала позовні вимоги, додатково вказала на відсутність підстав для закриття провадження у справі у зв?язку із самостійним скасуванням оспорюваних наказів відповідачем, оскільки скасування таких наказів відбулось вже після звернення до суду та навіть після звільнення [PERSON] з КУ «ЗОБ СМЕ» у зв?язку із скороченням штату, що, на переконання представника, є намаганням штучно створити підстави для закриття провадження у справі, між тим як позивачем заявлено вимоги також і про визнання наказів незаконними, які підлягають вирішенню судом незалежно від подальшого скасування самих наказів їх автором. Відповідач представника в судове засідання не направив, 03.02.2020 року до суду електронною поштою подано заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. В судовому засіданні від 22.07.2019 року представник відповідача брала участь в судовому засіданні, надавши пояснення про те, що переведення [PERSON] з посади завідувачки здійснено з метою запобігання звільненню більшості працівників відділення та забезпечення стабільної роботи відділення. В подальшому накази були скасовані КУ «ЗОБ СМЕ», тож на цей час взагалі відсутній предмет спору. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. [PERSON] з 16.11.2001 року працює на посаді завідувачки судово-імунологічного відділення КУ «ЗОБ СМЕ», що підтверджено копією трудової книжки. Відповідно до витягу з протоколу № 27 від 04.09.2018 року виробничих зборів відділення судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ» на порядку денному стояло питання щодо звернення працівників відділення судово-медичної імунології з приводу небажання працювати під керівництвом [PERSON] , в ході яких працівники відділення висловили свої думки за цим питання. Відповідно до доповідної записки в.о. завідувачки відділенням судово-медичної імунології Берези О.Ю. від 04.09.2018 року, доповідної записки інспектора з кадрів КУ «ЗОБ СМЕ» 05.09.2018 року було зареєстровано заяви 24 працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення за власним бажанням. В ході виїзного засідання профспілкового комітету 05.09.2018 року згідно з витягами з протоколів № 37, № 38 обговорювалось питання, пов?язане із вищевказаним зверненням, вирішено винести [PERSON] . «товариське зауваження» та просити про зняття [PERSON] з посади завідувачки відділенням судово-медичної імунології. Наказом начальника КУ «ЗОБ СМЕ» № 366 від 07.09.2018 року «З особового складу» завідувачку відділення судово-медичної імунології [PERSON] тимчасово переведено на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж відділення, без її згоди на період з 10.09.2018 року по 10.10.2018 року. В обґрунтування необхідності переведення [PERSON] в наказі зазначено наступне: «з метою відвернення наслідків обставин, які ставлять під загрозу життя та нормальні життєві умови 24 працівників відділення судово-медичної імунології, задля нормалізації психологічного клімату та запобігання зупинки роботи у відділенні». 10.10.2018 року проведені виробничі збори відділення судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ» з приводу закінчення терміну переведення [PERSON] з посади завідувачки відділенням та вирішено колективно звернутись з заявами про звільнення та звернутись до адміністрації з проханням зняти [PERSON] з посади завідувачки відділенням судово-медичної імунології. Також судом досліджені копії заяв працівників відділення судово-медичної імунології про звільнення від 12.10.2018 року, доповідна записка в.о. завідувачки відділенням судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ» від 12.10.2018 року, колективне звернення працівників відділення судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ» від 12.10.2018 року, доповідна записка інспектора кадрів установи від 12.10.2018 року з приводу небажання працювати під керівництвом [PERSON] та подання заяв про звільнення за власним бажанням працівників відділення. В ході засідання профспілкового комітету 12.11.2018 року згідно з витягами з протоколів № 50, 51 обговорювались питання, пов`язані із вищевказаними зверненнями, вирішено звернутись до керівника установи. Наказом начальника КУ «ЗОБ СМЕ» № 463 від 12.11.2018 року «З особового складу» завідувачку відділення судово-медичної імунології [PERSON] тимчасово переведено на посаду лікаря судово-медичного експерта імунолога цього ж відділення, без її згоди на період з 13.11.2018 року по 13.12.2018 року. В обґрунтування необхідності переведення [PERSON] в наказі зазначено наступне: «з метою відвернення наслідків обставин, які ставлять під загрозу життя та нормальні життєві умови 22 працівників відділення судово-медичної імунології, задля нормалізації психологічного клімату та запобігання зупинки роботи у відділенні». Відповідно до заяви представника відповідача від 22.07.2019 року оспорювані накази були скасовані № 45, № 46 від 24.01.2019 року (копій цих наказів не надано), водночас позивач та її представник підтвердили зазначені обставини щодо скасування наказів після звільнення [PERSON] . Судом не оцінюються в якості доказів копії списку працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам від 22.05.2018 року, копія звернення голови профспілкового комітету КУ «ЗОБ СМЕ» від 18.05.2018 року, копія акту службового розслідування від 13.06.2018 року, копії виписки з протоколу № 33 від 14.06.2018 року ; 32 від 31.07.2018 року засідання профспілкового комітету, витягу з протоколу № 12 від 14.06.2018 року, № 22 від 31.07.2018 року, № 20 від 25.07.2018 року, виробничих зборів відділення судово-медичної імунології КУ «ЗОБ СМЕ», накази № 244 від 29.06.2018 року, № 301 від 03.08.2018 року, проект наказу № 01-15/5104 від 15.06.2018 року, № 220, № 221, № 222 від 15.06.2018 року, наказ № 298 від 14.09.2018 року та наказ № 291 від 12.09.2018 року про надання [PERSON] відпустки з 11.10.2018 року по 25.10.2018 року, листки непрацездатності [PERSON] , довідка про доходи, адже фактично ці накази предметом спору по цій справі не являються, а в межах заявлених вимог з урахуванням підстав звернення з позовом та заперечень відповідача не відповідають вимозі належності доказу, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування. Суд також не оцінює документи, що стосуються створення та реєстрації профспілкової організації КУ «ЗОБ СМЕ», адже у відповідності до уточненої позовної заяви позивачем в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору профспілковий орган КУ «ЗОБ СМЕ» не зазначений, а судом до участі у справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, не залучався. В якості доказів судом також не оцінюються копії судових рішень у цивільній справі, предметом якої було визнання незаконними інших наказів про переведення [PERSON] . Не надаючи оцінки цим доказам, суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а доказами відповідно до ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Натомість учасниками справи, які надавали вищевказані документи, не обґрунтовано які саме обставини доводять ці документи, які б мали значення для вирішення справи, адже предметом спору по даній справі є виключно два накази. При вирішенні позову суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини у п. 23 рішення у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Позивач, стверджуючи, що переведення її на іншу посаду без її згоди та за відсутності відповідного попередження було незаконним, посилалась на відсутність для того законних підстав. Порядок переведення на іншу роботу врегульований статтями 32, 33, 34 КЗпП. З тексту оспорюваних наказів та відзиву відповідача вбачається, що, переводячи [PERSON] тимчасово без її згоди на іншу роботу (посаду), працедавець керувався положеннями ст. 33 КЗпП, тож оцінює законність оспорюваних наказів в ракурсі саме цієї норми закону. Як вказує ст. 33 КЗпП тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. Таким чином, законодавцем встановлено певні умови для переведення працівника на іншу роботу в порядку ст. 33 КЗпП, а саме: таке переведення має бути тимчасовим з обмеженням місячним строком; робота, на яку працівника тимчасово перевели, має бути не обумовлена трудовим договором; таке переведення допустиме виключно для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей. Підставою для переведення [PERSON] з посади завідувачки на посаду лікаря судово-медичного експерта за оспорюваними двома наказами відповідачем зазначені інші обставини, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, а саме написання певною кількістю працівників заяв про звільнення у зв?язку з небажанням працювати під керівництвом [PERSON] . Аналізуючи положення ст. 33 КЗпП суд вважає, що для переведення працівника без його згоди із застосуванням ст. 33 КЗпП мають виникнути та існувати виняткові обставини, які у разі не здійснення такого переведення можуть спричинити негативні наслідки, що у конкретному випадку неможливо відвернути в інший спосіб. Суд зауважує, що невиконання чи неналежне виконання працівником покладених на нього обов?язків не є підставою для тимчасового переведення його на іншу роботу або посаду, а можуть тягнути за собою за наявності відповідних підстав застосування до такого працівника відповідних дисциплінарних стягнень. Водночас відповідачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що обставини, на які відповідач посилався при переведенні [PERSON] , є такими, що ставили під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, що могло б бути підставою для переведення [PERSON] на іншу роботу без її згоди. Також працедавцем не враховано, що переведення працівника в порядку ст. 33 КЗпП має тимчасовий характер та обмежується місячним строком, натомість як в даному випадку [PERSON] з 29.06.2019 року кожного місяця, за виключенням періодів відпустки та хвороби, переводили з місця завідувачки на місце лікаря Переведення на іншу роботу в порядку ст. 33 КЗпП не може бути застосоване як дисциплінарне стягнення, а допускається лише у разі виникнення виключних обставин виробничого характеру та обмежується місячним строком. В даному випадку таке переведення може мати разовий характер та не може бути застосовуватись кілька разів поспіль. Крім того, застосоване до [PERSON] переведення не може бути вважатись переведенням на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, адже фактично як до переведення, так і після переведення [PERSON] виконувала обов?язки лікаря судово-медичного експерта та виконання такої роботи було обумовлено її трудовим договором, натомість також у неї існували обов`язки як завідувачки відділенням. Переведення на іншу роботу в порядку ст. 33 КЗпП передбачає тимчасове в межах місячного строку покладення на працівника обов?язків, які є відмінними від його звичайних обов?язків за трудовим договором, натомість як в даному випадку обов?язки [PERSON] як завідувачки відділенням поклали на іншого працівника установи, а [PERSON] продовжувала виконувати обов?язки лікаря судово-медичного експерта. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача та вважає, що оспорювані накази, якими [PERSON] була переведена на іншу роботу, винесені без дотримання вимог чинного законодавства та за відсутності передбачених ст. 33 КЗпП підстав, отже такі накази є незаконними. Суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі з підстав скасування оспорюваних наказів, адже, [PERSON] до суду звернулась у грудні 2018 року, натомість як накази були скасовані лише у січні 2019 року, при цьому підстави для їх скасування суду відповідачем не повідомлені, а копії наказів від 24.01.2019 року не надані. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що законність наказів навіть за умови їх подальшого скасування, має бути оцінена судом в межах позовного провадження. Щодо вимоги про скасування судових наказів, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, адже накази є рішеннями керівництва працедавця та виключно до компетенції працедавця віднесено прийняття наказів чи їх скасування, водночас суд, маючи повноваження щодо перевірки їх правомірності та законності, не наділений повноваженнями щодо їх скасування. Враховуючи висновки суду про наявність підстав констатувати порушення прав позивача при винесенні оспорюваних наказів, а рівно і підстав для їх поновлення в обраний позивачем спосіб, суд також має оцінити заяву відповідача про пропуск [PERSON] строку звернення до суду з позовом в частині визнання незаконним та скасування наказу № 366 від 07.06.2018 року як на підставу відмови у позові. Як вказує ст. 233 ч. 1 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] була ознайомлена з наказом № 366 в день його винесення, а саме 07.09.2018 року, водночас позивач не заперечувала того, що про існування цього наказу вона дізналась в день його винесення. З позовом до суду [PERSON] звернулась не 10.12.2018 року, про що вказувала представник відповідача, а 07.12.2018 року, оскільки позов подано засобами поштового зв?язку 07.12.2018 року, отже з урахуванням положень ст. 124 ч. 6 ЦПК України строк на звернення до суду з позовом не був пропущений. Підсумовуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог та визнання незаконними оспорюваних наказів. Також з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial