Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

28.07.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість по виплаті аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], 2008 р.н., за період з 01.05.2012 р. по 01.06.2014 р. в розмірі 22`527,50 грн. та пеню у розмірі 73`773,92 грн. Також просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], 2008 р.н.. 14.08.2014 року ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав виділені у самостійне провадження. Відкрито провадження у справі за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені, позивачка посилається на те, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11.03.2011 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON], 2008 р.н., у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дочки. 22.03.2011 року в зазначеній вище справі було видано виконавчий лист та звернуто його до виконання. Між тим, відповідач від виконання своїх обов'язків по сплаті аліментів ухилявся в період з 01.05.2012 року по 01.06.2014 року, в зв'язку з чим має заборгованість по їх сплаті у сумі 22`527 грн. 50 коп. У зв'язку з цим позивачка просить стягнути з відповідача на її користь зазначену заборгованість по аліментах в розмірі 22`527 грн. 50 коп. та неустойку (пеню) за просточення сплати аліментів на утримання дочки у розмірі 73`773 грн. 92 коп.. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі і просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали і просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність на недоведеність позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку -[PERSON], [INFO]. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11.03.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON], 2008 року народження, в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.01.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця Києво-Святошинського районного управління юстиції загальна сума заборгованості станом на 01.06.2014 року становить 22`527 грн. 50 коп.. Відповідач та його представник в судовому засіданні зазначили, що [PERSON] не оспорює суму заборгованості по аліментам, зазначену вище. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, передбачена ст. 196 СК України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст. 196 СК України суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами і наявність або відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність або відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Як зазначено вище, факт наявності заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів підтверджується розрахунками державного виконавця, при цьому суд вважає, що вказана заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача, який не мав об'єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів. Оцінюючи подані сторонами докази, суд бере до уваги, що у відповідача обов'язок сплачувати аліменти виник з моменту набуття рішенням про стягнення аліментів законної сили, відповідач був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти, оскільки до 28.04.2012 року аліменти стягувалися шляхом звернення стягнення на заробітну плати відповідача за місцем його роботи, проте після звільнення з роботи за власним бажанням відповідач майже два роки, аж до 24.03.2014 року не вчиняв жодних дій направлених на оплату аліментів, не влаштувався на роботу, при умові, що є працездатною особою і немає протипоказань для працевлаштування. При цьому, суд бере до уваги, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» стосовно повідомлення належним чином державним виконавцем боржника про суму заборгованості та про строк її погашення, з урахуванням того, що боржник [PERSON] знав про необхідність сплати аліментів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів наявна вина відповідача, та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо сплати ним додатково протягом 2012-2014 року на утримання дитини грошових коштів, а також придбання в цей період одягу та іграшок для дитини, оскільки ці доводи не знайшли свіого підтвердження під час розгляду справи в суді. З показань свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані під час розгляду справи в суді, не вбачається, що позивач протягом 2012-2014 року додатково отримувала на дитину від відповідача грошові кошти, одяг, іграшки, інші речі. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України №6-81 цс13 від 11 вересня 2013 року, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Виходячи з наведеного суд погоджується з розрахунками наведеними позивачем і доданими до позовної заяви і приходить до висновку про те, що загальний розмір пені становить 73`773,92 грн.. Разом з цим, при визначенні розміру пені, яка має бути стягнути з відповідача на користь позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Виходячи з цього, а також враховуючи матеріальний та сімейний стан відповідача на час розгляду справи в суді, зокрема те, що на даний час відповідач отримує незначну заробітну плату, при цьому він має на утриманні малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], та мати - [PERSON], яка є пенсіонеркою та інвалідом ІІІ групи, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивачки до 35`000,00 грн.. При цьому, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 22`527, 50 грн., з огляду на наступне. За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнути за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише в разу спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Як вже зазначено вище, сума заборгованості в розмірі 22`527, 50 грн. не була оскаржена відповідачем і спір щодо вказаного розміру заборгованості відсутній. Так, незважаючи на те, що в своїх письмових запереченнях відповідач зазначив, що він оспорює суму заборгованості по аліментіам, в подальшому відповідач не підтримав цю позицію і зазначив, що суму заборгованості по аліментам він не оспорює і повністю з нею погоджується. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам в розмірі 22`527, 50 грн., тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, зокрема витрати на оплату судового збору в сумі 350 грн. 00 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial