Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , починаючи з грудня 1999 року по квітень 2018 року. У січні - березні 2000 року вони спільно інвестували кошти у будівництво квартини [ADDRESS] , у яку переїхали жити у серпні 2001 року. Право власності на квартиру було оформлено на [PERSON] . Проживали у придбаній квартирі до початку квітня 2018 року у трьох: вона, її дочка й [PERSON] . Окрім того, проживаючи єдиною сім`єю, у квітні 2005 року вони придбали у кредит автомобіль «Шевроле», за зобов`язаннями якого вона вислупила поручителем [PERSON] , який на початку 2011 року був ними проданий, а 16 лютого 2011 року вони придбали автомобіль «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 242 200 грн. 00 коп., й за зобов`язання відповідача вона надала згоду на укладення кредитного договору, як особа, з яким він проживав. У 2014 році вони також спільно інвестували кошти в будівництво квартири [ADDRESS] , про що був укладений кредитний договір № 666905 від 28 травня 2014 року. Право власності на квартиру було оформлено 17 травня 2017 рокуна [PERSON] . З травня 2017 року по березень 2018 року вони займались ремонтом у цій квартирі, проте 24 квітня 2018 року [PERSON] без її згоди відчужив квартиру, уклавши договір дарування, згідно умов якого він безоплатно передав квартиру у дар своїй матері - [PERSON] 14 лютого 2018 року відповідач за їх спільною згодою уклав з ПАТ «Державний експорт-імпортний банк України» договір банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Оптимальний» № 111432 в сумі 200 000 грн., проте 11 травня 2018 року [PERSON] без її згоди зняв з депозитного рахунку готівкові кошти з відсотками в сумі 200 632 грн. 62 коп. й у цей же день уклав договір банківського вкладу № 124816 на користь своєї матері [PERSON] на суму 200 000 грн. за довіреністю. Їх стосунки погіршилися на початку березня 2018 року, а на початку квітня 2018 року вони припинили проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Вважає, що майно, яке було набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, й у разі поділу такого майна частки майна чоловіка та дружини є рівними. Об`єктами, що підлягають поділу є: квартира [ADDRESS] , право власності на яку набуто 16 травня 2001 року відповідно до Свідоцтва про право власності, видане на ім`я [PERSON] й на Ѕ частку права власності вона претендує, автомобіль «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 242 200 грн. 00 коп. й щодо якого вона просить 121 600 грн. 00 коп. грошової компенсації Ѕ частки від сплаченої вартості такого автомобіля, квартира [ADDRESS] , прово власності на яку було оформлено 17 травня 2017 року на [PERSON] , й щодо якої вона просить 975 000 грн. 00 коп. грошової компенсації Ѕ вартості такої квартири, а також грошові кошти - банківський вклад в сумі 200 000 грн., щодо якого вона просить стягнути половину такого вкладу, тобто 100 000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05 квітня 2019 року (а.с.176), позовні вимоги у редакції від 16 вересня 2019 року (а.с. 51 - 54 том 1) підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: встановити факт спільного проживання сторін з грудня 1999 року по квітень 2018 року, визнати зазначене майно супільною сумісною власністю і у порядку його поділу визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] й у порядку компенсації стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості цієї квартири, що складає 975 000 грн. 00 коп., виділити у власність [PERSON] автомобіль «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] , й у порядку компенсації стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості такого автомобіля - 121 600 грн. 00 коп., а також стягнути з [PERSON] на її користь половину банківського вкладу - 100 000 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 08 липня 2020 року (а.с.175 том 1), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Водночас, відповідач визнав, що проживав з позивачкою єдиною сім`єю з серпня 2001 року по серпень 2011 року, проте майно, а саме дві квартири та автомобіль, банківський вклад, на яке претендує позивачка було придбано (набуто) за його власні кошти та кошти його сім`ї - батьків та сестри. Позивачка та її матір, які мали у власності квартиру, хоча й продали її, проте гроші у день продажу належної їм квартири - 20 грудня 2001 року уклали у придбання іншої квартири відповідно до договору купілі-продажу квартири, право власності на квартиру оформлено на позивачку [PERSON] . Вважає, що цінні речі за час спільного проживання кожен із них придбавав для себе, проте не в інтересах сім`ї. Наполягає, що ним придбавалась квартира [ADDRESS] у травні 2001 року не в інтересах їх сім`ї, оскільки інвестором за інвестиційним контрактом від 15 січня 2000 року був саме він, грошові кошти сплачував також він, які були його власними, також кошти у цю квартиру надавали його батьки. Вказує, що у травні 2001 року вони ще не проживали єдиною сім`єю, їх відносини мали характер короткотривалих зустрічей, побачень, проте характер спільного проживання та існування сім`ї в розумінні статті 3 СК України не було, а тому у травні не могли придбати таку квартиру за спільні кошти, зважаючи на такий короткий час спілкування. Оскільки має добру вдачу та розумів, що позивачка має несприязні відносини з її матер`ю, навіть після припинення їх відносин, дозволив їй проживати у його квартирі [ADDRESS] , де вона й наразі проживає. На його думку позивачка неправильно оцінювала зміст їх відносин, зважаючи на той фактор, що після їх припинення у серпні 2011 року, датою припинення яких він пов`язує їх розмовою про припинення таких відносин, й він лише з доброї вдачі дозволив позивачці та її дочці продовжити проживати у його квартирі, проте наполягає, що з серпня 2011 року кожен із них жив своїм життям,сім`ї в розумінні положення статті 3 СК України не було: вони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, не проводили спільних витрат, не придбавали майно в інтересах сім`ї. Після припинення спільного проживання він дозволив позивачці проживати у його квартирі, пояснюючи це своєю добродушністю, що підтверджується тим, що вона й наразі проживає у цій квартирі. Відповідачем надано відзив на позов від 23 грудня 2019 року (а.с. 118 - 122 том 1) й у судовому засіданні відповідач уточнив, що відносини між ним та позивачкою припинились не у червні 2011 року, як зазначено у відзиві, а у серпні 2011 року, пов`язуючи цю дату із відпочинком, на якому стався конфлікт та відбуловось з`ясування відносин та їх припинення. Те, що він після з`ясування відносин дозволив позивачці проживати у його квартирі, не означало, що вони продовжували спільне проживання як сім`ї, з його боку відносини були припиненими, проте такий дозвіл позивачка, на його думку, сприйняла та оцінила як спільне проживання чоловіка та жінки як членів сім`ї, що не відмовідає дійсності. Зазначає, що дійсно, вони хоча й проживали у одній квартирі, проте не вели спільного побуту (господарства), й у цей час він будував нові відносини, за наслідками яких у грудні 2018 року одружився з іншою жінкою - [PERSON] й від шлюбу з якою має дочку [PERSON] , [INFO] . Доводи позивачки про те, що позивачка придбавала побутові речі до його квартири для користування ними спростовує тим, що побут людини, яка проживає у певному помешканні зобов`язує її придбавати такі речі задля забезпечення поботу, проте це не вказує на спільне проживання чоловіка та жінки як членів сім`ї, оскільки ознаки такого спільного побуту є відсутніми, й такі речі позивачка придбавала для користування саме для себе, а не в інтерсах сім`ї. На підтвердження своїх доводів відповідач надав інвентиційний контракт № 15541 (про інвестування у житлове будівництво) трикімнатої [ADDRESS] квартири загальною плошею 104 , 14 кв м, в районі забудови - Осокорки від 15 січня 2000 року, укладений між ним як інвестором - [PERSON] та АТ ХК «Київміськбуд» (а.с. 129 - 133 том 1), додаткової угоди № 2 до інвентиційного контракту № 15541 від 15 січня 2000 року (а.с. 134 - 135 том 1), із запланованою датою вводу будинку в експлуатацію - 31 березня 2000 року та запланованою датою заселення - 30 квітня 2020 року, Свідоцтво про право власності на квартиру від 16 травня 2020 року, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 травня 2020 року № 466-С/КІ про те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності (а.с. 136 том 1), касові ордери, із яких вбачається, що саме він проводив оплату інвестиційних коштів у придбання квартири (а.с. 137 - 138 том 1). Окрім того, на підтвердження своєї фінансової спроможності щодо придбання вказаної квартири, автомобіля, а також можливості мати банківськи вклади надає виписку про його доходи за період з 2010 по 2015 роки, оскільки весь час працював та мав значні доводи (а.с. 141 - 142). Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив відповідача на позов від 15 червня 2020 року (а.с. 178 - 184 том 2), запречуючи проти доводів відповідача, вважає, що дії відповідача вказували на те, що вони були сім`єю та вели спільне господарство у період з грудня 1999 року по по квітень 2018 року, придбавали меблі, робили ремонт за спільні кошти, також вона виступила поручителем за забов`язаннями відповідача щодо придбання ним у кредит автомобіля у лютому 2011 року, надавала офіційну згоду на отримання ним кредиту як особа, з ким кредитор проживав. Наполягає, що трикімнатну квартиру [ADDRESS] , придбану у травні 2001 року, та двокімнатну квартиру [ADDRESS] , набуту 17 травня 2017 року набуто ними за спільні кошти. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від03 жовтня2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вислухавши свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Вирішуючи позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з грудня 1999 року по квітень 2018 року, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у ряді постанови. Так, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.2 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Встановлення факту проживання однією сім`єю у разі існування спору про право вирішується у позовному провадженні, що відповідає спірним правовідносинам. Судом встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] в шлюбі не перебували, від шлюбу спільних дітей не мають, у 2007 році позивачка мала вагітність, яку було перервано за медичними показниками, що визнається стронами. Позивачка до відносин із [PERSON] має дочку [PERSON] . Позивач вважає, що вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 1999 року по квітень 2018 року, натомість відповідач частково заперечує та вказує, що однією сім`єю сторони проживали з середини серпня 2001 року по серпень 2011 року, пов`язуючи кінцеву дату відносин із виниклик конфліктом та з`ясування відносин про їх припинення, а до середини серпня 2001 року вони зустрічались, проживали порізно та спільного побуту не мали. З урахуванням визнання відповідачем часу спільного проживання - з середини серпня 2001 року по серпень 2011 року однією сім`єю, належні докази проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 1999 року по липень 2001 року, а також з вересня 2011 року по квітень 2018 року матеріали справи не містять, також вони не підтверджені показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вказали, що сторін знали задовго до їх спільного проживання єдиною сім`єю, вважали, що сторони створили сім`ю з 1998-1999 роках, тобто такі покази свідків побуються на інформації від сторін, натомість безпосередніми свідками спільного проваживання вони не були. Сім`ю, відповідно до ст. 3 СК України, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. А тому посилання позивача про те, що між нею та відповідачем у зазначаний період часу склалися усталені відносини, притаманні подружжю: ведення спільного господарства, існування спільного бюджету тощо, й на ці правовідносини розповсюджується дія ст. 74 СК України, є помилковим, оскільки не були підтверджені в ході розгляду справи належними доказами. Не можна також вважати ґрунтовними посилання позивача про те, що сторони проживали єдиною сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 1999 року по липень 2001 року, а також з вересня 2011 року по квітень 2018 року. Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Також суд критично ставиться до свідчень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки останні є знайомими й не могли бути безпосередніми свідками сімейних відносин сторін, адже такі свідки вказали, що мали побачення лише при нагоді - один - два рази на рік, на свята, під час спільного відпочинку тощо, й те, що сторони проживали разом, їм відомі зі слів позивачки, та за їх баченням вважали, що сторони мали сімені відносини як подружжя. Також не можуть бути переконливими покази таких свідків та самої позивачки про те, що сторони були разом при спільному відпочинку, у компанії знайомих та друзів, що підтверджується фотознімками, оскільки сам факт спільного відпочинку, у компанії знайомих та друзів не може свідчити про усталені відносини, які притаманні подружжю. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, вказала про те, що, на її погляд, у сторін сім`ї з її основними ознаками прав та обов`язків подружжя не було, знає, що сторони хоча й жили разом певний час до серпня 2011 року, проте подружніх відносин між ними не було, сторони як правило проводили дозвілля, як матір, вона застерігала відповідача від таких відносин, який був часто був один, й у випадках складних життєвих ситуацій, таких як хвороба батька, за яким відповідач доглядав сам, був один, жив з ним у квартирі, доглядаючи за ним тривалий час, позивачки поруч не було, вона вела своє особисте життя, у зв`язку із чим вона не була задоволена їх відносинами, відповідач сам готував тощо, цінні речі відповідач та його батьки купували за власні гроші, у придбання яких позивачка участі не примала, позивачка хоча й продала належну їй та її матері квартиру, проте у той же день гроші вклала у придбання іншої квартири, яку оформили на позивачку. Зважаючи на свідчення свідків про спільне дозвілля сторін, суд вважає, що спільна присутність на святах не може свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Також, показання свідків та спільні фотографії, які містяться у матеріалах справи (а.с. 6 - 36 том 2) не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Таких позицій також дотримується Верховний Суд, викладених у постановах з аналогічних правовідносин. Й за встановлених правовідносин, суд вважає за необхідне встановити факт спільного проживання сторін з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України) по червень 2011 року, й оскільки у зазначений період відповідно до договору Х0216-2 купівлі-проджажу (з кредитом) від 16 лютого 2011 року [PERSON] був придбаний автомобіль «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] , 574 грн. 47 коп. вартістю 242 200 грн. 00 коп. для придбання якого було укладено кредитний договір № 1/1102802 від 22 лютого 2011 року (а.с. 25, 26-27), на укладення якого позивачка [PERSON] надала згоду відповідно до положень ст.ст. 63, 65 СК України, що підтверджується такою згодою, а відтак таке майно має бути визнане спільним сумісним майно, яке підлягає поділу між сторонами за правил поділу майна подружжя, й щодо якого позивачка просить його залишити у власності відповідача, а їй як позивачу компенсувати половину вартості такого майна шляхом грошової компенсації Ѕ частки від сплаченої вартості такого автомобіля, що складає 121 600 грн. 00 коп. (242 200 грн. 00 коп. : 2 = 121 600 грн. 00 коп.), що підлягає задоволенню. Водночас, зважаючи на встановлений судом факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по червень 2011 року, решта майна, яке набуто в період, який не охоплюється таким встановленим періодом, а саме:квартира [ADDRESS] , набута 17 травня 2001 року (а.с. 6 том 1), квартира [ADDRESS] , прово власності на яку було набуто 17 травня 2017 року (а.с. 31 том 1), банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн. (а.с.82 том 1), не підлягає визнанню спільною сумісною власністю сторін та його поділу. Разом з тим, вирішуючи цей спір суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 16 грудня 2015 року та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск15), 27 квітня 2016 року про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Й за наданих позивачем доказів й на їх спростування наданих відповідачем доказів, підстав вважати придбання квартири [ADDRESS] , набутої 17 травня 2001 року, квартири [ADDRESS] , прово власності на яку було набуто 17 травня 2017 року, банківського вкладу від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн. за спільні кошти сторін немає. Більше того, матеріали справи містять докази про майнову спроможність придбання такого майна відповідачем, а саме виписки про доходи відповідача за період з 2010 по 2015 роки (а.с. 141 - 142 том 1), всупереч відсутності такої фінансової спроможності позивача, а саме мінімальних її доходів (а.с. 83 - 85 том 1), що не спростовується та визнається позивачем, яка вказала, що мала мінімальні доходи. Так, на підтвердження майнової спроможності придбання такого майна із власних доходів, відповідач надав інвентиційний контракт № 15541 (про інвестування у житлове будівництво) трикімнатої [ADDRESS] квартири загальною плошею 104 , 14 кв м, в районі забудови - Осокорки від 15 січня 2000 року, укладений між ним як інвестором - [PERSON] та АТ ХК «Київміськбуд» (а.с. 129 - 133 том 1), додаткової угоди № 2 до інвентиційного контракту № 15541 від 15 січня 2000 року (а.с. 134 - 135 том 1), із запланованою датою вводу будинку в експлуатацію - 31 березня 2000 року та запланованою датою заселення - 30 квітня 2020 року, Свідоцтво про право власності на квартиру від 16 травня 2020 року, видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 травня 2020 року № 466-С/КІ про те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності (а.с. 136 том 1), касові ордери, із яких вбачається, що саме він проводив оплату інвестиційних коштів у придбання квартири (а.с. 137 - 138 том 1), також Договір № 66905 від 28 травня 2014 року про його участь у Фонді фінансування будівництва квартири [ADDRESS] (а.с. 157 - 165, 166), при цьому позивачка не була стороною таких договорів, як й не була поручителем у зобов`язаннях тощо, що могло б указувати, що вона приймала участь у придбанні такого майна. Доводи позивача про те, що позивачка отримала у борг за договором позики від 14 січня 2000 року 6 500 доларів США (а.с. 187 том 1) для їх вкладення для придбання квартири [ADDRESS] , набуту відповідачем 17 травня 2001 року (а.с. 6 том 1), не знайшли свого підтвердження. Так, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2001 року квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61 кв м, яка належала сім`ї позивача (а.с. 188 том 1), сім`я позивача продала за 11 596 грн. 39 коп., а за договом від 22 грудня 2001 року, тобто у той же день купівлі-продажу квартири позивачка [PERSON] придабала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,30 кв м за ціною 30 544 грн. 61 коп. (а.с. 115 том 2), тобто за вищою ціною, що вказує на той факт, що позивачка могла вкласти позичені нею грошові кошти за договором позики від 14 січня 2000 року у придабння житла, яке оформлене на її ім`я. Факт придбання позивачем квартири [ADDRESS] визнається та не спростовується. Окрім того, судом встановлено й не спростовується сторонами, той факт, що частина майна, а саме: квартира [ADDRESS] вибула із володіння відповідача 24 квітня 2018 року відповідно до Договору дарування (а.с.30, 31), банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн. був закритий 11 травня 2018 року (а.с.39), відтак з підстави, що майно відсутнє у сторін на час поділу, таке майно й із цієї підстави не може бути предметом поділу. Відповідач вказує про те, що він має добру вдачу та надав дозвіл позивачці після серпня 2011 року проживати у його квартирі, проте такий дозвіл не означав, що він із позивачкою вели спільне господарство, мали спільний бюджет, у зв`язку із чим суд вважає, що проживання чоловіка і жінки за однією адресою, що пов`язане з поділом майна після розірвання шлюбу та відсутністю іншого місця проживання, не свідчить про сімейні відносини між ними. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення факту проживання єдиною сім`єю без шлюбу є частково обґрунтованими, оскільки судом встановлено, що сторони в період 01 січня 2004 року по червень 2011 рокувели спільне господарство, а в період з липнгя 2011 року по квітень 2018 року спільного господарства не мали, не мали спільного побуту тощо, тобто між ними в цей період часу не склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Відповідно, майно, а саме: квартира [ADDRESS] , набута 17 травня 2001 року, квартира [ADDRESS] , прово власності на яку було набуто 17 травня 2017 року, банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн.не входить до складу майна в порядку ст. 74 СК України, відповідно не підлягає поділу. У період проживання єдиною сім`єю сторонами набуто майно - автомобіль «Хюндай», державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 242 200 грн. 00 коп., зареєстрований на ім`я відповідача, й оскільки вказане майно набуте сторонами в період спільного проживання, тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. За таких підстав суд вважає за необхідне визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю сторін та поділити його. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, запереченні на відзив, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір за дві окремі вимоги - майнового та немайнового характеру в загальній сумі 10 445 грн. 80 коп. (9 605 грн. 00 коп. - за вимогу майнового характеру згідно ціни позову - 2 186 900 грн. 00 коп. та 840 грн. 80 коп. - за вимогу немайнового характеру - встановлення факту спільного проживання (а.с. 1, 93, 49 том 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі зазначеної норми процесуального закону з відповідача має бути стягнуто 528 грн. 27 коп. - судовий збір за вимогу майнового характеру згідно ціни позову (5,5% від задоволеної вимоги) та 46 грн. 20 коп. - судовий збір за вимогу немайнового характеру, що складає 5,5% від розміру задоволеної вимоги, а всього 574 грн. 47 коп. (528 грн. 27 коп. + 46 грн. 20 коп. = 574 грн. 47 коп.). На підставі вищевикладеного, п.2 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»,

Outcome: partial