Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

12 квітня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення авансового внеску та інфляційних витрат, яка мотивована тим, що позивач є спадкоємцем [PERSON] , яке з метою виконання рішення суду внесла авансовий внесок у розмірі 3200 грн. судове рішення було виконане добровільно, але авансовий внесок не повернули. На звернення позивача йому не повертають авансовий внесок, тому він звертається до суду. 19 квітня 2021 року зазначена позовна заява залишена без руху. 14 травня 2021 року на виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву, в якій позивач вказав відомості на виконання вимог ухвали та просить витребувати у відповідача копії матеріалів виконавчого провадження. 19 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26 липня 2021 року, 03 серпня 2021 року та 05 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позов, посилаючись на те, що позивач не є стороною виконавчого провадження. Також зазначає, що виконавче провадження № 54298136 знищено по закінченню терміну його зберігання. Дослідивши та оцінивши документи та матеріали наявні в справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на виконанні в Заводському відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області здійснювалось виконавче провадження № 54298136 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 31.03.2017 року по справі № 2/487/1888/2016 Заводським районним судом м. Миколаєва про зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користування квартирою [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] надати [PERSON] комплект ключів від квартири [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) встановлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Аналіз зазначеної норми Закону свідчить про те, що кожен стягувач зобов`язаний здійснювати авансування витрат на проведення виконавчих дій саме по виконанню рішення, винесеного на його користь, окрім випадків коли згідно закону він звільнений від сплати авансового внеску. Авансування цих витрат є обов`язковим і здійснюється у два етапи: перший - шляхом сплати авансового внеску при поданні заяви про примусове виконання рішення; другий - шляхом додаткового авансування витрат виконавчого провадження у разі недостатності коштів авансового внеску для вчинення подальших виконавчих дій. Згідно з ст. 8 «Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 3200 гривень. Таким чином, суд вважає доведеним посилання позивача на внесення [PERSON] авансового внеску у розмірі 3200 грн. Окрім цього, вказані обставини не заперечувались відповідачем. 28 липня 2021 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чертковим О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/487/1888/2016 виданого 31.03.2017 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 частини першої статті 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення згідно виконавчого документу в самостійний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу авансовий внесок повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом. Таким чином, у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу. Таким чином, оскільки виконавче провадження №54298136 з виконання виконавчого листа виданого 31.03.2017 року по справі № 2/487/1888/2016 Заводським районним судом м. Миколаєва закінчено, авансовий внесок в розмірі 3200 грн. має бути повернутий стягувачу. Як стверджує позивач, [PERSON] зверталася до відповідача з вимогою про повернення сплачених коштів, однак вказані вимоги залишені без задоволення. Такі доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем. [INFO] [PERSON] померла. Згідно з листом державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 28.07.2020 вих. №656/02-14, [PERSON] є єдиним спадкоємцем на майно померлої [PERSON] , який спадщину прийняв. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачем підтверджено належні повноваження для звернення з відповідним позовом до суду як правонаступника особи у виконавчому провадженні якою було сплачено спірні кошти. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що [PERSON] не є стягувачем у виконавчому провадженні, у зв`язку з чим не має права на повернення авансового внеску без заміни сторони виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду, і виходячи з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути розпочате знову, а відповідно і не може бути замінена сторона виконавчого провадження. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Фактично отримані відповідачем кошти в добровільному порядку не повернуті стягувачу, що свідчить про порушення прав стягувача і відповідно прав позивача яка правонаступника стягувача, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення авансового внеску. Щодо стягнення інфляційних витрат у порядку ст. 625 ЦК України апеляційний суд зазначає наступне. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Оскільки судом встановлена наявність у відповідача заборгованості перед стягувачем [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, який є правонаступником [PERSON] , індексу інфляції з моменту виникнення грошового зобов`язання. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат, суд встанови, що позивачем визначений помилковий період заборгованості та індекс інфляції. Оскільки грошове зобов`язання виникло між відповідачем та стягувачем [PERSON] , виконавче провадження закрито 28.07.2017 р., а [PERSON] померла [INFO] , обов`язок щодо повернення авансового внеску та матеріальних втрат внаслідок інфляційних процесів виник у відповідача з серпня 2018 року, а тому інфляційні втрати потрібно розраховувати за період з серпня 2018 року по листопад 2018 року, що складає: (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) = 1.14448459 (Сукупний індекс інфляції). 3 200,00 x 1.14448459 - 3 200,00 = 462,35 грн.( інфляційне збільшення). Отже, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача становить 462,36 грн., а загальна заборгованість з урахуванням індексу інфляції становить 3 662,35 грн. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 802,37 грн. (3662,35 грн. (задоволені вимоги) х 908 грн. (сплачений судовий збір)/4144,50 грн.)

Outcome: partial