Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

23.02.2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що 19 липня 2013 р. між нею та [PERSON] було розірвано шлюб, що підтверджується рішенням Борівського районного суду Харківської обл. Від шлюбу з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. На даний час їхній син повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з нею, що підтверджується довідкою ЖК «Мистецтво» №5 від 20.02.2017 р. Виховання та утримання їхньої спільної дитини, забезпечення їй належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, обумовлює певні витрати, які дотепер позивачу доводиться нести самостійно. Дитина зростає, її потреби в харчуванні, одязі та взутті постійно збільшуються, процес навчання також супроводжується певними витратами, зокрема на шкільне приладдя, форму, внески до фонду класу та школи тощо. На даний час забезпечити дитині гідний рівень життя позивачу не під силу. Відповідач не цікавиться вихованням їхнього сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання, ухиляється від виконання своїх обов'язків та добровільно виконувати їх не бажає. Позивач вказує, що відповідач має гарний стан здоров'я, офіційно не працевлаштований, однак отримує досить високий дохід, який повністю витрачає на свої потреби. Вважає, що відповідач має можливість надавати грошову допомогу на утримання їхньої дитини. Просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною 18 річного віку з подальшою індексацією грошової суми аліментів відповідно до закону. В судове засідання позивач надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання надав заяву про часткове визнання позову та розгляд справи за його відсутності, просив стягувати з нього аліменти не в твердій грошовій сумі, а в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, оскільки він ніде не працює, а отже не має постійного доходу, хворіє. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст.158 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В суді встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 15.03.2002 р., який між ними розірвано згідно рішення Борівського районного суду Харківської обл. від 19 липня 2013 р. (а.с.5-6). За час їх спільного проживання у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с.7), який проживає з позивачем по справі та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою №5 від 20.02.2017 р. ЖК «Мистецтво» (а.с.8). Під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також, згідно з ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 ч. 3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 ч.2 СК України "мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку...". Стосовно самого розміру аліментів, то в даному випадку суд наголошує на наступне. У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., підписаної Україною 21.02.1990 р., ратифікованої 27.02.1991 р., зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З огляду на це суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач отримує досить високий дохід, при цьому офіційно не працевлаштований, хоча при цьому ніяких доказів стосовно вищевказаного не надала. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Стаття 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Заяв та клопотань про витребування будь-яких доказів в порядку ст.137 ЦПК України не надходило. Беручи до уваги необхідність врегулювання аліментних правовідносин, що виникли між сторонами, на принципах справедливості, сумлінності і розумності, з врахуванням всіх обставин справи, судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], дитина знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не працює, однак аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням викладеного, згідно ст. ст. 180, 181 ч.3, 182ч.2 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial