Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

18.03.2021 Чернігівська міська рада звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відповідачі більше семи років не проживають в даному житловому приміщенні. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.04.2021. 08.04.2021 відповідач [PERSON] подав відзив, в якому заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що припинив користування квартирою [ADDRESS] через її аварійний стан, а проживання в даному помешканні загрожувало його життю та здоров`ю. 12.04.2021 розгляд справи відкладено на 12.05.2021, у зв`язку із клопотанням представника позивача. 19.04.2021 представник позивача подав відповідь на відзив. 23.04.2021 відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив. 12.05.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 20.05.2021, у зв`язку із долученням доказів. 20.05.2021 продовжено перерву в судовому засіданні до 27.05.2021. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що хоча він і не проживає у спірній квартирі 10 років з незалежних від його волі причин, проте буває там щомісяця. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, повідомивши, що [PERSON] та її син [PERSON] добровільно припинили проживання у спірному приміщенні, виїхавши на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Відповідач [PERSON] , який оповіщений судом про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що житлове приміщення [ADDRESS] належить до державного житлового фонду та перебуває у віданні Чернігівської міської ради. У квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 13.11.2014 року, [PERSON] , [INFO] , з 13.11.2014 року, [PERSON] , [INFO] , з 12.03.1996 року, що підтверджується довідкою № 5911 від 25.11.2020, виданою Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 11). Позивач зазначив, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації більше семи років та не приймають участі у витратах на утримання житла, квартира має занедбаний стан. Актами від 15.09.2020 та 24.02.2021, підписаними [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , затвердженими начальником дільниці з обслуговування житлового фонду № 1 [PERSON] , підтверджено те, що відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , проте не проживають за місцем своєї реєстрації більше семи років, квартира має занедбаний стан, комунальні послуги не сплачуються, місце постійного проживання відповідачів невідоме (а.с. 8-9). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом ЖК УРСР), згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності члена сім`ї наймача жиле приміщення зберігається за ним протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України" роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк. Виходячи з аналізу правових норм член сім`ї наймача (колишній член сім`ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами статті 264 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Факт не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад шість місяців підтверджується матеріалами справи та показаннями допитаних у судових засіданнях в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні визнала, що відповідач [PERSON] разом із сином відповідачем [PERSON] виїхали на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки у 2011 році та мешкають там по цей час. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог Чернігівської міської ради про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . У вирішенні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, суд виходить з наступного. Як убачається зі змісту Акта технічного обстеження житлового (нежитлового) будинку комісії Деснянського виконкому районної у місті ради від 21.02.2017 члени комісії дійшли висновку, що враховуючи технічний стан конструктивних елементів будинків, необхідно терміново відселити мешканців, знести будинки та впорядкувати територію (а.с. 90). Також, в акті зазначено про те, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 19 жовтня 2009 року № 289 будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] були визнані такими, що знаходяться в аварійному стані. Згідно листа Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради від 08 серпня 2019 року № 3-01/М-310, у серпні 2019 року працівниками дільниці з обслуговування житлового фонду № 1 було проведено позачергове обстеження житлового будинку [ADDRESS] , та встановлено, що будинок аварійний, знаходиться у незадовільному стані та потребує заміни. Виявлено часткове руйнування стіни будинку. У 2018 році підприємством було проведено лише частковий ремонт на суму 1613 грн (а.с. 90). Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що у квартирі відповідачів відсутній дах та стіна, оскільки в тій частині будинку, де вони проживали, знесено частину будівлі з метою звільнення проїзду забудовнику сусідньої новобудови, внаслідок чого проживати у спірному помешканні не можливо. Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 236948835 від 15.12.2020, наданої самим позивачем, у відповідача [PERSON] нерухоме майно на праві власності відсутнє (а.с. 14). Отже, відповідач [PERSON] був змушений припинити постійне проживання у квартирі [ADDRESS] через її аварійний стан, проте справно сплачує за житлово-комунальні послуги, що свідчить про поважність причин його тимчасової відстуності в даній квартирі більше шести місяців. Іншого житла не має. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з абзацем 2 частини 2 статті 319 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів (частина друга статті 111 ЖК УРСР). Суд вважає, що доведення власником належної йому квартири [ADDRESS] до непридатного для проживання стану та вчинення згодом дій з позбавлення мешканця цієї квартири права на користування нею не відповідає засадам справедливості, добросовісності та моральним засадам суспільства, а також матиме наслідком позбавлення відповідача права на одержання іншого благоустроєного жилого приміщення. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Як зазначено у позовній заяві, не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні створює позивачеві, як власнику, певні перешкоди та незручності, а також позбавляє можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Суд вважає, що зазначені позивачем підстави для позбавлення відповідача [PERSON] житла у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не відповідають визначеним у ній критерію розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються, оскільки в даному випадку відповідач, не маючи іншого придатного для проживання житла, понесе «індивідуальний і надмірний тягар». За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] , а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial