Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

23 липня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у її користь на дочку [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовується тим, що сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач та відповідач у шлюбі не перебували. Відповідач офіційно не працевлаштований, однак він постійно виконує різного роду будівельні роботи та має заробіток, розмір якого позивачу не відомий. Весь отриманий заробіток відповідач витрачає виключно на свої потреби та добровільно не надає коштів на утримання дочки. Позивач наразі не має постійного місця роботи, а від підробітку отримує дохід близько 1000 грн. При цьому, на утриманні у відповідача інших осіб немає та він є фізично здоровим. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Вказала, що приблизна сума на утримання їх з відповідачем дитини складає 6000 гривень на місяць і на утриманні у неї перебуває ще одна неповнолітня дитина. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та зазначив, що має змогу сплачувати аліменти у розмірі 1500 гривень і буде допомагати матері дитини додатково у разі необхідності за наявності у нього матеріальної можливості. Вказав, що заробляє на життя підробітками і його дохід складав від 6000 до 10000 гривень на місяць, стан здоров`я його є задовільним, на утриманні інші особи у нього відсутні. Погодився, що сума у 6000 гривень не є завищена для утримання дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково виходячи з наступного. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сторони проживають окремо, дочка проживає з позивачем. Дана обставина підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб №1999-04 від 16.07.2020 року та не заперечується відповідачем. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм міжнародних актів та СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК Українипри визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. На ті ж самі обставини посилається Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому п. 17 своєї постанови від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Відповідно до абз.2 ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», станом на 2020 рік установлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня, а на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто обов`язок щодо утримання дітей покладений не лише на їх батька, а й на матір. Визначальним в даному спорі про стягнення аліментів є законодавчо встановлений обов`язок обох батьків утримувати дітей. При визначенні розміру стягнення аліментів суд враховує матеріальний стан сторін та їх потреба в коштах для проживання при нинішніх життєвих обставинах, мінімальний розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відсутність доказів наявності інших осіб на утриманні відповідача, часткове визнання відповідачем позовних вимог. За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково у розмірі аліментів на утримання неповнолітньої дитини 1700 гривень щомісячно. На думку суду, саме такий розмір не призведе до безпідставного збагачення позивачки, а надасть змогу надати належне забезпечення дитині з боку обох батьків. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню із відповідача до Державного бюджету України. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial