Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

12 липня 2018 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та 3 процентів річних від простроченої суми позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 червня 2012 року він надав грошову позику в розмірі 30000,00 гривень [PERSON], підтвердженням даної позики є розписка від 01 червня 2012 року. В звязку з фінансовими негараздами у позичальника, між ними була досягнута домовленість, що за кожен місяць користування грошима, починаючи з 01 червня 2012 року буде нараховувати по 1000,00 гривень щомісячно і ця сума буде сплачена разом з позикою, про що [PERSON], власноруч розписав по кожній сумі позики щомісячні проценти, від суми позики, по деяким позикам - грошову суму, які він зобовязаний був сплачувати, після повернення кожної позики (боргу), та підсумував загальну щомісячну суму процентів. Так як, позичальник добровільно відмовився повертати борг, то заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року, справа №186/1064/14-ц, з [PERSON] була стягнута сума боргу - 30000 гривень, за позикою згідно розписки від 01 червня 2012 року та судові витрати в розмірі 300 гривень, а всього 30300 гривень. Листом, датованим 15 червня 2012 року та написаним власноруч відповідачем встановлено, що на суму позики 30000 гривень від 01 червня 2012 року нараховується сума в розмірі 1000,00 гривень, за користування грошима (позикою). Даний лист написаний власноруч [PERSON], проставлені проценти або грошова сума за кожною позикою, підсумований загальний борг та щомісячна сума процентів в грошовому еквіваленті, а також прохання надати ще позику в розмірі 100000,00 гривень. Враховуючи, що відповідач [PERSON], замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, з 18 грудня 2014 року (дати ухвалення судового рішення) і по 31 грудня 2017 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780 з [PERSON] в примусовому порядку, за рішенням суду від 18 грудня 2014 року, справа № 186/1064/14-ц, державною виконавчою службою м.Першотравенська, станом на 01 січня 2018 рік було стягнуто всього: 313 гривень 39 копійок. Індекс інфляції за період з 01 червня 2012 року по 01 липня 2016 року становить 685 гривень 27 копійок. Три проценти річних від простроченої суми за період з 01 червня 2012 року по 01 серпня 2018 року становлять 5475 гривень 00 копійок. Проценти за позикою за період з 01 червня 2012 року по 01 серпня 2018 року становлять 74000 гривень 00 копійок. Загальна сума яка підлягає стягненню з відповідача становить 80160 гривень 27 копійок. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 80160 гривень 27 копійок, судовий збір в розмірі 802,00 гривні, витрати повязані з прибуттям до суду 666,90 гривень та компенсація за відрив від звичайних занять 558,45 гривень. У судовому\~засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме: по-перше зазначив, що насправді згідно свого розрахунку індексу інфляції наведеного в позові, він просить суд стягнути індекс інфляції по грудень 2017 року; по-друге зменшив свої позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних та просив суд стягнути їх за період з 15 січня 2014 року у звязку з тим, що як він пояснив суду, в договорі позики не був встановлений строк її повернення, тому враховуючи що вимога про повернення суми позики та процентів була ним заявлена до відповідача на при кінці 2013 року, саме з цього часу він має право на індекс інфляції та 3% річних. Вимога про повернення позики та процентів на при кінці 2013 року була заявлена відповідачу в усній формі, але відповідач свої зобовязання за договором не виконав. У звязку з чим 02 липня 2014 року він звернувся з позовом про стягнення суми позики 30 000,00 гривень, позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою при зверненні до суду він не заявляв. 18 грудня 2014 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1064/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в зв'язку з невиконання зобов'язання за договором позики в розмірі 30000,00 гривень та судовий збір в розмірі 300,00 гривень. Рішення суду по теперішній час в повному обсязі не виконано та перебуває на примусовому виконанні в державній виконавчій службі. Саме тому він 12 липня 2018 року звернувся до суду з цим позовом, з метою стягнути проценти за позикою, індекс інфляції та 3 відсотків річних. Також пояснив суду, що не зважаючи на заперечення відповідача договір позики від 01 червня 2012 року був з умовою про сплату процентів в розмірі 1000 гривень щомісячно, що підтверджується наданими ним суду доказами. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності вважає її необґрунтованою, а строк позовної давності не пропущеним з тих підстав, що рішення суду про стягнення основної суми позики на теперішній час повністю не виконано. Просить суд уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В подальшому надав заяву розглянути справу за його відсутності. Відповідач надав суду письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню із наступних підстав. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору. На підтвердження своїх позовних вимог про, позивач не додав до свого позову, а ні оригіналу розписки, а ні її копії. Замість розписки позивач надав листа з робочими помітками, які він вів для себе, з його помітками для підрахунків витрат на підприємницьку діяльність, з отриманих сум позики. Ніякої домовленості по зміні договору позики робочий лист в собі не несе. Посилаючись на ст. 207 ЦК України позивач грубо її порушив, так як правочин вважається таким що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. У залученому до позову листі, не має підпису сторін, його умов, строків виконання, та дати його підписання. Крім того у поданому до позовної заяви листі, відповідач шляхом виправлень, намагається надати робочому листу вигляду додаткового договору, хоча він має робочий характер. Лист не містить умов зміни договору, не містить підписів сторін. Загальна сума позовних вимог, яка підлягає стягненню за рішенням суду розрахована позивачем неправильно та становить: 3441,81 гривня. Крім того, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення витрат у вигляді витрат на прибуття до суду жодним доказом не підтверджені. Згідно реєстрації міграційної служби, [PERSON] зареєстрований у [INFO], що становить приблизно 300 метрів відстані і 3 хвилин ходьби до суду. З яких міркувань виходив [PERSON] змінюючи своє місце проживання, це його особиста справа, яка стосується лише його. Якщо [PERSON] і поніс витрати на прибуття до суду, то він повинен довести про те, на що ці витрати були понесені ним на його прибуття до суду (чеки на пальне на його ім'я, повістка до суду і таке інше) [PERSON] на ці вимоги вказав Верховний Суд України при розгляді касаційної скарги [PERSON] по іншим справам. Вимоги про стягнення компенсації за відрив від звичайних занять в сумі 558,45 гривень жодним чином необґрунтовані, від яких саме занять він був відірваний (заняття домашнім господарством, спортом, лежанням на дивані, поїздки до виконавчої служби по іншим справам і таке ін.) Ні яких обґрунтованих занять, від яких був відірваний у своєму позові [PERSON] не навів. Просить суд позовні вимоги [PERSON] про стягнення інфляційних сум, відсотків за користування грошима в розмірі 3-х відсотків річних задовольнити частково з урахуванням його розрахунків; відмовити [PERSON] в нарахуванні 1000 гривень щомісячно, за користування грішми, що не передбачено розпискою; відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про компенсацію витрат на прибуття до суду, а також компенсацію за відрив від звичайних занять та застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давнини. У судовому\~засіданні відповідач проти позову заперечував в повному обсязі та пояснив суду, що насправді договір позики укладений між ними 01 червня 2012 року не передбачав сплату будь-яких процентів, це вигадка позивача, інакше він звертаючись до суду 02 липня 2014 року з позовом про стягнення суми позики, одночасно просив би суд стягнути й проценти. В іншій частині вимог, вважає розрахунок позивача за індексом інфляції та 3% річних завищеним. Та просить суд відмовити в задоволені позову повністю застосувавши строки позовної давності. В подальшому надав заяву розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, прохав суд розглянути справу за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 01 червня 2012 року отримав грошові кошти в розмірі 30000,00 гривень зі строком повернення за першою вимогою у [PERSON], що підтверджується власноруч написаною розпискою від 01 червня 2012 року. Зазначена розписка не містить домовленості сторін про сплату щомісячних процентів в розмірі 1000 гривень. В середині грудня 2013 року згідно пояснень сторін наданих в судовому засіданні, рішення Першотравенського міського суду від 18 грудня 2014 року /а.с.4/ позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. У звязку з неповерненням позики 02 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -30000 гривень /а.с.50/. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~а також\~три проценти\~річних від\~простроченої суми [PERSON], не заявляв. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1064/14-ц від 18 грудня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в зв'язку з невиконання зобов'язання за договором позики в розмірі 30000,00 гривень та судовий збір в розмірі 300,00 гривень /а.с.4/. Відповідно до листа №13.23/2166 від 07 травня 2018 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з [PERSON] на підставі виконавчих листів №186/1064/14-ц виданих 18 грудня 2014 року та 29 грудня 2014 року /судовий збір за забезпечення позову/ Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було стягнуто та перераховано на користь [PERSON] наступні грошові кошти: 7,33 гривень (платіжне доручення № 217 від 08 липня 2016 року); 27,53 гривень (платіжне доручення № 253 від 30 серпня 2016 року); 27,53 гривень (платіжне доручення № 277 від 14 вересня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 329 від 12 жовтня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 391 від 11 листопада 2016 року); 16,75 гривень (платіжне доручення № 449 від 14 грудня 2016 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 29 від 01 лютого 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 48 від 02 березня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 78 від 15 березня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 112 від 11 квітня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 153 від 18 травня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 186 від 09 червня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 230 від 13 липня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 246 від 06 вересня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 282 від 20 вересня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 310 від 11 жовтня 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 351 від 29 листопада 2017 року); 16,82 гривень (платіжне доручення № 379 від 22 грудня 2017 року). 12 липня 2018 року [PERSON], звернувся до суду з цим позовом. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Щодо встановлення судом строку повернення позики. Встановлення цього\~строку має\~значення для\~правильного вирішення\~цього спрору,\~а саме\~для встановлення\~періоду прострочення повернення позики, що дозволить визначити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а також вирішити заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Так, судом встановлено, що в середині грудня 2013 року згідно пояснень сторін наданих в судовому засіданні, згідно позовної заяви [PERSON], рішення Першотравенського міського суду від 18 грудня 2014 року, в справі №186/1064/14-ц /а.с.4,50/ позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що в грудні 2013 року позивач заявив усну вимогу про повернення заборгованості за договором позики, а строк повернення настав в січні 2014 року. В частині позивних вимог про стягнення нарахованих позивачем процентів. Між сторонами існує спір, чи передбачав договір позики від 01 червня 2012 року умову про сплату щомісячних відсотків в розмірі 1000 гривень. Згідно правового висновку Верховного Суду України /Постанова від 11 листопада 2015 року, №6-1967цс15/: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Судом встановлено, що боргова розписка від 01 червня 2012 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів. Також, на підтвердження своїх вимог, позивач надав суду в якості доказу на підтвердження домовленості щодо сплати відсотків розписку /а.с.6/. Надаючи оцінку зазначеному доказу суд враховує положення ст. 80 та 81 ЦПК України: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання\~про достатність\~доказів для\~встановлення обставин,\~що мають\~значення для\~справи,\~суд вирішує\~відповідно до\~свого внутрішнього\~переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Наданий позивачем доказ /а.с.6/ надає можливість суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 1000 гривень, на постійній щомісячний основі. Так, позивач розрахував свої позивні вимоги щодо стягнення процентів за договором позики за період з 01 червня 2012 року по 01 серпня 2018 року В той же час, [PERSON] Верховного Суду в своєму правовому висновку /п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/ зазначила,\~що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Отже, враховуючи що строк користування позикою за договором від 01 червня 2012 року сплив в січні 2014 року нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з січня 2014 року слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення процентів за договором позики за період з червня 2012 року по січень 2014 року, суд приходить до висновку, що позивачем за цими вимогами пропущений строк позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлена п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, про порушення свого права на отримання процентів позивач дізнався в січні 2014 року. 02 липня 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики 30\~000,00 гривень /а.с.50/ у звязку з чим відбулося переривання трьох річного строку позовної давності. Звернувся до суду з цим позовом 12 липня 2018 року тобто за межами трьох річного строку позовної давності. Враховуючи вище зазначене в задоволені позовних вимог в частині стягнення процентів за договором позики за період з червня 2012 року по січень 2014 року слід відмовити за спливом строку позовної давності. В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України в Постанові від 26 квітня 2017 року справа № 3-1522гс16, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Враховуючи, що позивач звернувся до суду 12 липня 2018 року за стягненням інфляційних втрат і річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат із 01 червня 2012 року /уточнив в судовому засіданні з січня 2014 року/ по 22 грудня 2017 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення 49,67 гривень, інфляційних втрат та 11,67\~гривень, 3-х процентів річних, нарахованих за період із 12 липня 2015 року по 22 грудня 2017 року /дату останнього часткового платежу на погашення суми позики/. В іншій частині позивних вимог слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Розглядаючи вимоги [PERSON] про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК Україн и судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 802,00 гривні. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590\~. Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі відбувалися: 19 вересня 2018 року (7 хвилин); 26 вересня 2018 року (1 годину 15 хвилин); суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 27 гривень 34 копійки, згідно розрахунку (1 година 22 хвилини - час судових засідань в 2018 році х 22 гривні 41 копійка - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01 січня 2018 року). Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.\~141.\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що від 27 гривень 34 копійок. компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить менше 1 копійки, у звязку з чим ці витрати компенсації також не підлягають.

Outcome: partial