Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1\~ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~81ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Приписами ч.1 ст.46\~КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116\~КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.11.2014 року по 02.06.2020 року працював в ПрАТ «СКМЗ». Згідно наказу № 78 від 02.06.2020 року, [PERSON] було звільнено на підставі\~п. 1 ст. 36 КЗпП. Дані факти підтверджуються копію трудової книжки, що була додана до позовної заяви. На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем надано суду довідку про заборгованість по заробітній платі № 547 станом на 17.07.2020 року, з якої вбачається, що відповідачем на день звільнення не була виплачена заробітна плата за лютий 2020 року, березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року в розмірі 27801,42 грн. (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що ПрАТ «СКМЗ» має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 27801,42 грн., а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Відповідачем ця сума заборгованості не оспорюється. Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 03.06.2020 року по день ухвалення рішення, суд зазначає наступне. Аналіз статей\~116,\~117КЗпП України\~свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117КЗпП України\~відповідальність. У п. 20\~постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 24 грудня 1999 року №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів Українивід 08 лютого 1995року №100\~з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 29.01.2014 р. (у справі 6-144ц13) непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені\~статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені [PERSON] на підставі\~ст.117 КЗпП України\~суд виходить з графіку роботи підприємства, яке з 18.05.2020 року працює за дводенним робочим тижнем, з огляду на фінансову кризу у регіоні господарської діяльності підприємства, а з 01.07.2020 року - з огляду на погіршення епідеміологічної ситуації у регіоні, зумовленою пандемією COVID-19. Аналогічний висновок був зроблений Верховний Судом 17.07.2019 року у постанові у справі № 639/4820/16ц, відповідно до якої, розрахунок належної до виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні щодо визначення періоду затримки необхідно розраховувати виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник. Згідно з вимогами\~ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до наказу № 59А від 18.03.2020 року «Про зміну режиму робочого часу», ПрАТ «СКМЗ» з 18.05.2020 року по 18.07.2020 року працює за дводенним робочим тижнем. Відповідно до цього ж наказу було наказано: відділу праці та заробітної плати привести до виконання спільну постанову «Про зміну режиму робочого часу». Керівникам всіх структурних підрозділів довести до відома працівників вказану постанову. Довести до відома працівників підприємства, що у випадку відмови від роботи у режимі неповного робочого тижня, трудовий договір може бути припинено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] був обізнаний про введення дводенного графіку на підприємстві, адже після 18.05.2020 року до 02.06.2020 року продовжував працювати на ПрАТ «СКМЗ», заяв про припинення трудового договору у зв`язку з істотними змінами умов праці не подавав, доказів про зворотне суду не надавав. Відповідно до\~пункту 3\~розділу III\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затвердженого Постановою\~КМУ від\~08.02.1995\~року №\~100\~усі виплати\~включаються в\~розрахунок середньої\~заробітної плати\~у тому\~розмірі,\~в якому\~вони нараховані,\~без виключення\~сум відрахування\~на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. У Постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі №359/10023/16-ц, Верховним Судом було зроблено висновок, відповідно до якого задовольняючи вимоги про оплату праці, суд наводить у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Тобто суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. При цьому сума податків і зборів із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, в подальшому нараховується роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та безпосередньо відраховується із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику. Отже при розрахунку суми середнього заробітку необхідно враховувати суму середньоденної заробітної плати [PERSON] в розмірі 1533,44 грн. Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 55203,84 грн. (1533,44 грн. х 36 робочих днів на підприємстві (за період з 02.06.2020 року по 02.10.2020 року) і встановлена без утримання податку і інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника. Щодо сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року по справі №761/11472/15-ц було зазначено, що ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Отже позовна вимога за позовом [PERSON] у цій справі про стягнення моральної шкоди, яка визначена у грошовому вимірі у розмірі 5000,00 грн. є майновою вимогою. Таким чином всі заявлені у позовові [PERSON] вимоги (стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди), є майновими вимогами. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як позивач за позовом з вимогою про стягнення заробітної плати, [PERSON] звільнений від сплати судового збору. В той же час, за подання позову майнового характеру з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про стягнення моральної шкоди, позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року). Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. В той же час, нормами Закону України «По судовий збір» не визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог майнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу майнового характеру. Таким чином, оплата позивачем [PERSON] судового збору за подання до суду позовної заяви, у якій об`єднано декілька вимог майнового характеру, одним платежем у розмірі 840,80 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 року) було здійснено у повній відповідності з вимогами Закону України «Про судовий збір» та Цивільного процесуального кодексу України і не суперечить нормам чинного законодавства України. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі\~статтею 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. позивач зазначив, що в результаті протиправних дій відповідача щодо нього він зазнав душевних страждань, так як не виплата йому заробітної плати суттєвим чином вплинула на його життя, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що [PERSON] неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить із характеру правопорушення і його наслідків для позивача, тривалість його страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу його життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «СКМЗ» на користь [PERSON] слід стягнути 1000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial