Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

31 березня 2016 року представник позивача звернувся до суду та просить зобовязати відповідача протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену 03 березня 2016 року в газеті «Світловодськ Інформ» у статті під назвою «Хто «кришує» начальницю Світловодського [PERSON] [PERSON]?», а також стягнути з відповідача на користь [PERSON] 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що у наведеній статті відповідач розповсюдив недостовірну інформацію стосовно позивачки, а саме : «Зловживання службовою посадою , відкрита брехня громадянам та злісне невиконання рішення суду знайомі явища для начальника Світловодського управління [PERSON] [PERSON]», «Навіть після порушення проти неї кримінальної справи ця дівчина почуває себе недоторканою», «Перелік правопорушень [PERSON], які були виявлені при перегляді наданих документів», « «Злісне невиконання рішення суду № П/811/2568/15 від 14 вересня 2015 року», «Надання хибної інформації на публічні запити», Декілька громадян подавали запити на публічну інформацію до земельного відділу. Але начальниця залишила ці запити без відповіді. На деякі запити навіть відверто брехала у письмовій формі», «Лобіювання земельних питань окремих громадян», « Є випадки, коли начальниця проштовхувала певні питання окремих громадян та надавала їм перевагу над іншими», «Своєчасне не оприлюднення декларації про доходи», «Бездіяльність цієї чиновниці стала перешкодою для родини, яка вже багато років бореться за своє майно», «За майже всі перераховані вище зловживання Представником Уповноваженого Верховної [PERSON] з прав людини відкрито декілька проваджень, в ході яких згідно закону [PERSON] повинна понести покарання». Внаслідок цього позивач зазнала моральної шкоди, оскільки через розповсюдження вищезазначеної негативної інформації стосовно [PERSON] склалася негативна соціальна оцінка в очах оточуючих, в тому числі щодо її ділових, професійних та моральних якостей. (а.с. 3-5, 33-37) Відповідач та його представник в судовому засіданні з позовом не погодилися та стверджують, що інформація стосовно [PERSON] відповідає дійсності і підстави для її спростування відсутні. Вислухавши пояснення сторін, свідчення свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, з огляду на слідуючі встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач з 08 вересня 2015 року по 12 травня 2016 року виконувала обовязки та була начальником Управління [PERSON] у Світловодському районі Кіровоградської області. (а.с. 124, 125, 126-129, 130) 03 березня 2016 року у газеті «Світловодськ Інформ» ( №9), засновником якої є відповідач, без зазначення авторства була надрукована стаття під назвою «Хто «кришує» начальницю Світловодського [PERSON] [PERSON]?». На початку публікації автор зазначав, що «Зловживання службовою посадою, відкрита брехня громадянам та злісне невиконання рішення суду знайомі явища для начальника Світловодського управління [PERSON] [PERSON]». Далі по змісту опубліковано інформацію, яку позивач вважає недостовірною: «Навіть після порушення проти неї кримінальної справи ця дівчина почуває себе недоторканою», «Перелік правопорушень [PERSON], які були виявлені при перегляді наданих документів», « «Злісне невиконання рішення суду № П/811/2568/15 від 14 вересня 2015 року», «Надання хибної інформації на публічні запити»,»Декілька громадян подавали запити на публічну інформацію до земельного відділу. Але начальниця залишила ці запити без відповіді. На деякі запити навіть відверто брехала у письмовій формі», «Лобіювання земельних питань окремих громадян», « Є випадки, коли начальниця проштовхувала певні питання окремих громадян та надавала їм перевагу над іншими», «Своєчасне не оприлюднення декларації про доходи», «Бездіяльність цієї чиновниці стала перешкодою для родини, яка вже багато років бореться за своє майно», «За майже всі перераховані вище зловживання Представником Уповноваженого Верховної [PERSON] з прав людини відкрито декілька проваджень, в ході яких згідно закону [PERSON] повинна понести покарання». (а.с. 10-11) Вирішуючи спір суд виходив з такого. Відповідно до\~ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Згідно зі\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується також\~\~і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до п.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,\~\~\~ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. \~\~\~\~ В п.19, п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації\~\~та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. При цьому слід враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст.3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. \~\~\~\~ У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.\~\~\~\~\~\~Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. \~\~\~\~ \~\~\~\~ Згідно з ч.1, ч.2\~ст. 30 Закону України «Про інформацію» , ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. \~\~\~\~ При розгляді справ зазначеної категорії слід звернути увагу на те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. \~\~\~\~ Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. \~\~\~\~ Встановлено, що позивач на момент здійснення публікації була публічною особою, тому відкрита для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, аніж відносно приватної особи. Зі змісту статті вбачається, що автор висловлює подекуди незадоволення роботою позивачки на посаді, свої думки, переконання, критичне ставлення до певних фактів і недоліків, тобто оціночні судження. До таких суджень слід віднести вислови:«Зловживання службовою посадою, відкрита брехня громадянам та злісне невиконання рішення суду знайомі явища для начальника Світловодського управління [PERSON] [PERSON]», «Лобіювання земельних питань окремих громадян», « Є випадки, коли начальниця проштовхувала певні питання окремих громадян та надавала їм перевагу над іншими», «Перелік правопорушень [PERSON], які були виявлені при перегляді наданих документів», «Бездіяльність цієї чиновниці стала перешкодою для родини, яка вже багато років бореться за своє майно», «За майже всі перераховані вище зловживання Представником Уповноваженого Верховної [PERSON] з прав людини відкрито декілька проваджень, в ході яких згідно закону [PERSON] повинна понести покарання», «Злісне невиконання рішення суду № П/811/2568/15 від 14 вересня 2015 року». Оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. З огляду на приписи\~ст. 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків. В той же час, така поширена у статті інформація як «Навіть після порушення проти неї кримінальної справи ця дівчина почуває себе недоторканою…», «Своєчасне не оприлюднення декларації про доходи…», «…декілька громадян подавали запити на публічну інформацію до земельного відділу. Але начальниця залишила ці запити без відповіді.» містить фактичні дані про те, що відповідні події мали місце у минулому та сьогоденні, несуть негативну інформацію та негативний образ про позивача. Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальнообовязкових правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і які на думку позивача,порушує його права на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідачем не доведено в суді достовірність фактів про здійснення кримінального провадження відносно [PERSON], несвоєчасне оприлюднення декларації про доходи, ігнорування публічних запитів громадян. За таких обставин суд вважає, що відповідачем поширено завідомо неправдиві відомості, які ганьблять позивачку та вказують на її негативні протиправні дії, у зв'язку з чим такі відомості не є оціночними судженнями та в цій частині підлягають спростуванню. \~\~ Частиною 1\~ст.23 Цивільного кодексу України\~гарантоване право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з\~ст.280 Цивільного кодексу України, \~якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до положень п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В силу положень ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Проте доказів відчуття позивачем страждань, погіршення стану її здоровя, наявності вимушених змін у її житті, тощо, що відбулися внаслідок поширення встановленої судом недостовірної інформації відносно неї, суду не представлено. Відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Питання про судові витрати суд вирішує згідно з правилами ст.. 88 ЦПК України. Представником позивача також заявлено вимоги про відшкодування позивачеві за рахунок відповідача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу у сумі 4500 грн., до складу яких включено 2500 грн. за складання та подання позовної заяви до суду, 2000 грн. за представлення інтересів клієнта у суді. На підтвердження обґрунтованості вимог про відшкодування витрат на правову допомогу представником позивача адвокатом [PERSON] надано суду копії Договору № 052 про надання правової допомоги від 21 березня 2016 року, Додаткового договору від 21 березня 2016 року, [PERSON] виконаних робіт без дати. (а.с. 136, 137, 138) Вирішуючи вимоги щодо оплати витрат на правову допомогу суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, \~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 1 , ч. 2 ст. 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Проте суду не представлено належно оформлених фінансових документів про оплату позивачем витрат на правову допомогу, відтак вимоги про їх відшкодування суд залишає без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial