Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 28.08.2013 року в ВДРАЦС по Соснівському району міста Черкаси Черкаського МУЮ, актовий запис № 179. В шлюбі сторони дітей не мають. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося, тому що на думку позивача, відповідач є шлюбним аферистом і вона вже четверта його дружина, шлюбні відносини між ними припинені з квітня 2014 року, а юридичне збереження даного шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам, строк на примирення сторонам непотрібен. Також, позивач просила суд провести розділ спільного майна подружжя. Свої вимоги в даній частині в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала та остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва, готовність якого становить 70%, 12 частину земельної ділянки площею 0,1847 га, що розташовані в [ADDRESS]. Крім того, просила суд визнати мікроавтобус «Фольксваген транспортер» д.н.з. [NUMBER] її особистою власністю, зазначивши, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, надані її батьками та дітьми. Також просила стягнути із відповідача на свою користь понесені нею судові витрати, що складаються з оплати судового збору. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги визнали частково. Відповідач не заперечував, щодо розлучення, врешті в задоволенні позову просив відмовити. Суду пояснили, що спірний об'єкт незавершеного будівництва, має готовність менше 70%, а автомобіль, домоволодіння та будівельні матеріали використані при побудові будинку були придбані за рахунок особистих коштів відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 28.08.2013 року між позивачем та відповідачем у ВДРАЦС по Соснівському району міста Черкаси Черкаського МУЮ, був зареєстрований шлюб, актовий запис № 179. В шлюбі сторони дітей не мають. Суд вважає, що позов в частині розлучення підлягає до задоволення, оскільки він визнаний відповідачем. За ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову в даній частині відповідачем не суперечить вимогам закону, не порушує права і законні інтереси інших осіб, тому суд розриває шлюб між сторонами. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2998, придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS]. Суд не бере до уваги пояснення відповідача [PERSON] про те, що житловий будинок за адресою [ADDRESS], був придбаний за його власні кошти, оскільки в самому договорі купівлі-продажу зазначено, що дружина покупця [PERSON] - [PERSON] дає згоду на його придбання. Крім того, з заяви наданої приватному нотаріусу [PERSON] в день реєстрації договору купівлі-продажу, вбачається, що дружина покупця [PERSON] - [PERSON] дала згоду на придбання даного житлового будинку і даний договір укладений в інтересах сім'ї. Також судом встановлено та обома сторонами підтверджено той факт, що придбаний житловий будинок за адресою [ADDRESS], був повністю знесений та на його місці сторонами було самочинно розпочато будівництво нового житлового будинку, на даний час даний будинок перебуває в незавершеному стані його технічна інвентаризація не проводилася, інвентаризаційна справа на дане нерухоме майно не виготовлялася, об'єкт в експлуатацію не вводився. Дані обставини визнані сторонами, тому на підставі ст. 61 ЦПК України, вони доказуванню не підлягають. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»,суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Як встановлено в судовому засіданні спірний об'єкт незавершеного будівництва є самочинним і на даний час здійснюється без відповідної дозвільної документації. Ступінь його готовності, на думку позивача становить 70%, а на думку відповідача набагато менше. На думку суду, встановити ступінь будівельної готовності об'єктів нерухомого майна можливо лише експертним шляхом і на підставі затвердженої проектної документації (робочого проекту об'єкту містобудування, складеного відповідно до вимог ДБН). Наявність такої проектної документації відсутня. Судом ставилося на розгляд сторін питання щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення однозначного висновку щодо дійсного ступеню готовності незакінченого будівництва. Було роз'яснено сторонам обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки не призначення відповідної експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів. Проте позивач [PERSON] заявила, що вона є фахівцем у галузі будівництва і може впевнено стверджувати, що ступінь готовності спірного об'єкта становить 70% і призначення експертизи не потрібне. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що ступінь готовності, будинку становить менше 70%, а клопотати про призначення експертизи він не буде. Відповідно до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». До завершення будівництва ( створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає ( ст. 331 ЦК України). У зв'язку з цим, до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва ( створення) майна. Отже, з огляду на вище викладене суд вважає, що позов даній частині задоволенню не підлягає. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 03.12.2013 року позивач [PERSON] придбала мікроавтобус «Фольксваген транспортер» д.н.з. [NUMBER]. Позивач зазначає, що автомобіль був придбаний нею під час перебування в шлюбі з відповідачем, але за кошти надані її рідними , вона просить визнати його її особистою власністю. Підставою для задоволення даної вимоги позивачка вказує те, що вона витратила на придбання спірного автомобіля особисті кошти в сумі 13 000 доларів США, які позивачці подарували її мати, син та донька. Проте, договору дарування грошових коштів позивачка до матеріалів справи не долучила. Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, докази того, що грошові кошти в сумі 13000 дол. СІЛА були особистою власністю позивачки відсутні. Докази того, що батьки, син та донька позивача 26 лютого 2012 року продали належну їм квартиру за 219300,00 грн., і в грудні 2013 року частину з цих коштів надали позивачеві на купівлі автомобіля, судом не беруться до уваги, оскільки гроші - це не індивідуально визначене майно, яке можна ідентифікувати, неможливо встановити чи саме ці грошові кошти були використані для придбання спірного автомобіля. Пояснення свідків [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] (сина позивача) про те, що вони надавали власні кошти позивачеві на купівлю автомобіля «Фольксваген транспортер» д.н.з. [NUMBER], суд не бере до уваги, оскільки дані покази не підтверджуються ніякими іншими доказами та вказані свідки є близькими родичами позивача і прямо зацікавлені у задоволенні позову. З огляду на вище викладене суд вважає, що позов даній частині задоволенню не підлягає. В судову засіданні встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1847 га, що розташована в с [ADDRESS] кадастровий номер № 71249810000:03:004:1046 свідоцтво на право власності на земельну ділянку серія САК № 928704 від 03.04.2014 року. Таким чином, відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку, перебуваючи в шлюбі з позивачем, тому дану земельну ділянку необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і за позивачем слід визнати право власності на ? частину даної земельної ділянки, задовольнивши позов в цій частині. Пояснення відповідача [PERSON], про те, що у нього відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, суд до уваги не бере, оскільки з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1847 га, що розташована в с [ADDRESS] кадастровий номер № 71249810000:03:004:1046 свідоцтво на право власності на земельну ділянку серія САК № 928704 від 03.04.2014 року. Згідно ст.79; 88 ЦПК України, задовольняючи цивільний позов частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, виходячи із пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial