Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Орджонікідзевська районна адміністрація, як орган опіки і піклування, посилаючись на ст..12 Закону України «Про охорону дитинства», ст..ст.164,166,167 Сімейного кодексу України, звернулася до суду із позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] до відповідача [PERSON] про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, передачу неповнолітніх органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації для подальшого їх влаштування до державного закладу або під опіку громадян, стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів на користь опікуна або державної установи, куди будуть влаштовані малолітні діти. Обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідач по справі [PERSON] згідно зі свідоцтвом про народження є матірю неповнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO]. [PERSON] з 15.05.2014 року перебуває на профілактичному обліку в службі у справах дітей у категорії проживання дитини у сімї в якій батьки або особи, що їх замінюють ухиляються від виконання батьківських обовязків. Родина мешкає в орендованій однокімнатній квартирі, власного житла не має. В травні 2014 року службою у справах дітей було направлено листа до районного ЦСССДМММР про взяття родини під соціальний супровід. Однак в червні 2014 року до служби надійшла відповідь з районного ЦСССДМММР, що відповідач письмово відмовилася від послуг фахівців районного центру та повідомила про складні стосунки з сином [PERSON] та педагогічним колективом навчального закладу № 69. При відвідуванні родини [PERSON] на дому комісійно разом з адміністрацією ліцей-школи № 69 та оперуповноваженим сектору кримінальної міліції Орджонікідзевського РВ було встановлено, неповнолітній [PERSON] відмовляється відвідувати заняття, а молодший [PERSON] знаходиться вдома один. 14.05.2014 року від директора НВК «школа-ліцей інформаційних технологій № 69» до служби у справах дітей надійшло повідомлення, що відповідач [PERSON] не приділяє достатньо уваги вихованню та навчанню малолітнього сина [PERSON], не цікавиться успіхами у школі, останній приходить до школи не підготовлений до уроків, не охайний, часто пропускає заняття, за період з 01.09.2014 року по 06.11.2014 року він відвідав 44 навчальних днів, пропустив 27 днів. При відвідуванні родини [PERSON] на дому було зясовано, що мати не контролює поведінку сина та не має на нього ніякого впливу. На протязі 2014-2015 років малолітній [PERSON] двічі залишав своє місце проживання, розшукувався після чого був влаштований до інфекційного відділення № 3 комунального закладу «Міська лікарня № 4 імені Мацука». З відповідачем [PERSON] службою проводилися профілактичні бесіди, щодо утримання та виховання неповнолітніх дітей, у ході яких мати попереджалася, що у разі самоусунення від навчання дітей та їх догляду, комісією з прав захисту прав дитини буде розглянуто питання щодо відібрання у матері дітей без позбавлення батьківських прав. Сімя [PERSON] продовжує перебувати на обліку служби у справах дітей, яка неодноразово проводила із сімєю виховально-профілактичні заходи по усуненню причин та умов сімейного неблагополуччя. Незважаючи на усі проведені з сімєю виховально-профілактичні заходи центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді, службою у справах дітей, відділенням кримінальної міліції [PERSON] на них не реагує, свого життя не змінює, життям та здоровям синів не цікавиться, байдужа до їх долі. Усі ці фактори негативно впливають на розвиток, виховання та здоровя неповнолітніх дітей в родині матері. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позов підтримала з підстав, наведених в ньому, просила його задовольнити. Одночасно пояснювала, що відповідачу пропонувалося підписати договір на соціальний супровід, який є добровільним, але відповідач відмовилася. Зазначала, що у неповнолітніх не має схильності до бродяжництва, але молодший син [PERSON] залишав місце проживання тільки у звязку з недостатнім вихованням з боку матері, відповідача по справі. Фактів застосування з боку матері фізичної сили до дітей, службою встановлено не було. Зазначала, що служба тричі зверталася до міліції про складання адміністративного протоколу за невиконання матірю обовязків, щодо виховання дітей і тільки один раз відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності. Пояснювала, що служба перевіряла побутові умови проживання дітей, які оглядалися та були на дуже низькому рівні. Представники позивача [PERSON] та [PERSON], яки діють на підставі довіреності також підтримали позовні вимоги. Додатково зазначили, що сімя [PERSON] перебувала на обліку в службі у справах дітей з 15.05.2014 року, так як молодший син відповідача [PERSON] залишав місце проживання, так як його мати не приділяла йому достатньої уваги в звязку з зайнятістю на роботі. Вони декілька разів виїжджали за місцем проживання сімї [PERSON] для обстеження умов проживання, умови були задовільні, про що ними були складані акти. Про отримання з боку відповідача соціальної допомоги на дітей, як одинокої матері їй нічого не відомо, але вони розяснювали їй, що за даною допомогою вона повинна звертатися у відповідні органи. На даний час їм відомо, що школа інтернат просить залишити дітей з матірю, пояснюючи тим, що не розібралися в ситуації та звернулися до служби у справах дітей для прийняття мір до [PERSON] Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснив, що виховує дітей сама, державну допомогу отримувала тільки на молодшого сина до 2015 року. Пояснила, що працює неофіційно на ринку реалізатором кожен день з 8.00 ранку до 16.00 годин, відповідно забезпечує дітей продуктами харчування. Ні яких родичів у місті Маріуполі у неї не має, власного житла також не має, вона разом із дітьми вимушена проживати на орендованих квартирах. В звязку з находження на роботі практично весь день, діти залишаються дома самі. Вказувала, не відмовлялася від соціального супроводу та ніяких заяв з цього приводу не писала. Вона зверталася до районного ЦСССДМММР з питання відсутності житла, але їй відмовили, вказавши, що житла не має. Пояснювала, що старший син перебуває в інтернаті, де навчається та ночує, молодший син на цей час знаходиться у центрі опіки. Перед кожним учбовим роком вона збирала дітей до школи, але у 2015 році у серпні виїхала на похорони до родичів та не змогла своєчасно повернутися. Діти дійсно пішли до школи тільки у жовтні, так як у неї не було грошей купити одяг, взуття та шкільні речі. ЇЇ матеріально-побутові умови не є такими, щоб становити небезпеку для життя і здоров'я дітей. Відповідач просила не розлучати її з синами, врахувати те, що вона дбає про дітей, доглядає та виховує їх сама. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги, підтримав позицію відповідача та просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреності, пояснила, що не бачить особливих причин у відібранні дітей від матері. Вона спілкувалися з неповнолітніми дітьми [PERSON] та зробила висновки, що діти люблять мати, підстав для відібрання дітей від матері на їх погляд не має. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь в справі, свідків, неповнолітніх дітей відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів покладені на сторони, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається зі свідоцтв про народження, відповідач по справі [PERSON] є матірю неповнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.4). У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснювала, що не має власного житла, відповідно вимушена разом із дітьми проживати на орендованих квартирах в різних районах міста. Вказувала, що знімала житло з урахуванням свого майнового стану. З приводу відсутності житла вона верталася за допомогою до центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради у 2014 році, але їй відмовили, мотивуючи відсутністю житла. З боку служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації неодноразово на протязі 2014-2015 років перевірялися матеріально-побутові та санітарно-гігієнічні умови сімї [PERSON], про що складалися акти обстеження умов проживання. Відповідно до даних актів умови проживання сімї за адресами [ADDRESS], [PERSON], 78 квартира 92, Київська, 45/3 квартира 111 були визначені, як задовільні (а.с.5,7,9,12 звр.). Згідно акту обстеження умов проживання № 242 від 15 жовтня 2015 року за адресою [ADDRESS], який був складений представниками служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації накануні звернення до суду із позовом, були обстежені матеріально-побутові та санітарно-гігієнічні умови сімї [PERSON] є незадовільні, малолітній [PERSON] не має особистого ліжка, спить з матірю, у квартирі не має вікон (забиті плівкою), речі складені у шафі. Зі слів матері вона не має грошей на проїзд, на продукти харчування гроші взяла у борг, обіцяла що діти будуть відвідувати школу, господарка квартири казала, що вікна у квартирі буде вставляти на вихідні дні (а.с.17). Як зазначала у судовому засіданні відповідач, вікна в квартирі відсутні після артобстрілу мікрорайону Східний і вони до цього часу не вставлені, так як з боку місцевих органів на це не були надані гроші, а у неї та у господарки квартири їх не має. Вона також з цього приводу зверталася в соціальну службу, але їй було відмовлено. Однак, в зимовий період коли обстежували квартиру, було встановлено, що квартира тепла. Як вбачається зі змісту позовної заяви однією з обставин звернення позивача до суду із даним позовом зазначено те, що неповнолітні діти не приступили до навчання з першого вересня 2015 року, про що школа інтернат проінформувала службу у справах дітей та просила прийняти міри реагування. З боку класного керівника школи-інтернату № 2, 24 вересня 2015 року був складений акт про відвідування на дому учня 8-б класу школи-інтернату № 2 [PERSON], з метою виявлення причин не явки учня до школи тривалий час. Зі слів матері [PERSON] було встановлено, що вона разом із дітьми знаходилася у м. Світловодські. Зі слів сусідів, сімя вже тиждень як знаходиться у місті, але діти не відвідують школу. Зі слів сусідів також було встановлено, що сімя веде аморальний образ життя, мати не працює, грошей в сімї не має, діти без догляду (а.с.19). 29 вересня 2015 року класним керівником знову було проведено відвідування сімї [PERSON] з метою встановлення причин не відвідування без поважних причин дітьми школи, однак двері квартири їм ніхто не відкрив (а.с.21). Після відвідування сімї на дому, директором школи-інтернату було складено повідомлення у службу у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації з проханням провести профілактичну роботу із сімєю [PERSON] і поставити її на облік, як неблагополучну та допомогти відправити дітей до школи (а.с.20). Відповідач [PERSON] пояснюючи обставини, які були викладені у акті зазначала, що наприкінці серпня 2015 року вона разом із дітьми виїхала на похорони до родичів, але не змогла своєчасно повернутися до міста та зібрати дітей до школи, так як не було грошей. У звязку з відсутністю грошей школа інтернат, де навчалися її діти допомогла їй з одягом, взуттям та шкільними речами. Як вбачається зі змісту характеристики директора та класного керівника НВК «Школа-Ліцей інформаційних технологій» № 69, де на протязі двох років навчався [PERSON], його охарактеризували, як учня, який не виявляє інтересу до будь-якого предмету, має характерний високий рівень тривожності (або байдужість), на уроках не уважний, недисциплінований, домашні завдання не виконує, до виконання громадських доручень ставить недбало, безвідповідально. Батьки не приділяють уваги, нехтують вихованням (а.с.6;11-12). Також з боку директора та класного керівника даного учбового закладу була надана інформація, що за період з 01.09.2014 року по 06.11.2014 року [PERSON] з 44 навчальних днів пропустив 27 (159 уроків). Також з боку даного учбового закладу була надана характеристика сімї [PERSON], на яку посилається позивач, як на обставину підтвердження неналежного виховання з боку відповідача її неповнолітніх дітей. Як вбачається з даної характеристики сімя [PERSON] неповна, мати працює на ринку, являється підприємцем, має непоганий заробіток, але сімя не має власного житла. На даний час сімя проживає в однокімнатній квартирі, яку наймає, що не сприяє спокійним заняттям [PERSON], читанню книг та виконанню домашніх завдань. Сімя соціально-нестійка. Мати працює й мало уваги приділяє дітям. Це негативно позначається на успішності та вихованні хлопця та відвідуванні школи. В учбовому процесі сина мати не приймає участі, учень не виконує домашні завдання. Численні бесіди з [PERSON] не приводять до будь-яких серйозних мір, сімя знаходиться на обліку в інспекції зі справ неповнолітніх (а.с.5 звр.). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що не згодна з даною характеристикою, вважає її упередженою по відношенню до неї та її сину, зазначала, що представники шкільного закладу недоброзичливо ставляться до її сина [PERSON] та до неї, у звязку з чим вона вимушена була перевести сина до іншого навчального закладу. Про існування складних стосунків між сином [PERSON] [PERSON] з педагогічним колективом і адміністрацією навчального закладу № 69, зазначав у своєму листі до служби у справах дітей директор районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради (а.с.10). У судовому засіданні було встановлено, що малолітній [PERSON] двічі залишав місце проживання та знаходився без супроводу батьків. При цьому, за один з даних фактів [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ст..184 ч.1 КпАП України до стягнення у вигляді попередження. 15.05.2014 року [PERSON] була попереджена про відповідальність по утриманню вихованню і навчанню неповнолітніх дітей (а.с.13). Як вбачається з виписки протоколу № 11 від 13.11.2015 року комісії з питань захисту прав дитини Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради розглядалось питання щодо провідування малолітнього [PERSON], [INFO] у Комунальному закладі «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку», куди був влаштований малолітній з 11.11.2015 року на підставі клопотання служби у справах дітей. Згідно змісту протоколу з матірю [PERSON] була проведена профілактична бесіда по збереженню біологічної сімї. На даному засіданню комісії була також заслухана [PERSON] та їй було рекомендовано з даним питанням звернутися до адміністрації закладу, де перебуває малолітній [PERSON] (а.с.14). Соціальний педагог школи-інтернату № 2 [PERSON] суду пояснювала, що знає сімю [PERSON] з грудня 2015 року, так як обидва хлопчика навчаються в інтернаті, вони пять днів на тиждень знаходяться у них, а у суботу і неділю їдуть до дому. Дійсно [PERSON] в серпні 2015 року їздила на похорони своєї сестри, своєчасно не повернулася у місто, тому діти не приступили до навчання. Після по приїзду до місто діти тиждень також не ходили до школи, так як у матері не було грошей, щоб їх собрати, тому вони допомогли їй, купили взуття, одяг та шкільні речі. У звязку з неявкою дітей до школи першого вересня вони зверталися до служби у справах дітей і сімю [PERSON] поставили на облік. На даний час претензій до матері і дітей не має, діти навчаються, мати постійно цікавиться їх навчанням, відвідує батьківські збори. Діти дуже позитивні, уважно відносяться до вчителів. На даний час [PERSON] працює. Вони, як школа-інтернат клопочуть, щоб дітей залишили із матірю, діти тягнуться до неї, а мати намагається, як матеріальному, так і моральному плані надати дітям все необхідне, більше приділяє їм уваги. Свідок [PERSON], яка працює у школі-інтернаті класним керівником та вихователем [PERSON] зазначала, що [PERSON] навчається у неї в класі, дитина активна, приймає участь у всіх заходах школи, претензій до дитини школа не має. Мати, [PERSON] постійно приходить до школи, цікавиться навчанням сина, відвідує батьківські збори. Пояснювали, що школа інтернат ніколи не ставила питання щодо відібрання дітей у матері, тільки просили провести профілактичну бесіду з матірю дитини. Вказувала, що з поведінки, як [PERSON] так і [PERSON] зробила висновок, що діти довіряють матері, поважають її та дуже сумують за нею. В судовому засіданні практичний психолог дитячого будинку [PERSON], в присутності якої були допитані неповнолітні [PERSON] та [PERSON], вказувала, малолітній [PERSON] знаходиться у дитячому будинку з листопада 2015 року і за цей період дитина дуже скучила за матірю, мати дуже часто його навідує і їх побачення дуже емоційні. На її погляд [PERSON] залишав своє місце проживання за свого дитячого інтересу. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до положень ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), дитині, здатній сформулювати власні погляди, забезпечують право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З пояснень малолітнього [PERSON], наданих ним в судовому засіданні, встановлено, що він проживає разом з матірю та старшим братом [PERSON]. Мати турбується про нього та його брата, купує їм одяг, варить їсти, пере. Він на даний час знаходиться в центрі опіки і дуже сумує за матірю. Вказував, що хоче проживати разом із матірю і старшим братом та більше не буде залишати місце проживання, не попередив мати та брата. Пояснював, що навчається добре, має багато книжок та іграшок, які купила мати. Він категорично проти того, щоб жити окремо від матері. Неповнолітній [PERSON] пояснював, що навчається у школі-інтернаті, проживає разом із матірю та молодшим братом [PERSON]. Брат іноді не слухається його, і він його може посварити, на даний час брат знаходиться у центрі опіки і він дуже скучив за ним. Їх мати ніколи їх з братом не обижала, ніколи не била. Вони з братом допомагають матері, вона працює цілий день, тому він допомагає брату роботи уроки. Мати намагається щоб у них з братом було все необхідне, виховує їх одна. Зазначав, що хоче проживати разом із матірю і братом, він буде краще слідкувати за молодшим братом, щоб той не залишав квартиру самостійно. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Положення Закону України "Про охорону дитинства" передбачають, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків (ст.11), що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини... Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей..., захищає права сім'ї (ст.12); діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14). Основоположну складову сімейного життя становить право батьків і дітей бути поряд один з одним і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, однак, при цьому слід враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Згідно Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Ст. 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно з п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання (а.с.61), про що свідчить видана дільничним інспектором характеристика. Дуже позитивно характеризуються діти відповідача, а також і сама відповідач з боку педагогічного колективу школі-інтернату № 2 (а.с.29-30) В судовому засіданні не знайшла підтвердження наявність в діях відповідача підстав для відібрання дитини, визначених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України. Як зазначено в п.50 справи Європейського суду з прав людини " Савіни проти України" N 39948/06 від 18 грудня 2008 року - сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Судом встановлено, що дії відповідача свідчать про її бажання виховувати дітей, аргументи позивача не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя [PERSON], як відібрати дітей від матері. Тому суд приходить до переконання, що слід відмовити в задоволенні позову про відібрання дітей [PERSON] та [PERSON] від матері. Оскільки всі інші позовні вимоги є похідними від позовних вимог про відібрання дитини, вони також не підлягають до задоволення. На підставі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст.164,170 СК України,

Outcome: dismissed