Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

19 травня 2017 року\~ [PERSON] звернулась до суду із уточненим в ходу судового розгляду позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником житлового приміщення, а саме будинку № 58 розташованого по вул. Тургенєва у м. Словянськ Донецької області, в якому зареєстровані відповідачі. Відповідачі були зареєстровані в будинку зі згоди позивачки. З 2010 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому приміщенні не проживають, їх особисті речі в будинку відсутні. Реєстрація відповідачів призводить до нарахування надміру вартості комунальних послуг за вказаною адресою, які позивачка повинна сплачувати, що порушує її права як власника будинку. У звязку із наведеним, позивачка змушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 58 розташованим по вул. Тургенєва у м. Словянськ Донецької області. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги не підтримав в частині визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення просив ухвалити на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за зареєстрованим місцем проживання відповідачів було надіслано повідомлення про виклик їх до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідачів також було спрямовано листи про необхідність їх явки в судові засідання, із розясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Однак, в жодне із призначених судом судових засідань відповідачі не зявились. У звязку із чим, про дату, час та місце розгляду справи відповідачів було повідомлено шляхом публікації в пресі оголошення про виклик їх до суду, а саме у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження газеті «Урядовий курєр». Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідачі у судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачів\~ не надійшло клопотань\~ про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 вересня 2004 року, позивачка є власником житлового будинку № 58 розташованого по вул. Тургенєва у м. Словянськ Донецької області (а.с. 6), що також стверджується свідоцтвом про право на спадщину від 27 травня 1992 року (а.с. 5) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2004 року № 5136138 (а.с. 7). Згідно із довідкою виконавчого комітету Словянської міської ради Донецької області від 16 травня 2017 року, за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Тургенєва, буд. 58 зареєстрована позивачка та разом із нею значаться зареєстрованими: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO] (а.с. 12). Відповідно до акту комітету мікрорайону «Северный» № 287 від 15 травня 2017 року, [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], по факту не проживають за адресою: [INFO], з 2010 року, на даний час їх особистих речей в будинку немає, що підтвердили сусіди (а.с. 10). Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачі у судове засідання не зявились, не скористались своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали\~належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти\~ висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку(квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.\~ Так, частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідачка в судове засідання не зявилась, додаткових доказів, окрім доданих до позовної заяви, не надала. Як вбачається із позовної заяви, відповідачка зазначає, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є членами її сімї. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає втрату права на користування житлом саме членів сім'ї власника житла. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідачі як члени сім'ї позивачки, понад один рік не проживають у спірному домоволодінні, і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявили. Договірні відносини між позивачкою та відповідачами з приводу винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в будинку № 58, розташованому по вулиці Тургенєва м. Словянська Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником. З приводу визнання дитини [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є зокрема місце проживання її батьків. За ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Оскільки суд дійшов до висновку, що батьки [PERSON], втратили право користування жилим приміщенням у будинку № 58, розташованому по вулиці Тургенєва м. Словянська Донецької області, а дитина [PERSON], залишила постійне місце проживання разом із батьками, при цьому суду не надано будь-яких достовірних даних про те, що дана дитина залишила місце проживання під примусом, або з підстав, що не залежали від її волі та бажання залишитися проживати саме за вказаною адресою, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO] слід також визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням . Суд при цьому зазначає, що дитина за своїм віком не може залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч. 3 ст. 29 ЦК України. Право малолітньої особи, яка досягла десяти років на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків\~ на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Тургенєва, буд. 58. Вирішуючи питання про зняття з реєстрації відповідачів у спірному житловому приміщенні суд виходив з наступного. Згідно із розясненнями викладеними в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З огляду на наведене, зняття з реєстрації відповідачів у спірному житловому приміщенні, є наслідком розгляду спору по суті про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів, отже така вимога не вимагає додаткового вирішення. У звязку із наведеним, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку слід відмовити. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі наведеного,

Outcome: partial