Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

19.05.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 1, а.с.39), який уточнила, остаточно просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 600 грн., зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку та стягнути на її користь судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує наступним. Її дошлюбне прізвище - «[PERSON]». 07.07.2015 року вона уклала шлюб з [PERSON] і після цього їй присвоєно прізвище - «[PERSON]». Відповідно до укладеного між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON] трудового договору між працівником і фізичною особою № 4-32/04-2015 від 25.04.2015 року, вона була прийнята на роботу в якості продавця непродовольчих товарів із заробітною платою в розмірі 1 350 грн. на місяць та працювала за адресою - [ADDRESS] - у магазині дитячих товарів «[INFO]». Зазначає, що відповідачем 30.04.2015 року було закрито магазин з непродовольчих товарів, фактично було припинено трудові відносини, однак станом на 01.05.2015 року вона копії наказу про звільнення та трудову книжку не отримала. Всупереч ст. 47 КЗпП України та п.п.4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (надалі Інструкція), до теперішнього часу трудову книжку їй не видано. Нею тричі було надіслано вимогу про повернення трудової книжки, але безрезультатно. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України та п. 4.1. Інструкції, у разі затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за її розрахунками складає 21 600,00 грн., виходячи із 1 350 грн. (заробітна плата) х 16 місяців ( з 01.05.2015 року - по 31.08.2016 року). Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити (а.с.46). Відповідач в судове засідання не з'явився, згідно заперечень на позовну заяву, просить розглядати справу за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи (а.с.25-26). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дошлюбне прізвище позивача - «[PERSON]». Згідно свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 07.07.2015 року, позивач 07.07.2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] і після цього їй присвоєно прізвище - «[PERSON]» (а.с. 4). Відповідно до укладеного між позивачем та фізичною особою - підприємцем [PERSON] трудового договору між працівником і фізичною особою № 4-32/04-2015 від 25.04.2015 року, позивач була прийнята на роботу в якості продавця непродовольчих товарів із заробітною платою в розмірі 1 350 грн. на місяць та працювала за адресою - [ADDRESS] - у магазині дитячих товарів «[INFO]». (а.с. 29-30). Таким чином позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та виконувала обов'язки продавця непродовольчих товарів з 25.04.2015 року. 10.06.2015 року позивач подала письмові заяви до відповідача з проханням звільнити її з посади продавця непродовольчих товарів з 11.06.2015 року за згодою сторін та переслати її трудову книжку за адресою - [ADDRESS], відділення Нової пошти № 3. (а.с. 31-32). За правилами частини другої статті 24 КзпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Відповідно до постанови КМУ від 27.04.1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторонами не оспорюється той факт, що при укладенні трудового договору позивачем була надана трудова книжка. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, передбачені в статті 116 цього Кодексу. Такі ж положення закріплені в пункті 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом N 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Позивачем неодноразово було надіслано на адресу відповідача вимоги про повернення трудової книжки, але безрезультатно (а.с. 5-7). Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що трудова книжка була відправлена на адресу, зазначену [PERSON] у заяві від 10.06.2015 року, що підтверджується фіскальним чеком. Відповідно до норм процесуального законодавства обставини в цивільних справах з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену працівником адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Посилання відповідача на копію супровідного листа про надіслання трудової книжки від 01.07.2015 року та копію фіскального чеку Укрпошта від 01.07.2015 року (а.с. 33-34), як на докази належного відправлення трудової книжки позивачу, є безпідставними, оскільки суперечать вимогам п. 4.2 Інструкції про пересилання трудової книжки. Інших належних та достовірних доказів, які б підтверджували його доводи про повернення трудової книжки позивачці, суду не надано. З огляду на встановлені судом вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про наявність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за затримку видачі трудової книжки, суд приходить до такого: Частиною 5 статті 235 КЗпП України, п.4.1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58, передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1). Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто у відповідності до наведеного вище законодавства, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу та обов'язок виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за умови вини власника або уповноваженого ним органу в цьому. Сума середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу розраховується судом, виходячи з наступного. Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. П. 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом вісім цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки № 23/2 від 03.06.2015 року про середню заробітну плату (дохід) позивача, її середньоденна заробітна плата складає 43 грн. 55 коп. (а.с. 8). Час вимушеного прогулу позивача складає 308 робочих днів (без врахування вихідних і святкових) з 11 червня 2015 року по 31 серпня 2016 року. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів : у червні - 20 робочих днів (далі р.д.), у липні - 23 р.д., у серпні - 20 р.д., у вересні 22 р.д., у жовтні - 22 р.д., у листопаді - 21 р.д., у грудні - 23 р.д. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів : у січні - 19 р.д., у лютому - 21 р.д., у березні - 22 р.д., у квітні - 21 р.д., у травні - 19 р.д., у червні - 20 р.д., у липні - 21 р.д., у серпні - 22 р.д. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 13 413 грн. 40 коп. (43 грн. 55 коп. х 308 робочих днів). Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений останньою при подачі позову (а. с. 10 а).

Outcome: partial