Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Зазначає, що 08 лютого 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, оскільки вони мають різні погляди на шлюб та сім`ю. Шлюбні відносини фактично припинені з травня 2020 року. Як зазначено у позовній заяві, після припинення шлюбно-сімейних відносин донька залишилася проживати разом із матір`ю, яка забезпечує життєдіяльність дитини, виховує її. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від прийняття спільного рішення про місце проживання дитини, позивач вважає, що місце проживання доньки має бути визначено з нею, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просить шлюб з відповідачем розірвати, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Відповідач у відзиві на позов надав свою згоду на розірвання шлюбу та визначення місця проживання доньки з матір`ю (а.с. 43). Представник третьої особи надав до суду рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №1381 від 11.09.2020 року про затвердження висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] (а. с. 53-57). Ухвалою суду від 17 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 35). Позивач просила позовні вимоги задовольнити, розглядати справу у відсутність, про що надала відповідну заяву (а.с. 58). Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав відзив на позов, в якому не заперечував проти задоволення позову. Представник виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність (а.с. 51) Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи 08 лютого 2014 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 67 (а.с. 33). Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». У шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. 25). Судом встановлено, що шлюбні відносини сторін припинені у квітні 2020 року. Ст. 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам сторін, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. [PERSON] виявила бажання змінити прізвище, а відтак після розірвання шлюбу прізвище позивача змінюється на « [PERSON] » Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини сторін, суд виходить з наступного. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи №36348 від 13.11.2019 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 13.11.2019 року (а.с.28). Позивач також зареєстрована за вищезазначеною адресою, що підтверджується даними про реєстрацію, зазначеними у паспорті (а.с. 22). Відповідач у відзиві на позов зазначає своїм місцем проживання [ADDRESS] (а.с. 43). Відповідно до висновку орану опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 11 вересня 2020 року № 1381, доцільно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] з огляду на те, що позивач забезпечена житлом, умови якого є придатними для проживання дитини, для доньки створені належні умови для повноцінного розвитку, позивач має кошти для існування, опікується дитиною, створює належні умови для її гармонійного розвитку та виховання, на обліку у наркологічному та психіатричному диспансері не перебуває. Крім того, враховано заяву відповідача про згоду на проживання дитини разом з матір`ю (а.с. 53-57). Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, [PERSON], № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09). Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, утримує її, бере участь у її розвиткові, створює належні умови проживання та виховання доньки. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого доцільно визначити проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. Визначення місця проживання дитини з позивачем за даним рішенням не порушує батьківські права відповідача по справі. З огляду на вищезазначене , враховуючи заяву відповідача про визнання позову, яка не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів малолітньої [PERSON] , найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця мешкання разом з матір`ю, а відтак наявні підстави для задоволення позову. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів. Враховуючи вище викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 1681 грн. 60 коп.

Outcome: approved