Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

1. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 25.08.2020 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, згідно якого просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ в.о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 про звільнення [PERSON] з посади управителя ресторану «Готельного комплексу « [INFO] » Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників; - поновити [PERSON] на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»; - стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., судові витрати; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Позов мотивований тим, що [PERSON] з 28.12.2000 року працювала в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в структурному підрозділі - «Готельного комплексу «Моряк». З 25.09.2019 року позивачка займала посаду управителя ресторану вищевказаного державного підприємства. Наказом директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» [PERSON] №260/0-33 від 28.07.2020 [PERSON] звільнено з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки: - відповідачем не виконано вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, їй не запропоновано всі наявні вакантні посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню протягом періоду звільнення; - звільнення відбулось за відсутності попередньої згоди виборного органу первинної профспілки; - при звільненні було порушено право позивача на переважне залишення на роботі; - під час звільнення не забезпечено трудові права позивача на час встановлення карантину. Щодо відшкодування моральної шкоди позивач зазначає в позові, що дізнавшись про своє звільнення, вона зазнала тяжкий психологічний стрес, до звільнення більше 4-х місяців знаходилась у психологічному напруженні, через що у неї різко погіршився стан здоров`я. Через наведені обставини, 31.07.2020 позивачка звернулась до сімейного лікаря, про що зроблено запис в медичну картку хворого і виписали ліки, які позивачка приймає на даний час. У подальшому, того ж дня, 31.07.2020, біля 22.00 години у позивачки через підвищений тиск праве око залило кров`ю та вона знову звернулась до сімейного лікаря, яким було діагностовано гіпертонічну хворобу ІІ ступеню та субконюнктивальний крововилив в склеру правового ока. Погіршення стану свого здоров`я позивачка пов`язує з її незаконним звільненням та сильною стресовою ситуацією з цього приводу, тому враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у житті, розмір моральної шкоди позивачка оцінює у 50000,00 грн. Представник відповідача 11.11.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.49-13), просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що: - проведення заходів щодо зміни в організації виробництва і праці це виключне повноваження власника (роботодавця), наказ в.о.директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» є законним; - позивачу, у зв`язку із зміною в організації і праці на підприємстві, було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць, перелік яких станом на 18.03.2020 був наданий позивачу, про що свідчить її підпис; - відповідачем на адресу профспілкової організації у передбачений законом строк було надіслано Подання на звільнення [PERSON] у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду; - на обґрунтоване подання, листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет, нібито, не може розглянути дане подання через обмеження карантину, тому відповідач сприйняв такі дії як мовчазну згоду на розірвання трудового договору; - позивачем не доведено заборони підприємству звільняти працівників через введення карантину; - позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між фактом порушення його прав та такими негативними наслідками спричиненої моральної шкоди, не доведено співмірність розміру 50000,00 грн. Позивач 26.11.2020 надав до суду відповідь на відзив (а.с.132-135), просить суд задовольнити позов у повному обсязі. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27.08.2020 відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.28-29). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.11.2020 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено (а.с.125-126). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] з 28.12.2000 року працювала в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в структурному підрозділі - «Готельного комплексу «Моряк». З 25.09.2019 року позивачка займала посаду управителя ресторану вищевказаного державного підприємства, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.16-17). Наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» змінено з 01.03.2020 істотні умови праці працівникам підприємства, тощо (а.с.43-44, 66-68), до якого внесено зміни наказом №468 від 20.12.2019 (а.с.69-70), наказом №85 від 19.03.2020 (а.с.71), наказом №147 від 30.04.2020 (а.с.82), наказом №188 від 01.06.2020 (а.с.73). Наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 20.12.2019 №469 «Про зміну істотних умов праці» змінено з 01.03.2020 істотні умови праці працівникам підприємства, тощо (а.с.76-77). Наказами в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.12.2019 №503 та №505 «Про заходи щодо подолання фінансової кризи ДП «МТП «Чорноморськ» з 01.01.2020 призупинено нарахування та виплату видів доплат та доплат, передбачених діючим Колективним договором (а.с.82-83). Наказами в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.12.2019 №500 та №501 «Про скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи на термін її виконання» скасовано з 16.03.2020 надбавки за виконання особливо важливої роботи на період її виконання окремим працівникам підприємства згідно Додатку до даного наказу, тощо (а.с.78-81). [PERSON] вручено повідомлення про майбутнє звільнення, яке вона отримала 19.03.2020 та було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць згідно переліку станом на 18.03.2020 (а.с.89, 98-99). [PERSON] є членом профспілки робітників морського транспорту Морського порту Чорноморськ, що підтверджується копією списку робітників порту за належністю до профспілкової організації (а.с.112) Відповідачем на адресу профспілкової організації надіслано Подання на звільнення [PERSON] у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду (а.с.101-103). Листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (а.с.113-114). Наказом директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 [PERSON] звільнено з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників (а.с.15, 115), з яким позивач відмовилась знайомитись, трудову книжку не забрала, що підтверджується копією акту від 28.07.2020 (а.с.116). Згідно витягу з журналу отримання копії наказу про звільнення вбачається, що [PERSON] отримала трудову книжку 20.08.2020 (а.с.117). Також, судом досліджено копії: - організаційної структури ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 17.07.2020 (а.с.74); - довідки кадрової служби ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №1060/11.2-10 від 10.11.2020 про ліквідацію 15.06.2020 структурного підрозділу порту «Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями (а.с.75); - розшифровки дебіторської заборгованості станом на 31.07.2020 (а.с.84-85); - довідок про залишок коштів на рахунках ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 28.07.2020, 27.04.2020, 28.04.2020 (а.с.86-88, 94-96); - інформації щодо контрагентів (а.с.90-92); - фінансові результати ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 01.01.2020, 01.07.2020 (а.с.93, 97); - переліку робочих місць (посад) для заміщення працівниками порту станом на 18.03.2020 (а.с.98); - переліку робочих місць (посад) для заміщення працівниками порту станом на 08.07.2020 (а.с.100); - листа Міністерства інфраструктури України від 27.02.2020 про передачу у комунальну власність Чорноморської міської ради приміщень гуртожитків №№1, 3, 5 (а.с.104-105); - наказу в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 19.03.2020 №67-Аг «Про призначення комісії щодо передачі гуртожитків порту» (а.с.106); - рішення виконавчого комітету Чорноморської міської ради №169 від 03.09.2020 «Про створення комісії для вивчення питання визначення порядку передачі об`єктів, які перебувають на балансі державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», до комунальної власності Чорноморської громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області» (а.с.108-109); - рішення Чорноморської міської ради №583-VII від 19.06.2020 «Про створення комісії для вивчення питання визначення порядку передачі об`єктів, які перебувають на балансі державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», до комунальної власності Чорноморської громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області» (а.с.110-111). ІV. Оцінка Суду. Відповідно до статті 43 Конституції України, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник, або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно наказу в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» змінено з 01.03.2020 істотні умови праці працівникам підприємства, тощо (а.с.43-44, 66-68), до якого внесено зміни наказом №468 від 20.12.2019 (а.с.69-70), наказом №85 від 19.03.2020 (а.с.71), наказом №147 від 30.04.2020 (а.с.82), наказом №188 від 01.06.2020 (а.с.73). Також, наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 20.12.2019 №469 «Про зміну істотних умов праці» змінено з 01.03.2020 істотні умови праці працівникам підприємства, тощо (а.с.76-77). Підставою для прийняття Наказу №449 від 16.12.2019 року зазначено, що: «У зв`язку з погодженням Міністерством інфраструктури України 05.12.2019 організаційної структури та штатного розпису в частині керівного складу ДП «МТП «Чорноморськ» з метою виключення дублюючих функцій та підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства…». Підставою для прийняття Наказу №469 від 20.12.2019 зазначено, що: «ДП «МТП «Чорноморськ» наразі знаходиться у стані змін в організації виробництва і праці, а саме: укладення між Фондом державного майна України та приватними структурами договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, балансоутримувачем якого є підприємство. Це призвело до негативних змін в структурі вантажообігу та суттєвого зменшення доходної частини підприємства і, як наслідок, вкрай складного фінансового стану підприємства. Підсумки роботи ДП «МТП «Чорноморськ» за 11 місяців 2019 року свідчать про збитковість підприємства, а саме факт склав 137 171 тис. грн. Таке становище потребує невідкладних та рішучих заходів, спрямованих на підвищення ефективності господарської діяльності ДП «МТП «Чорноморськ»...», тощо. Представник відповідача в обґрунтування зміни істотних умов праці працівникам підприємства надав до суду копії: - організаційної структури ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 17.07.2020 (а.с.74); - довідки кадрової служби ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №1060/11.2-10 від 10.11.2020 про ліквідацію 15.06.2020 структурного підрозділу порту «Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями (а.с.75); - розшифровки дебіторської заборгованості станом на 31.07.2020 (а.с.84-85); - довідок про залишок коштів на рахунках ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 28.07.2020, 27.04.2020, 28.04.2020 (а.с.86-88, 94-96); - інформації щодо контрагентів (а.с.90-92); - фінансові результати ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» станом на 01.01.2020, 01.07.2020 (а.с.93, 97); - перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками порту станом на 18.03.2020 (а.с.98); - перелік робочих місць (посад) для заміщення працівниками порту станом на 08.07.2020 (а.с.100); - лист Міністерства інфраструктури України від 27.02.2020 про передачу у комунальну власність Чорноморської міської ради приміщень гуртожитків №№1, 3, 5 (а.с.104-105); - наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 19.03.2020 №67-Аг «Про призначення комісії щодо передачі гуртожитків порту» (а.с.106); - рішення виконавчого комітету Чорноморської міської ради №169 від 03.09.2020 «Про створення комісії для вивчення питання визначення порядку передачі об`єктів, які перебувають на балансі державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», до комунальної власності Чорноморської громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області» (а.с.108-109); - рішення Чорноморської міської ради №583-VII від 19.06.2020 «Про створення комісії для вивчення питання визначення порядку передачі об`єктів, які перебувають на балансі державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», до комунальної власності Чорноморської громади в особі Чорноморської міської ради Одеської області» (а.с.110-111), тощо. Разом з тим, ніяких інших документів (узгодження з профспілковими організаціями, які діють на підприємстві, економічні розрахунки економічного обґрунтування істотних умов праці працівникам підприємства), як підстави для прийняття цих наказів не зазначається, не надано таких доказів в суді представником відповідача. Інші мотиви, якими керувався відповідач під час прийняття наказів №449 від 16.12.2019 та №469 від 20.12.2019 носять загальний характер, без зазначення конкретних підстав для прийняття наказів. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами законність ліквідації з 01.04.2020 структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями та посадами, у тому числі посади управителя ресторану, яку обіймала позивач, що надавало б відповідачу право на застосування п.1 ст.40 КЗпП України, як результат прийняття оскаржуваного наказу. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. Так, наказами директора ДП «МТП «Чорноморськ» за період з 11.06.2020 року по 18.06.2020 року було переведено із структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» постійно за штатним розкладом до відділу експлуатації майна соціально-побутової служби 5 працівників, що підтверджується витягами з наказів (а.с.142-146). Відповідач в обґрунтування того, що позивачу, у зв`язку із зміною в організації і праці на підприємстві, було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць посилається на перелік, який станом на 18.03.2020 був наданий позивачу в день попередження про її майбутнє звільнення та 27.07.2020 за день до звільнення позивача. Разом з тим, суд звертає увагу, що термін з моменту попередження звільнення до дня звільнення позивача складає понад 4 місяці, протягом якого позивачу не було запропоновано інші вакантні посади, які існували в цей період на підприємстві. Таким чином, враховуючи, що з моменту попередження (19.03.2020) та до звільнення позивача (28.07.2020) за період з 11.06.2020 року по 18.06.2020 року було переведено із структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» постійно за штатним розкладом до відділу експлуатації майна соціально-побутової служби 5 працівників, суд доходить до висновку, що на підприємстві, на момент звільнення позивача, існували вакансії, тому відповідач не виконав обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції про всі наявні вакансії, які існували на момент звільнення. Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст.64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис). Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці та ін. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Положення ст.96 КЗпП України встановлюють, що колективним договором, а якщо договір не укладався - наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, виданим після погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації - з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників, можуть встановлюватися інші системи оплати праці. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до Колективного договору рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом. Суд звертає увагу, що відповідачем на адресу профспілкової організації надіслано Подання на звільнення [PERSON] у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду (а.с.101-103). Разом з тим, листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (а.с.113-114). Суд не\~може погодитись\~з доводами\~відповідача,\~що така\~відповідь є\~мовчазною згодою\~на розірвання\~трудового договору,\~оскільки в цьому листі вказується на необхідність відкладення розгляду даного подання та проведення консультацій та по суті питання щодо згоди на звільнення [PERSON] не вирішено. Згідно ст.43 КЗпП України чітко сформульовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, «може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Отже, роботодавець порушив вимоги закону і проігнорував участь органу профспілки у питаннях зміни організації виробництва і праці на підприємстві. Суд доходить до висновку, що директор ДП «МТП «Чорноморськ» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань зміни організації виробництва і праці на підприємстві. Вказані обставини дають підстави суду сумніватись у законності ліквідації посади, яку обіймав позивач, тому відсутні правові підстави для звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України. Суд, зауважує, що визнання наказу про звільнення незаконним автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу (аналогічного висновку дійшов ВССУ при розгляді справи № 223/30/16-ц від 25.09.2017). Оскільки суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, то в порядку ст.235 КЗпП України позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов в цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідача, суд керується наступним. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.13 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами і доповненнями, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності У п.п.3, 9 цієї ж Постанови роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що дізнавшись про своє звільнення, вона зазнала тяжкий психологічний стрес, до звільнення більше 4-х місяців знаходилась у психологічному напруженні, через що у неї різко погіршився стан здоров`я. Через наведені обставини, 31.07.2020 позивачка звернулась до сімейного лікаря, про що зроблено запис в медичну карку хворого і виписали ліки, які позивачка приймає на даний час. У подальшому, того ж дня, 31.07.2020, біля 22.00 години у позивачки через підвищений тиск праве око залило кров`ю та вона знову звернулась до сімейного лікаря, яким було діагностовано гіпертонічну хворобу ІІ ступеню та субконюнктивальний крововилив в склеру правового ока. Вказані обставини підтверджуються копією виписки з медичної картки хворого від 14.08.2020 (а.с.21), копією рецепту від 31.07.2020 (а.с.22), копіями фіскальних чеків на придбання ліків від 31.07.2020 та 02.08.2020 (а.с.23). Отже, в ході розгляду справи судом встановлено факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду відповідно до принципів розумності та справедливості, частково в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Виходячи з викладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також, враховуючи положення статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно із статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, при подачі позову до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 2102,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З цих підстав,

Outcome: partial