Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує на те, що 04.12.2015 він уклав договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] із громадянкою [PERSON] . Договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, витяг номер 49091281 та набув усіх правомочностей щодо вищеназваного об`єкту нерухомості. За п.-п. 9.1 п.9 Договору відповідачка [PERSON] зобов`язалась передати йому у вільне користування і безперешкодне володіння квартиру, технічний паспорт, ключі, документ з оплати комунальних послуг та знятися із реєстрації не пізніше 04.03.2016р. Однак, відповідачка відмовилась виконувати свої зобов`язання. На його звернення із відповідними вимогами [PERSON] не реагує. До сьогоднішнього дня відповідачка офіційно є зареєстрованою у належній йому квартирі, фактично проживає там і таким чином заважає йому, як власнику, вільно користуватися своїм майном. \~ \~ \~ \~Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] ; усунути йому перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] ; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Карабак В.А. в судовому засіданні проти позову заперечувала, надала суду письмовий відзив, в якому зазначено, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Тривалий час проживання у спірнійквартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінністатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно з договором від 04.12.2015 купівлі-продажу [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 7 договору, за домовленістю сторін, купівля продаж здійснюється за 115593 гривень. Зазначену суму продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувались розрахунків за продану квартиру, ми, продавець та покупець, одне до одного не маємо. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. За п.-п. 9.1 п.9 Договору відповідачка [PERSON] зобов`язалась передати [PERSON] у вільне користування і безперешкодне володіння квартиру, технічний паспорт, ключі документ з оплати комунальних, послуг та знятися із реєстрації не пізніше 04.03.2016р. Договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, витяг номер 49091281. [PERSON] в 2016 році звернулась до суду із позовом про визнання договору від 04.12.2015 купівлі-продажу квартири недійсним. Згідно з постановою Запорізького апеляційного суду від 11.02.2019 р. (справа № 331/8103/16), в задоволенні [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним відмовлено. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у колишнього власника. В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, відповідачка не є членом родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В судовому засіданні представник [PERSON] наполягала на тому, що виселення відповідачки є непропорційним заходом та призведене до порушення її права на житло з огляду на те, що остання не має іншого житла. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В постанові Запорізького апеляційного суду від 11.02.2019 р. (справа № 331/8103/16) зазначено, що: «судом встановлено, що 04 грудня 2015 року між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (Позикодавець) укладено договір позики №01-12/15 та додаток №1 до договору №021-12/15. (т.1,а.с.189-191). За умовами договору Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти у розмірі 115593,00 грн., еквівалент 4635,00 доларів США на засадах строковості, зворотності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути її на умовах, що передбачені цим договором. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 1.1.договору).» Враховуючи, що факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] за продану квартиру у сумі, обумовленій договором, є беззаперечним, суд не приймає до уваги твердження представника відповідачки про порушення її житлових прав у випадку виселення. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку, на підставі договору, законність якого перевірена судом, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачка [PERSON] , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього та зніматись з реєстраційного обліку. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибірмісця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial