Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, мотивуючи вимоги тим, що з осені 2001р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мешкали разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Спочатку вони орендували квартиру за адресою: [ADDRESS], а потім вирішили придбати власну квартиру. 22.05.2002р. він з відповідачем [PERSON] за 2000 доларів США придбали у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій він з 17.09.2002р. зареєстрований та мешкав до моменту звернення до суду. За час сумісного проживання з відповідачем [PERSON], ними був здійснений капітальний ремонт спірної квартири та вкладено чимало спільних коштів, що збільшило вартість квартири. З січня 2015р. відносини між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] погіршились, оскільки відповідач [PERSON] мала на меті позбавити позивача [PERSON] права користування зазначеною квартирою. З того часу, відповідач [PERSON] також звернулась з позовом до суду до позивача [PERSON], з якого позивач [PERSON] дізнався про існування договору дарування спірної квартири відповідачу [PERSON]. До того часу позивач [PERSON] вважав, що у 2002р. був укладений договір купівлі-продажу квартири, і він має у власності 1/2 частку вищевказаної квартири, при цьому він допускав, що можливо правочин був оформлений у вигляді договору дарування з причини меншого державного мита. Зі слів [PERSON] позивачу [PERSON] також стало відомо, що у липні 2016р. вона подарувала спірну квартиру своєму синові - відповідачу [PERSON]. Позивач [PERSON] вважає правочин щодо дарування спірної квартири від 2002р. удаваним, а спірну квартиру спільною сумісною власністю, тому звернувся до суду з позовом і просить суд встановити юридичний факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001р. до січня 2016р.; визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.05.2002р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.02.2016р., укладеним між [PERSON] та [PERSON]; визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] у свою чергу звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення., мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 23.02.2016р. на праві приватної власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. На даний час у зазначеній квартирі зареєстрований він та його малолітній син, а також [PERSON], який відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку. [PERSON], його мати, подарувавши йому зазначену квартиру, знялась з реєстраційного обліку та не мешкає в квартирі, при цьому до моменту дарування квартири мала декілька років стосунки з [PERSON] і тому вселила останнього у квартиру. Вважає, що [PERSON] на сьогоднішній день зареєстрований у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав, оскільки не являється членом сім'ї [PERSON], а тому [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом і просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]; усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом виселення з даної квартири [PERSON]. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13.07.2017р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що у 2000р. він познайомився з [PERSON], а з 2001р. вони почали спільно мешкати у [ADDRESS], зустрічали Новий рік - 2001 разом. При цьому, [PERSON] привезла разом з собою жінку на ім'я [PERSON], за якою вона здійснювала догляд. За цей час вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали намір придбати квартиру. Коли вони знайшли квартиру, що задовольняла їх обох, вони домовившись з власником про купівлю квартири, в травні 2002р. через три місяці від його ювілею, спільно придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], та в один день зареєструвалися у ній, він в якості співмешканця [PERSON]. Після придбання зазначеної квартири, вони з [PERSON] почали здійснювати капітальний ремонт, оскільки вирішили зробити прибудову та належним чином оформити документи на неї. Після завершення ремонту спільно здійснювали улаштування квартири. Через активну ремонтну фазу їм з [PERSON] ніколи було зареєструвати шлюб. При цьому вони вирішили придбати квартиру, а вже потім зареєструвати шлюб. На той час [PERSON] не працювала, мала тимчасовий заробіток, він у свою чергу офіційно був працевлаштований та отримував пенсію. На дачі, яка належить особисто йому вони тримали живність, мали город, а тому влітку жили за межами міста - на дачі, а взимку - у вищевказаній квартирі. У [INFO] померла його мати і вони з [PERSON] залишились проживати самі. Він подарував [PERSON] земельний пай, через свої почуття до неї. Згодом [PERSON] почала заводити розмови про те, що зазначена квартира повинна дістатись її синові [PERSON], він не заперечував. При цьому [PERSON] жодним чином не допомагав їм у здійсненні ремонту в квартирі. Однак [PERSON] продовжувала такі розмови, а згодом повідомила про намір зняти його з реєстрації за зазначеною адресою, оскільки комунальні послуги зросли, а його реєстрація збільшує оплату за них. [PERSON] зверталась у 2015р. до суду з позовом до нього про зняття з реєстраційного обліку, однак суд відмовив їй у задоволенні позову, і він залишився зареєстрованим та мешкав у спірній квартирі. Усі документи на квартиру були у [PERSON]. Конфлікт між ними наростав, а тому [PERSON] тайком від нього подарувала зазначену квартиру своєму синові [PERSON]. Дізнавшись про це, він вирішив звернутись до суду з позовом, оскільки вважає спірну квартиру сумісним майном, а не майном [PERSON]. Додатково пояснив, що у 2002р. документи про придбання квартири були оформлені на [PERSON], так як вона мала на 300 доларів більше ніж він, тому вони прийняли спільне рішення про оформлення на неї квартири. З попереднім власником квартири [PERSON] оформлювала документи у нотаріуса. Він чекав їх у холі, вони тільки вийшли і повідомили про закінчення правочину, при цьому він не догадувався, що між [PERSON] та колишнім власником квартири було оформлено договір дарування. Він повністю довірився [PERSON], як дружині, та не знав тонкощів оформлення правочину. Тільки у 2015р. йому стало відомо, що [PERSON] оформила договір дарування замість договору купівлі-продажу квартири, коли вона звернулась до суду з позовом і там були копії документів. До липня 2017р. він з [PERSON] мешкав однією сім'єю, після цієї дати [PERSON] змінив замки на дверях у квартирі. Про договір дарування між [PERSON] та [PERSON] йому стало відомо приблизно у липні 2017р.. Вони зблизились на ґрунті близьких відносин. У нього від [PERSON] не було секретів, а у неї від нього виявляється були. При цьому, [PERSON] не ховала від нього документи або грошові кошти. Він завжди знав де зберігаються папери на квартиру та де знаходяться грошові кошти, однак йому було невідомо які саме документи лежать у шафі. Йому ніхто не перешкоджав подивитись правовстановлюючі документи на квартиру. Він ніколи не вважав себе власником спірної квартири, оскільки вона була оформлена на [PERSON]. Можливо договір дарування був оформлений [PERSON] через те, що він коштував дешевше аніж договір купівлі-продажу, при цьому [PERSON] завжди говорила, що оформили вони договір купівлі-продажу квартири. На момент розрахунку [PERSON] та колишнього власника квартири, останній написав розписку про отримання від [PERSON] та [PERSON] грошових коштів за продаж квартири, оскільки у них не вистачило повної суми для розрахунку. Пізніше зазначена розписка зникла, а тому він у 2008р. ходив до колишнього власника квартири і взяв від нього повторно розписку, тому що йому стало відомо, що [PERSON] щось робила з документами. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що квартира, розташована за адресою: Луганська область, [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] у 2002р., а почали вони спільно мешкати з 2001р.. На момент придбання спірної квартири діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, в якому не має прямої норми про спільне майно осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, порушення прав [PERSON] існує на сьогоднішній день, а отже майно є набутим під час шлюбу, який не зареєстровано. Між сторонами виник спір про поділ майна. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] та його мати [PERSON] зблизились вже після набуття нею спірної квартири 22.05.2002р.. [PERSON] почав приходити у спірну квартиру в якості майстра-ремонтника з середини липня 2002р., а жити разом вони почали з кінця 2002р.. До цього часу [PERSON] та [PERSON] не мешкали разом та не вели спільне господарство. [PERSON] зареєструвала [PERSON] восени 2002р. у спірній квартирі через вмовляння [PERSON], оскільки він не мав реєстрації. Сам же [PERSON] у судовому засіданні з розгляду справи за позовом [PERSON] пояснив суду, що мешкав у спірній квартирі з 2002р., що відображено у рішенні суду. Приблизно з 2013р. відносини між [PERSON] та [PERSON] перестали бути дружніми, він її ображав, є заяви у правоохоронні органи. Крім того, на його думку, спірна квартира не була придбана у період спільного проживання та до вступу в силу Сімейного кодексу України, а тому його положення не можуть поширюватись на зазначені правовідносини. Ще з 2002р. [PERSON] був обізнаний що спірна квартира належить [PERSON]. Пізніше [PERSON] подарувала спірну квартиру йому, де він і мешкає разом зі своїм сином, однак [PERSON] залишається бути зареєстрованим у ній. Ремонт у спірній квартирі був зроблений за кошти [PERSON], яка заробляла їх за межами України. Коли [PERSON] перестала їздити за кордон між [PERSON] та нею почались конфлікти. [PERSON] купувала техніку та будівельні матеріали за свій рахунок. [PERSON] не вкладав свої кошти у спірну квартиру, оскільки знав що вона не належить йому. Наявні в матеріалах справи спільні фото [PERSON] та [PERSON] належать до більш пізнього періоду їх спільного життя аніж 2001-2002р.. Він не оспорює факт їх раннього знайомства з [PERSON], однак у 2001-2002р. вони не мешкали разом з [PERSON]. Він особисто приїжджав на ювілей [PERSON] з метою забрати свою мати [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду письмові заперечення, в яких також вказала прохання розглядати справи за її відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] був його рідним братом та мав у власності квартиру, розташовану за адресою: Луганська область, [ADDRESS], однак мешкав [PERSON] у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS], а він мешкав у с. Сиротино м. Сєвєродонецька. Одного разу [PERSON] сказав йому, що продав належну йому квартиру за 2000 доларів США, однак 200 доларів США йому не доплатили покупці. Отримані від продажу квартири грошові кошти [PERSON] поклав до банку, а пізніш до кредитного союзу, внаслідок розпаду якого напевно грошові кошти зникли, він особисто бачив грошові кошти та користувався дивідендами від них. Розписка від 2008р. від імені [PERSON] схоже написана саме його рукою. До теперішнього часу 200 доларів США покупці квартири не сплатили. [PERSON] він бачив одного разу, вона цікавилась його братом [PERSON]. Йому невідомо чи ходила [PERSON] до його брата. Особисто він не звертався до [PERSON] щодо повернення грошових коштів. На його думку, його брат [PERSON] не міг подарувати належному йому квартиру чужій особі при наявності рідного брата. З 2007р. у його брата [PERSON] були психічні розлади, через які він забрав свого брата до себе у с. Сиротино м. Сєвєродонецька. Помер [PERSON] у [INFO] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] більше 15 років. [PERSON] вона знає більше 45 років, вони разом працювали. [PERSON] вона знає з 2001р., коли він з [PERSON] мешкали разом на квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], як чоловік та дружина. У 2002р. вони разом придбали квартиру на першому поверсі і зареєстрували у ній в один день. Вона ходила в гості до них. [PERSON] наймав робітників, а [PERSON] готувала їжу. Їй невідомо, що між [PERSON] та [PERSON] трапилось, однак [PERSON] вигнала [PERSON], та подарувала квартиру синові, при цьому знявшись з реєстрації та зареєструвавшись у належній трикімнатній квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її зведеним племінником. З [PERSON] вона знайома з 1994р., вони разом працювали. У неї напроти дачі [PERSON] є садиба. Наприкінці літа 2001р. вона побачила [PERSON] на городі [PERSON], вони разом копали картоплю. Крім того, вони разом вели спільне господарство, мали живність та жили разом, як чоловік та дружина. Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] збирали грошові кошти на придбання квартири. [PERSON] працював та отримував пенсію, [PERSON] не працювала. [PERSON] просив особисто у неї грошові кошти, оскільки у них з [PERSON] не вистачало на придбання квартири, однак їй відомо що згодом він позичів гроші у своєї матері у розмірі 900 доларів США. Також їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] орендували квартиру по [ADDRESS], вона заходила до них у гості. У травні 2002р. вони разом придбали квартиру по [ADDRESS] та зробили в ній ремонт. На всі свята вона була у них в гостях. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 2002р. [PERSON] мешкав разом зі своєю дружиною [PERSON] по [ADDRESS] на першому поверсі, однак останні три місяці [PERSON] не мешкає за зазначеною адресою. Він мешкає на другому поверсі. До 2002р. у зазначеній квартирі мешкав дідусь, який згодом продав свою квартиру [PERSON] та [PERSON]. З 2002р. відразу у них почався ремонт, роки 4 вони його робили. Йому було чутно звуки ремонту. [PERSON] та [PERSON], на його думку, жили разом, оскільки завжди були разом, разом виходили з під'їзду, обіймались, цілувались, приїжджали з села, пропонували свій врожай. Він бачив як [PERSON] наймав робітників, а [PERSON] готувала їжу. Хто платив гроші робітникам йому невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він знає ще з 1970-х років. Його дружину [PERSON] він знає приблизно 15 років. У них була примірна родина і знає він як чоловіка та дружину, оскільки вони завжди були разом. Вони сім'ями їздили або ходили в гості 2-3 рази на місяць. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] орендували квартиру за адресою: [ADDRESS], і у 2002р. придбали собі квартиру за адресою: [ADDRESS]. Він разом із своєю дружиною ходив до [PERSON] та [PERSON] на новосілля. На свята вони виїжджали на природу, варили кулеші. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він знає з 1983р. по службі. У 2008р. вони випадково зустрілись і [PERSON] запропонував йому сходити разом з ним за розпискою, він погодився. Пішли вони за адресою: [ADDRESS] Зайшовши до квартири, він не проходив всередину, а залишився у коридорі. Йому було чутно, як [PERSON] розмовляє з чоловіком про грошові кошти та придбану квартиру, пояснивши, що перша розписка була втрачена. При цьому він бачив [PERSON] та дідуся, які сиділи за столом на кухні. Дідусь був років 70-80, худий, розписку писав самостійно. [PERSON] диктував дідусю розписку, оскільки, скоріш за все, дідусь був малограмотним. Він пам'ятає, що в розписці було зазначено квартиру та грошову суму, конкретніше не пам'ятає. Йому відомо, що у [PERSON] була у власності квартира по [ADDRESS], яку він продав, а отримані грошові кошти він вклав у придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Раз на п'ять днів він приходив до [PERSON] та [PERSON] в гості. Іноді бачив їх на ринку, [PERSON] носив сумки, а [PERSON] купувала їжу. Також бачив, як [PERSON] самостійно купував на ринку їжу. Приблизно у 2005р. він заходив до них в гості. В квартирі були речі, як жіночі, так і чоловічі, домашні та повсякденні. Вони сиділи на кухні та пили чай, [PERSON] був одягнений у домашній одяг, [PERSON] була в халаті. Квартира знаходилась у стадії ремонту. Вони вели себе як чоловік та дружина. [PERSON] представив її в якості дружини, при цьому [PERSON] не заперечила даний факт. [PERSON] у присутності [PERSON] розказував про плани придбати меблі. Най той момент [PERSON] працював та отримував пенсію, [PERSON] погоджувалась з його твердженнями. Також він бачив як вони разом здійснювали прибудову, [PERSON] керував будівництвом, а [PERSON] корегувала його, висловлювала свої побажання. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він знає з 1990-х років, вони разом мешкали у одному домі, під'їзді, але на різних поверхах. Йому відомо, що з 2001р. [PERSON] та [PERSON] мешкали однією сім'єю, за сумісні кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS]. Він їм допомагав порадами з приводу ремонту квартири. В період з 2002р. по 2003р. [PERSON] та [PERSON] робили прибудову, він радив їм як краще зробити, де придбати матеріали для будівництва. [PERSON] мав квартиру по [ADDRESS], де жила його мати, і продавши зазначену квартиру він вклав грошові кошти у придбання квартири по [ADDRESS]. Ініціатором здійснення ремонту був [PERSON], а [PERSON] корегувала його, як дружина. [PERSON] в силу своїх можливостей заробляла грошові кошти, однак у них був спільний бюджет. У [PERSON] була земельна ділянка, яку вони спільно з [PERSON] обробляли, вели господарство. У нього склалася думку, що [PERSON] дружина [PERSON]. У розмовах між [PERSON] та [PERSON] не було розходжень поглядів чи думок, [PERSON] завжди прислуховувався до [PERSON]. З їх розмов він дізнався, що зазначену квартиру вони придбали за спільний кошт. Між ними не було спорів хто придбав квартиру. Ремонт вони здійснювали років з 10. Іноді вони бачились на ринку, одного разу він їх підвозив додому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він знає з 1995р.. У 2001р. на День міста [PERSON] познайомив його з [PERSON], яку представив як дружину. З тих пір вони разом їздили відпочивати, ходили у гості. [PERSON] та [PERSON] завжди були разом, один до одного відносились добре. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] орендували квартиру по [ADDRESS] напроти горгазу. У 2001р. він був запрошений на ювілей [PERSON], де [PERSON] зустрічала гостей, як дружина. У розмовах [PERSON] поділився з ним бажанням придбати квартиру разом з [PERSON]. Після придбання квартири, [PERSON] та [PERSON] почали здійснювати ремонт. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали, оскільки мав машину. По їх відношенню один до одного йому стало зрозуміло, що у них сім'я. Коли він заходив до них у квартиру, то бачив одяг, як [PERSON], так і [PERSON], по шафам він не лазив. Він вважає, що у них був спільний бюджет. Йому невідомо за чий рахунок вони здійснювали придбання у квартиру. Також вважає, що спірна квартира придбана ними за спільні грошові кошти, оскільки у [PERSON] була квартира по [ADDRESS]. Йому невідомо куди вклав [PERSON] кошти, що залишились після продажу вищевказаної квартири. [PERSON] ніколи не казала, що саме вона придбала спірну квартиру. У 2002р. вони почали здійснювати прибудову, яка закінчилась через 1,5-2 роки. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи , суд прийшов до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданого 17.09.2013р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №253, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано 04.05.2000р.. Відповідно до копії договору дарування квартири серія [NUMBER], посвідченого 22.05.2002р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., реєстр №3094, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Зазначене право власності зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19.06.2002р. за №268. Відповідно до копії розписки б/н від 18.02.2008р., [PERSON], мешкаючий у [ADDRESS], отримав від [PERSON] гроші за продану вищеназвану квартиру у розмірі 2000 доларів США. Розписка дана взамін написаної 22.05.2002р.. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 22.12.2009р. Сиротинською селищною радою м. Сєвєродонецька Луганської області, [PERSON] помер [INFO] у с. Сиротине м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідно до копії довідки Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» №1564 від 30.07.2013р., [PERSON], [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім'ї: [PERSON], [INFO]., - власник квартири. Відповідно до копії договору дарування квартири серія [NUMBER], посвідченого 23.02.2016р. державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметхановим М.Р., реєстр №1-96, [PERSON] передала [PERSON] безоплатно квартиру [ADDRESS] у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідно до копії Акту Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» б/н від 18.04.2016р., встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], фактично мешкають [PERSON] та [PERSON] з 2002р. по теперішній час. Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.05.2015р. по цивільній справі №428/3601/15-ц, [PERSON] у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення [PERSON] відмовлено. Відповідно до копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради Луганської області №1272 від 31.01.2017р., [PERSON], уповноважений власник житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], зареєстрований за зазначеною адресою з 01.08.2016р.. На 31.01.2017р. зареєстровано три особи, також [PERSON], [INFO] - син, та [PERSON], [INFO] - піднаймач. Вирішуючи питання про обґрунтованість первісного та зустрічного позову суд враховує наступне. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (укладання договору дарування 22.05.2002 року) Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР від 20.06.1969 року та Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року. Відповідно ст.243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Відповідно ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї форми тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, оспорюваний договір дарування квартири від 22.05.2002р. відповідає вимогам ст.244 ЦК УРСР щодо форми договору. Відповідно ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно ст.41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно ст.42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма. Вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно ч.2 ст.58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійними» №3 від 28.04.1978р. (яка була чинною на час укладення угоди), зазначено: встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. У пункті 16 вищезазначеної Постанови зазначено, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно врахувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.27 ЦПК України (1963 року) засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад ст.376 ЦК України 1963 року). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановлені на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Таким чином, відповідно до положень ЦПК України недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими засобами доказування, якщо інше не передбачено законом, однак, не можуть підтверджуватися показаннями свідків спірні відносини, у яких заперечується однією із сторін факт вчинення правочину або його оспорювання. В обґрунтування своїх вимог, позивач [PERSON] надав пояснення, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти [PERSON] та відповідача [PERSON], оскільки на момент придбання зазначеної квартири вони мешкали разом, як чоловік та дружина, однак без реєстрації шлюбу. Також, позивач [PERSON] пояснив, що він особисто займався питаннями купівлі цієї квартири, однак при укладенні договору не був присутній, оскільки довіряв повністю [PERSON] Належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вище обставин позивачем [PERSON] суду не надано. Будь-яких письмових доказів на спростування умов нотаріально посвідченого договору дарування позивачем до справи також не надано. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що його брат [PERSON], колишній власник квартири, говорив йому, що квартира була придбана у нього, а не подарована ним [PERSON]. Суд не приймає як належні та допустимі докази показання свідка [PERSON], який не був присутнім при укладені договору дарування квартири від 22.05.2002р. та зазначені свідком факти відомі йому зі слів померлого [INFO] брата [PERSON]. Тому, у даному випадку показання свідка [PERSON] згідно з ст.80 ЦПК України є недопустимим доказом, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири потребує письмової форми та така істотна умова договору як ціна не може бути встановлена на підставі показань свідка. Суд також не може прийняти до уваги, як належний та допустимий доказ розписку [PERSON] від 18.02.2008р. щодо отримання ним грошових коштів від [PERSON] за продаж спірної квартири, оскільки з пояснень позивача [PERSON], пояснень свідка [PERSON], судом встановлено, що вищевказана розписка була написана померлим [PERSON] у 2008р. під диктовку [PERSON]. Крім того, суд зазначає, що з моменту укладення договору дарування 22.05.2002 року [PERSON], померлий [INFO], який був дарувателем за договором, не оспорював цей договір дарування, також інша сторона договору - обдарована [PERSON] не оспорювала його. При укладенні договору волевиявлення сторін повинно бути вільним та відповідати їх внутрішній волі, договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Для визнання договору дарування удаваним необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи укладення саме договору купівлі-продажу, та їх дії щодо укладення договору дарування були спрямовані на приховання справжньої волі та досягнення інших правових наслідків, ніж ті, що обумовлені договором дарування. Суд вважає, що встановлення обставин укладення договору не може ґрунтуватися лише на поясненнях особи, яка не була стороною договору - ані сторони дарувателя, ані сторони обдаровуваного. Доводи позивача [PERSON] про те, що [PERSON] уклала договір дарування з метою зменшити витрати на оформлення договору, оскільки оформлення дарування було дешевше ніж оформлення купівлі-продажу відхиляються судом, оскільки витрати по оформленню договору дарування сплачували обидві сторони договору в рівних частках - п. 6 договору дарування від 22.05.2002р.. При цьому, суд зазначає, що розмір державного мита за нотаріальне посвідчення договорів відчуження нерухомого майна станом на час укладення договору, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито» (в редакції від 04.04.2002р., яка була чинною на момент укладення договору дарування від 22.05.2002р.), становив 1% суми договору, незалежно від виду цього договору, доказів, що посвідчення договору дарування квартири коштувало дешевше ніж договору купівлі-продажу позивачем [PERSON] суду не надано. Також, суд зазначає, що договір дарування є безоплатним договором на відміну від договору купівлі-продажу, однак до справи не надано доказів того, що [PERSON] отримав від [PERSON] певну грошову суму за передану їй у власність квартиру відповідно до ст.224 ЦК УРСР. Отже, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, що відповідач [PERSON], укладаючи договір дарування квартири від 22.05.2002р. діяла свідомо, приховуючи, що нею укладено договір купівлі-продажу квартири та її дії при укладенні договору були направлені на приховання справжньої волі та досягнення інших правових наслідків. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога позивача [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 22.05.2002 року договором купівлі-продажу є необґрунтованими, тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування договору дарування квартири [ADDRESS] від 23.02.2016р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки позивачем [PERSON] недійсність договору дарування квартири від 23.02.2016р. обґрунтовується тим, що попередній договір дарування зазначеної квартири був удаваним, і дана позовна вимога є похідною вимогою від попередньої, у задоволенні якої судом було відмовлено, то позовна вимога [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування договору дарування квартири [ADDRESS] від 23.02.2016р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] також не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] щодо визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири, суд зазначає наступне. Відповідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно ст.23 Кодексу про шлюб та сім'ю майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод один з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Відповідно ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Суд зауважує, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, а чинне на час укладення договору дарування квартири від 22.05.2002р. законодавство України не містили в собі положення щодо спільного сумісного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім'ю, але не перебувають у шлюбі між собою. Тому, суд приходить до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] була набута відповідачем [PERSON] 22.05.2002р. на підставі договору дарування, який не визнаний судом удаваним, та яка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], то вищевказана квартира до 23.02.2016р. була власністю відповідача [PERSON], а з 23.02.2016р. є власністю відповідача [PERSON] та відповідно не підлягає поділу. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] щодо встановлення юридичного факту проживання [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001р. до січня 2016р., суд зазначає наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ст.74 СК України, на яку посилається позивач [PERSON], якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-кому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (п.20 постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення зазначених позовних вимог позивача [PERSON], виходячи з наступного. З пояснень свідків судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] почали мешкати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 2002р., при цьому позивач [PERSON] посилається у позові на необхідність встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зв'язку з наступним визнанням за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири, отриманої відповідачем [PERSON] у 2002р. у приватну власність, посилаючись на ст.74 СК України. Суд критично оцінює вищевказані обставини справи, оскільки Сімейний кодекс України набрав чинності 01.01.2004р., до цього часу в період виникнення відносин між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який не містив в собі норм об'єкта права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а передбачав лише спільну сумісну власність подружжя. За таких обставин, враховуючи те, що Закон не має зворотної дії в часі, та ту обставину, що встановлення зазначеного юридичного факту згідно з Законом не породжує для позивача [PERSON] юридичних наслідків, тобто від цього факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав [PERSON], то суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги у зв'язку з безпідставністю. Судом не приймається до уваги заява відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування позовної давності, виходячи з такого. Відповідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Відповідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд застосовує позовну давність лише при встановлені порушення права особи, за захистом якого ця особа звернулася до суду. У випадку недоведеності порушення цього права в задоволенні позову суд відмовляє по суті. Враховуючи те, що суд відмовляє позивачу [PERSON] у задоволені його позову по суті, положення Цивільного кодексу України про наслідки спливу позовної давності в цій справі не можуть бути застосовані судом. Враховуючи те, що у задоволенні позову [PERSON] судом відмовлено у повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на позивача [PERSON]. Вирішуючи питання про обґрунтованість зустрічного позову суд враховує наступне. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 391 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 16.11.2016р. №6-709цс16. Таким чином , у судовому засіданні було встановлено , що [PERSON] 23.02.2016р. за договором дарування квартири набув у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою залишився зареєстрованим [PERSON], який за зазначеною адресою не мешкає з лютого 2016р., і не є сім'ї позивача, у зв'язку з чим чинить перешкоди власнику квартири - [PERSON] у здійсненні ним вільного права користування своїм майном. Разом з цим, суд зауважує, що оскільки [PERSON] не мешкає у спірній квартирі, то [PERSON] вибрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав шляхом виселення [PERSON]. У зв'язку з чим зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення, підлягає частковому задоволенню, оскільки факти, викладені [PERSON] в обґрунтування свого позову знайшли своє часткове відображення в матеріалах справи. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суму сплаченого судового збору [PERSON] у розмірі 640грн., а також часткове задоволення зустрічної позовної заяви, суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору у розмірі 320грн. відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON].

Outcome: partial