Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

27 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у [ADDRESS] , та зняти їх з реєстрації. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстровані її син [PERSON] та невістка [PERSON] , відповідачі по справі, але фактично не проживають понад 2 роки, бо перебувають за кордоном. Для здійснення права користування і розпорядження своїм майном, позивач просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.35). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули, направили до суду кожен окремо заяви, у яких просять розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги визнають повністю (а.с.27-34). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, пересвідчившись, що визнання відповідачами позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів), доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у селі Вожмоозеро Сегежського району Карелії, що підтверджується копією паспорта (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Торчицькою В.М. від 08.10.2018 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №140646577 від 08.10.2018 (а.с.8-9) позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Коровинської сільської ради Сумської області від 04.08.2021 за №02-21/908 (а.с.17), за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного суд вважає, що оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими у будинку, що належить позивачу, у ноьму не проживають понад строк, встановлений законодавством, вони є такими, що втратили право користування ним. Оскільки будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивача підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивача про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS] , то вона не може бути задоволена, оскільки ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на жиле приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права власності, права користування житлом, а тому зняття відповідачів [PERSON] та [PERSON] з реєстрації в спірному будинку можливо на підставі рішення суду про їх виселення без надання іншого жилого приміщення. Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: partial