Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO] була опублікована стаття під назвою «[INFO]».Автором вказаної статті є [PERSON], а особою, якою здійснювалося поширення такої інформації у пресі є засновник газети «Час» Колективне підприємство редакція газети «Час». Стверджує, що у статті є наступні відомості: -заголовок статті «[INFO]»; - Інформація про те що нібито: «...[PERSON] призначив зустріч на території готельно-розважального комплексу своїй знайомій [PERSON], у котрої позичив та тривалий час не віддавав значну суму грошей. Чоловік обіцяв, що поверне частину боргу...»; -також, в статті міститься інформація нібито зі слів громадянки [PERSON]: «...[PERSON] спокійно поговорив з нею та [PERSON], а потім зателефонував батькові та братові, котрі саме гостювали у нього в Чернівцях, та ні з того ні сього закричав, аби ті брали з собою «стволи» та приїжджали його захищати»; - Інформація про те що нібито: «..В процесі метушні й вбили [PERSON]»; - міститься інформація нібито зі слів [PERSON]: «...Як організатор вбивства, він мав би відбувати покарання довічно..»; На підтвердження своїх доводів, щодо позовних вимог вказує, що відносно [PERSON] вироку, яким було би визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 КК України, який набрав законної сили не має , а тому є не припустимим вживання відносно нього слів «вбивця» «організатор вбивства» та інші подібні вислови, які порушують презумпцію невинуватості. [PERSON] не призначав зустріч громадянці [PERSON] у готельно-розважальному комплексі 02 квітня 2012 року та не просив будь-яких осіб, у тому числі його рідних привозити предмети під назвою «стволи». На сьогоднішній день відсутнє будь-яке рішення органу досудового розслідування або вирок суду, яким був би встановлений факт саме вбивства (умисне або з необережності позбавлення життя) осіб 2 квітня 2012 року у готельно-розважальному комплексі міста Чернівці за участю [PERSON] Отже, відомості, вказані у статті під назвою «[INFO]», що розміщена у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO], є недостовірними та підлягають спростуванню. Додає, що 12.02.2014 року [PERSON] звернувся до редакції газети «Час» із вимогою спростувати поширені відомості шляхом опублікування власної відповіді на статтю, проте редакція газети «Час» належним чином не відреагувала та не спростувала поширену нею інформацію. [PERSON] через публікацію статті було фактично визнано винним у скоєнні вбивства до вступу в законну силу вироку суду. Посилаючись на норми матеріального права, просить визнати, що відомості, викладені у статті [PERSON] під назвою «[INFO]», що розміщена у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO], а саме: сам заголовок статті «[INFO]». «...[PERSON] призначив зустріч на території готельно-розважального комплексу своїй знайомій, [PERSON], у котрої позичив та тривалий час не віддавав значну суму грошей. Чоловік обіцяв, що поверне частину боргу...» «...[PERSON] спокійно поговорив з нею та [PERSON], а потім зателефонував батькові та братові, котрі саме гостювали у нього в Чернівцях, та ні з того ні сього закричав, аби ті брали з собою «стволи» та приїжджали його захищати.» «..В процесі метушні й вбили [PERSON]». «...Як організатор вбивства, він мав би відбувати покарання довічно..» та інші подібні вислови - є такими, що не відповідають дійсності, порушують презумпцію невинуватості, принижують честь та гідність [PERSON]. Зобов'язати Колективне підприємство редакція газети «Час» спростувати недостовірну інформацію, розмістивши її під заголовком «Спростування» на тому ж самому місці, де містилося недостовірне повідомлення, шляхом поміщення оголошення в газеті «Час» з опублікуванням повного тексту рішення суду. Зобов'язати Колективне підприємство редакція газети «Час» опублікувати на тому ж самому місці, де містилося недостовірне повідомлення в газеті «Час» власну відповідь [PERSON] на статтю [PERSON] під назвою «[INFO]», що розміщена у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO] за текстом наданим в заяві від 12 лютого 2014 року. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, крім того, вказав , що поширення подібного роду недостовірної інформації принижує честь та гідність позивача та порушує вимоги ст.62 Конституції України. Посилаючись на норми матеріального права, просив позов задовольнити. Представник відповідача колективного підприємства редакції газети « Час » та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча неодноразово належним чином інформувалися про час та місце розгляду справи. Від них до суду двічі надходили заяви про відкладення розгляду справи. При цьому документів , що підтверджують причини неявки суду жодного разу не надали. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч 2, 4 ст. 169 ЦПК України - неявка представника в судове засідання без поважних причин …. не є перешкодою для розгляду справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Причини неявки в судове засідання, зазначені відповідачами у клопотанні від 03.06.2014 року /а.с.22-23/ суд вважає не поважними. 10.06.2014 року відповідачі з'явились в судове засідання, але брати у ньому участь без адвоката відмовились. Наголосили на необхідності участі у процесі адвоката [PERSON]. При цьому будь- яких даних, які б свідчили про укладення угоди з цим адвокатом суду не надали, а його відсутність пояснили зайнятістю в іншому судовому засіданні. Суд оголосив перерву і повідомив належним чином відповідачів про день, час і місце наступного судового засідання. У призначений день і час відповідачі , які належним чином були інформовані про судове засідання, до суду не з'явились. Будь- яких клопотань або заяв щодо причин неявки суду не надіслали. Суд вважає, неявку відповідачів до суду такою, що не має поважних причин, оскільки неможливість явки у судове засідання жодним доказом не підтверджена. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 74 ЦПК України - судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі. Обов'язок суду погоджувати день та час призначення наступного судового засідання нормами ЦПК України не закріплено. Також відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України - суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. З метою недопущення порушення даних норм, судові засідання відкладались у межах встановленого терміну, а неявка двічі до суду відповідачів , свідчить про затягування розгляду справи, у зв'язку з чим, суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності відповідачів, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін, причини неявки відповідачів визнані судом не поважними. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково , виходячи з наступного: Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: -за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України); -роз'ясненнями, наданими у абзаці другому пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі; -згідно ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації; -відповідно до ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; -згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів; -відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості; -відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; -положеннями , які містяться в ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; -відповідно до роз'яснень, наданих у п.9, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, відповідно до яких відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України «Про пресу», редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації; -згідно ст.435 ЦК України, первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору; - ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; -ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, проте представниками відповідача та відповідачем не надано суду доказів, того, що відносно позивача винесений вирок суду про визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 115 КК України по факту вбивства громадянина [PERSON]; -відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується; - відповідно до п.п. 25,27 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Так, судом встановлено, що у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO] була опублікована стаття під назвою «[INFO]».Автором вказаної статті є [PERSON], а особою, якою здійснювалося поширення такої інформації у пресі є засновник газети «Час» Колективне підприємство редакція газети «Час». У даній статті під заголовком «[INFO]» містяться наступні відомості: - «...[PERSON] призначив зустріч на території готельно-розважального комплексу своїй знайомій, [PERSON], у котрої позичив та тривалий час не віддавав значну суму грошей. Чоловік обіцяв, що поверне частину боргу...»; - …зі слів громадянки [PERSON]: «...[PERSON] спокійно поговорив з нею та [PERSON], а потім зателефонував батькові та братові, котрі саме гостювали у нього в Чернівцях, та ні з того ні сього закричав, аби ті брали з собою «стволи» та приїжджали його захищати»; - «..В процесі метушні й вбили [PERSON]»; - .. зі слів [PERSON]: «...Як організатор вбивства, він мав би відбувати покарання довічно..»/а.с.7-9/ - 12.02.2014 року [PERSON] звернувся до редакції газети «Час» із вимогою спростувати поширені відомості шляхом опублікування власної відповіді на статтю. /а.с.10-14/ В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що на момент опублікування статті [PERSON] в газеті, а саме [INFO] відносно позивача вступив в законну силу вирок суду, яким останнього було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення ,передбаченого ст. 115 КК України, у зв'язку з чим не припустимим є вживання відносно [PERSON] словосполучення «організатор вбивства» та інші подібні вислови, які порушують призумпцію невинуватості та принижують честь та гідність позивача. Позивач просить спростувати відомості, викладені у статті [PERSON] під назвою «[INFO]», що розміщена у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO], проте, даний випуск газети вийшов [INFO]. А тому спростуванню підлягають відомості викладені у статті [PERSON] під назвою «[INFO]», що розміщена у випуску газети «Час» «[NUMBER]» від [INFO]/ а.с.7/. Крім того, представник позивача просить зобов'язати Колективне підприємство редакція газети «Час» спростувати недостовірну інформацію, розмістивши її під заголовком «Спростування» на тому ж самому місці, де містилося недостовірне повідомлення, шляхом поміщення оголошення в газеті «Час» з опублікуванням повного тексту рішення суду. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що необхідності висвітлення повного тексту даного рішення немає , оскільки у відповідно до ст..4 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи інтереси фізичних та юридичних осіб , державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З метою недопущення порушення прав та інтересів відповідачів, суд вважає ,що слід зобов'язати колективне підприємство редакція газети «Час» спростувати недостовірну інформацію, розмістивши її під заголовком «Спростування» на тому ж самому місці, де містилося недостовірне повідомлення, шляхом поміщення оголошення в газеті «Час» з опублікуванням резолютивної частини цього рішення суду. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, оскільки позивач документально підтвердив понесені ним судові витрати, тому підлягають стягненню з відповідачів, витрати позивача по зверненню до суду. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що поширення недостовірних відомостей порушує презумпцію невинуватості позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial