Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

[PERSON] звернувся у лютому 2017р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору фінансового лізингу №1946 від 19.11.2016 року недійсним; стягнення коштів в розмірі 122 000грн., стягнення комісії банку 932грн.; стягнення інфляційних втрат в розмірі 3313.76грн.; стягнення пені в сумі 7674.3грн.; стягнення 3% річних в сумі 822 грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 10 000грн.; стягнення судового збору в сумі 1447.46грн. Позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судові засідання двічі не зявився, повістка належним чином вручалася двічі представнику, заперечення щодо вимог не подав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.11.2016 року був укладений між [PERSON], як лізингоодержувачем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» , як лізингодавцем, договір фінансового лізингу №1946 (а.с.31-40). Предметом лізингу є ТЗ автомобіль Fiat Doblo Combi. Умовами договору сторонами визначено, що лізингодавець бере зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах визначених договором (п.1.3, 3.1.1), предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом 30 робочих днів з моменту сплати: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та різниці згідно п.9 (п.1.7 договору). Розміри всіх перерахованих платежів визначено додатком №1 до договору. Вартість предмета лізингу 18105.84 доларів США, що становить на час укладення договору 496 100грн. (п.8.2, додаток1). 19.11.2016р. позивач сплатив відповідачу 50 000грн., та 23.11.2016р. 72000грн., а разом 112000грн. (а.с.41). 20.12.2016р. позивач звернувся до відповідача з клопотанням розірвання даного договору (а.с.42), проте відповідач на дане звернення не реагує, кошти не повертає. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що сам договір містить несправедливі умови: обмеження його прав як споживача у разі неналежного виконання обовязків (р.4,12); передбачена комісія за організацію угоди не є лізинговим платежем; відсутність додатку №3 на який посилається договір та можливість зміни вартості ТЗ на момент купівлі подорожчання (п.10.2); відсутність даних про предмет лізингу (технічні і індивідуальні характеристики, рік випуску, ціна у гривні) за додатком №2 договору; укладення договору у валюті; відсутність обумовлення відповідальності лізингодавця щодо передачі предмету лізингу (п.6 договору); відсутність відомостей про продавця товару; відсутності остаточної вартості предметі лізингу (п.8.2, 8.3) та не погодження графіку лізингових платежів позивачем; неповернення комісії за організацію угоди в сумі 47500грн. та накладення на лізингоодержувача санкцій (п.12.1 договору); тощо. Отже, договір містить умови які є несправедливими до споживача, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживача (ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Є наявним і обман у підприємницькій практиці відповідача, через завалювання призначення першого адміністративного платежу під виглядом платежу за організацію угоди, який не повертається (ст.19 цього ж закону). Договір з відповідачем як фізичною особою, не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним (ст.220, 779 ЦК), отже є всі підстави для визнання його недійсним.. Також позивач вважає, що є підстави стягнення нарахувань за ст.625 ЦК України (3% річних, інфляційні), витрат повязаних з перерахуванням коштів (банківських) та стягнення завданої йому моральної шкоди. Такі доводи є частково обґрунтованими, враховуючи таке. Позивач сплатив суму що по передбаченому додатку №1 яка відповідає розміру як комісія про організацію угоди (10%) в сумі 50000грн., та частину авансового платежу. Отже, судом встановлено, що позивачем до отримання предмету лізингу не в повному обсязі виконано умови договору, узгодженого між сторонами. Однак, висловив намір розірвати договір. Однак, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу нікчемним, представник позивача вказав на недотримання нотаріального посвідчення договору в порушення ст..799 ЦК України, що є підставою для задоволення частини вимог. Також частково є обґрунтованими доводи щодо недотримання лізингодавцем вимог ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме що договір містить умови які є несправедливими до споживача, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживача, є наявним і обман у підприємницькій практиці відповідача, через завалювання призначення першого адміністративного платежу під виглядом платежу за організацію угоди, який не повертається лізингоодержувачу, про що буде зазначено нижче. Проте, зважаючи на вимоги закону щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору, то в цій частині доводи позивача є підставними, а позов таким що підлягає до задоволення, враховуючи наступне. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Даний договір є змішаним договором. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу, як виду цивільно-правових відносин. За ст..1,2 цього Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ст..6 цього закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Поняття договору лізингу регулюється і нормами цивільного кодексу, а саме ст..806 ЦК України в якій вказується, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, факт укладення такого правочину договору фінансового лізингу між сторонами є наявним. Але, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте, положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. За вимогами ст.. 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, дана норма встановлює загальні правила щодо оформлення договору найму транспортного засобу. Так договір найму транспортного засобу незалежно від строку має бути укладений в письмовій формі. Якщо будь-якою стороною договору найму транспортного засобу є фізична особа, такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, договори про найм (оренду) або позичку транспортного засобу посвідчуються нотаріусами незалежно від місця їх реєстрації. Відповідно до ст. 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору, він вважається нікчемним та не породжує правових наслідків. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК, як вказав в узагальненнях Верховний Суд України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту вона підлягає розгляду, власне кажучи, з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому. Разом з тим, якщо позивач не заявляв окремо вимогу про встановлення нікчемності правочину, а посилається на її нікчемність при обґрунтуванні іншої пред'явленої вимоги, суди не вправі посилатися на відсутність рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинні дати оцінку таким доводам позивача в мотивувальній частині рішення або ухвалити додаткове рішення. Правову позицію щодо недійсність правочинів за договорами фінансового лізингу висловлено ВСУ у постановах від 11 травня 2016 р. у справі № 6-3020цс15; від 8 червня 2016 р. у справі № 6-330цс16. Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі Закон № 723/97-ВР). Так Верховний Суд зазначає, що стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п.п. 24) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13). У справі, яка переглядалася ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 р. у справі № 6-65цс16), суди встановили, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що: у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу; у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються; дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін, визначений п. 4.4.1 цього договору, лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. В даному договорі також є деякі умови спірного договору, які зазначені у постанові ВСУ що і стали підставою визнання правочину недійсним касаційним судом, а саме можливість зміни лізингових платежів, зміни вартості предметі лізингу, обовязок лізингоодержувача сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингоодержуваче, зобовязання укласти угоду про дострокове закриття, в якій слід обумовити порядок закриття, неповернення лізингодавцем частини платежів в т.ч. авансових та комісії за організацію угоди, відсутність додатку №3 який є невідємною частиною договору та на який посилання є в багатьох пунктах договору (п.3.4.5, 8.1, 8.3, 8.4., 9.4, 9.6, 10.11,11.1, 11.4, 12.1,12.3, 16.2). Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначив спосіб захисту як визнання недійсним договір №1946 від 19.11.2016р. із застосуванням наслідків недійсності правочину повернення сплачених частково коштів в сумі 112000грн., що підлягають до задоволення. Щодо вимог про стягнення сплачених позивачем комісії банку 932грн. (а.с.41); стягнення інфляційних втрат за період з 23.11.2016р. по 13.02.2017р. в розмірі 3313.76грн.; стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 23.11.2016р. по 13.02.2017р. в сумі 7674.3грн.; стягнення 3% річних за період з 23.11.2016р. по 13.02.2017р. в сумі 822 грн.; стягнення спричиненої йому моральної шкоди в сумі 10 000грн., то в задоволення даних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Отримувачем комісії з перерахунку коштів позивачем відповідачу є банк, а не відповідач, тому така вимога до відповідача про стягнення сплачених позивачем комісії банку 932грн., є безпідставною. За вимогами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, відповідач не мав перед позивачем грошового зобовязання, а мав зобовязання передати товар ТЗ в користування. Вимога позову про нарахування пені взагалі не містить посилання на норму закону, за якою позивач нарахував відповідачу суму в розмірі 7674.3грн., проте незважаючи на це, дана вимога також не може бути задоволена, оскільки як вже вказано вище грошових зобовязань відповідача перед позивачем не виникло на підставі оспорюваного договору. Крім матеріальної шкоди, позивачу на його переконання також завдано моральну шкоду яка полягає у піді рвання довіри до фінансово кредитних інституцій, яку позивач оцінює у 10 000,00 грн. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст.23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Проте, дана вимога не є взагалі обґрунтованою позивачем, та в чому саме полягали його душевні страждання як і необґрунтовано самий розмір такого. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, підлягають до задоволення, а решта вимог відмова за недоведеністю. Судовий збір слід стягнути до частини задоволених вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204, 215, 220, 799 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial