Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей та додаткових витрат. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2006 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2018 року, розірвано. Від шлюбу мають чотирьох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , які прожавають з нею та перебувають на її утриманні. З часу подачі нею позову до суду - з 2018 року з відповідачем вони проживають за різними адресами. Вона не довіряє відповідачу у вихованні дітей, між ними існує спір щодо того, з ким мають проживати діти. Водночас відповідач не повною мірою виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться їх щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі вона одноособово утримує дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дітей наразі й у подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею як матір`ю. Зважаючи на той фактор, що діти проживають з нею та вона їх матеріально утримує, а батько дітей участі в утриманні дітей на належному рівні не примає, просить визначити розмір аліментів у розмірі Ѕ частини від його заробітку (доходу) щомісячно на всіх дітей до повноліття молодшої дитини. Окрім того, нею несуться та будуть нестися додаткові витрати дітей (їх лікування, навчання), які просить стягувати у розмірі 50% від повнесених нею фактичних витрат щомісячно. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правої допомоги від 06 березня 2019 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити - визначити місце проживання дітей з матір`ю, вирішити питання про стягнення аліментів на утриманні дітей та додаткові витрати. В ході розгляду справи уточнили, що не наполягають на вирішенні спору в частині стягнення додаткових витрат на утримання дітей. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правої допомоги від 26 листопада 2019 року, позовні вимоги не визнали уцілому та просили відмовити у їх задоволенні, зважаючи на те, що діти мають проживати разом з батьками, а не з однією матір`ю, водночас він спроможний у повні мірі забезпечувати дітей, надати їм належну освіту та виховання, визнає, що між ним та позивачкою існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Щодо стягнення з нього аліментів, він заперечує, зважаючи на той фактор, що наразі не працює, оскільки відносно нього судом розглядається кримінальне провадження за ч.3 ст. 368 КК України, а тому доходів не має, відповідно не зможе сплачувати аліменти, при цьому стверджує, що надає посильну допомогу в утриманні дітей шляхом купівлі їм продуктів харчування, одягу тощо. Щодо вимоги про стягнення з нього додаткових витрат на дітей просив відмовити, зважаючи на необгрутнованість та недоведеність таких вимог. Водночас, надаючи пояснення по справі, та відповідаючи на питання суду, відповідач вказав, що у нього народилася [INFO] ще одна дитина - син [PERSON] , проте доказів про це суду не надав. Відповідачем надано відзив на позов. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду) й звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника з підтриманням Висновку органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації№ 101-3572/03 від 19 квітня 2019 року щодо розв`язання спору в частині визначення місця проживання дітей (а.с. 111-112). За таких підстав суд визна за можливе розглядати справу за відсутності представника третьої особи, зважаючи на наданий висновок, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням Висновку органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації№ 101-3572/03 від 19 квітня 2019 року щодо розв`язання спору в частині визначення місця проживання дітей (а.с. 111-112), наданого у порядку ч.5 ст. 19 СК України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2006 року (а.с.27), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2018 року, розірвано (а.с.128-131). Від шлюбу сторони мають чотирьох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 28, 29, 30, 31), які прожавають з позивачкою та перебувають на її утриманні, що визнається сторонами. Сторони хоча й зареєстровані за однією адресою, проте з часу подачі позивачкою позову до суду про розівання шлюбу - з 2018 року проживають за різними адресами. Позивачка не довіряє відповідачу у вихованні дітей, сторони між собою конфліктують, свідками іх конфліктних ситкацій були діти, внаслідок чого ними прийнято рішення проживати окремо, між ними існує спір щодо того, з ким мають проживати діти. Водночас відповідач не повною мірою виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться їх щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі й з 2018 року позивачка одноособово утримує дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини наразі й у подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею як матір`ю. Діти мають позитивний стан здоров`я, зареєстровані за місцем реєстрації/проживання сторін/їх батьків/. Протягом останнього часу у сторін виникають непорозуміння, що ставали підставою для сімейних конфліктів, вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти. В ході розгляду питання в порядку ч. 5 ст. 19 СК УкраїниДарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією наданоВисновок органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації№ 101-3572/03 від 19 квітня 2019 року щодо розв`язання спору в частині визначення місця проживання дітей (а.с. 111-112)та, як вбачається із його висновку, вказаний колегіальний орган вважав за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітні діти сторін на час розгляду справи проживають з матір`ю/позивачкою. Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Положення ст. 141 Сімейного кодексу України передбачають рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та враховується при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається із висновку органу опіки й піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації№ 101-3572/03 від 19 квітня 2019 року вказаний орган з метою забезпечення прав та інтересів дітей дійшов до обгрунтованого висновку про необхідність визначення місця проживання таких дітей разом з матір`ю (а.с. 111-112), який суд приймає до уваги при вирішення в цій частині спору. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору щодо місця проживання дітей суд насамперед виходить з інтересів самих дітей, їх віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дітей, проявляють турботу до них, проте з 2018 року повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо їх щоденного утримання та виховання лише мама дітей. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що позивач одноособово утримує чотирьох дітей, піклується про них на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а батько дітей частково самоусунувався від вказаних обов`язків, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх дітей сторін з матір`ю до досягнення ним чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи спір в частині стягнення аліментів та їх розміру, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дітей, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходяться малолітні діти, її стан здоров`я, потреби, та відповідача, який тимчасово не працює, інших утриманців, крім указаних дітей не має, й має достатні можливості сплачувати аліменти на їх утримання у визначеному судом розмірі. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб чотирьох дітей, стягненню підлягають аліменти на їх утримання у розмірі 50% від заробітку (доходу) відповідача як батька дітей щомісячно, починаючи з 04 травня 2019 року, й до повноліття сина [PERSON] , [INFO] , а потім - у розмірі 25% від його заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дочки [PERSON] , [INFO] , але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто з дотриманням принципу по-етапності досягнення дітьми поновліття та дотримання балансу покладення обов`язку на платника аліментів щодо їх сплати. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 04 травня 2019 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), тому із зазначеного дня підлягають стягненю алементи, що узгоджується із правилом частини першої статті 191 СК України. Водночас, надавши правову оцінку позовній вимозі про стягнення додаткових витрат, з урахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 185 СК України суд вважає таку вимогу необгрутнованою, чітко не визначеною у сумі до стягнення, й не уточненою в ході розгляду справи, а зважаючи на принцип диспозитивності, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, відтак в цій частині вимоги суд вважає за необхідне відмовити, й враховуючи той фактор, що позивач не наполягав на її задоволенні, усвідомлюючи, що ним така вимога не уточнена щодо суми стягнення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. ст.141 ЦПК України, й понесені позивачем судові витрати (судовий збір) в частині вимоги про визначення місця прожвання дітей стягнути з відмовідача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 704 грн. 80 коп. - судового збору. Окрім того, при задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення аліментів відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст. 141, 150, 157, 159, 160, 161, 185 СК України, ч.4 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 СК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року, та,

Outcome: partial