Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

[PERSON]\~звернулася до\~Словянського міськрайонного\~суду Донецької\~області із\~позовною заявою\~до [PERSON],\~[PERSON],\~які діють\~в своїх\~інтересах та\~інтересах неповнолітніх\~дітей \~[PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,\~обґрунтовуючи свої\~позовні вимоги\~тим,\~що їй на підставі Договору купівлі-продажу будинку від 22 червня 2007 року належить будинок, розташований за адресою: м. Слов'янськ, пров. Грабовського, буд. № 12. На теперішній час, у вищезазначеному будинку зареєстровані відповідачі у справі, - [PERSON], [INFO], який є зятем, її донька - [PERSON], [INFO] та її онуки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про склад родини від 08 травня 2018 року. Однак, відповідачі з червня 2014 року не проживають у вищезазначеному будинку, відповідачі (Акт 236 від 11 травня 2018 року), не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у будинку немає, і взагалі будинком не цікавляться. На підставі чого вона змушена звернутися до суду. Стаття 383 Цивільного кодексу України визнає сімєю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. Частина 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлює те, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 379 ЦК України передбачає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 28 ЦК України визначає таку житлову площу, як обєкт приватної власності. Статтею 319 ЦК України свідчить про те, що власник має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Таким чином, оскільки Відповідачі у спірному будинку не проживають більше одного року, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймають участь у спільному побуті, вони вважаються такими, що втратили право користування ним. Відповідно до положень частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Просить суд позбавити права користування та зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з будинку, розташованому за адресою: м. Словянськ, пров. Грабовського, буд. № 12. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.10). 04 липня 2018 року надала суду [PERSON] про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.22). Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 12 червня 2018 року (а.с.7) у судове засідання не зявився. [PERSON] про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.23). Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідачі [PERSON], [PERSON], повідомлялись про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 04 липня 2018 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. 03 липня 2018 року відповідачі надали до суду [PERSON] про визнання позовних вимог та про розгляд справи за їх відсутністю (а.с.18-19). Третя особа - Орган опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області у судове засідання явку свого представника не забезпечили. Суду надано [PERSON] за вих. № 29/01-1365 від 03 липня 2018 року в якій зазначено, що позовні вимоги не підтримують в частині визнання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], особою, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішення в іншій частині просили винести на розсуд суду. Крім того, суду надано Висновок органу опіки та піклування Словянської міської ради про недоцільність позбавлення права користування житловим приміщенням малолітніх дітей, за вихідним № 29/01-1366 від 03 липня 2018 року (а.с.20-21). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що право власності на будинок № 12, що розташований за адресою: Донецька область, м. Слов'янськ, пров. Грабовського, належить [PERSON],\~[PERSON] та\~[PERSON] в рівних частках на підставі Договору купівлі-продажу будинку від 22 червня 2007 року, зареєстрованому у реєстрі за № 1708 (а.с.4). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Як вбачається із Довідки про склад родини від 08 травня 2018 року у будинку № 12 по пров. Грабовського м. Словянська окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстровані відповідачі у справі, - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту № 236 від 11 травня 2018 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Черевківка» м. Словянська [PERSON], в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [INFO], однак фактично не проживають за вказаною адресою з червня місяця 2014 року по теперішній час, та їх особисті речі в цьому будинку відсутні (а.с.6). [PERSON] змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з червня 2014 року не проживають в житловому приміщенні, а саме в будинку № 12 по провулку Грабовського в місті Словянську Донецької області, добровільно не знялися з реєстрації, їхніх особистих речей у будинку немає, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] права користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: м. Словянськ, пров. Грабовського, будинок № 12. В частині позовних вимог про визнання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком, розташованим за адресою: м. Словянськ, пров. Грабовського, будинок № 12, суд приходить до наступного висновку. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об'єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях, а також щодо осіб: які не досягли 14-річного віку, осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України). Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Залишаючи за малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року, право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, розташованим за адресою: м. Словянськ, пров. Грабовського, буд. № 12, і визнаючи матір малолітніх дітей такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім випадкових обставин.\~\~ Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти (а за попереднім законодавством пятнадцяти) років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 2\~статті 17 ЦК УРСР\~та частин 3 та 4\~статті 29 ЦК. Правила частини 2\~статті 17 ЦК УРСР\~передбачали, що\~місцем проживання неповнолітніх, що не досягли пятнадцяти років, визнається місце проживання\~\~їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 4\~статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не мала права за попереднім законодавством та не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. [PERSON] № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. У звязку з чим вимоги позивача [PERSON] в частині зняття з реєстрації відповідачів задоволенню не підлягають. [PERSON] не наполягала на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial