Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 18 878.88 грн., пені - 1415.92 грн., інфляційних втрат -54.75 грн., 3% річних -1143.84 грн., стягнення судових витрат. В позовній заяві зазначено, що 30.12.2011 року між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та [PERSON] було укладено Договір №143 про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, згідно якого [PERSON] сплачує пайовий внесок в сумі 18 878.88 грн. в 7-ми денний термін з моменту реєстрації договору, після чого відповідач звернувся з заявою про відтермінування сплати пайового внеску до 01.01.2013 року, на що дала згоду комісія 18.01.2012 року щодо поквартальної сплати внеску. Однак додаткову угоду відповідач так і не уклав, кошти не сплатив. Нап неодноразові нагадування позивача про виконання зобов'язань, відповідач не реагував. Окрім основної суми боргу за договором, позивач просить стягнути також і нараховану пеню, що передбачена умовами договору, а також на підставі ст..625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати. Ухвалою суду від 14.03.2014 року до участі у справі залучено третю особу - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. В судовому засіданні представник позивача, представник третьої особи позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.12.2011 року між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та [PERSON] було укладено Договір №143 про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, згідно якого [PERSON] сплачує пайовий внесок в сумі 18 878.88 грн. в 7-ми денний термін з моменту реєстрації договору (а.с.3-4). Договір зареєстровано за №143 (а.с.47-48). Після укладення даного договору відповідач звернувся з заявою до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про відтермінування сплати пайового внеску до 01.01.2013 року (а.с.59). Дозвіл на таке відтермінування сплати пайового внеску дала згоду комісія з питань визначення пайової участі замовників будівництва у створенні та розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста 18.01.2012 року, а саме щодо поквартальної сплати внеску [PERSON], про що його повідомлено (а.с. 58, 5). Однак додаткову угоду на пропозицію позивача відповідач так і не уклав, кошти не сплатив. На неодноразові нагадування позивача, а саме листи, претензію-вимогу від 28.05.2012 року про виконання зобов'язань, відповідач не реагував (а.с.6). Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи у розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», ДБН, Івано-Франківською міською радою було затверджено Положення «Про цільовий фонд соціально-економічного розвитку та інженерно-транспортної інфраструктури міста» 30.07.2009 року, зі змінами згідно рішення 20.10.2011р. №424-15, діючих на час укладення договору, та змінами від 18.10.2013 року №1231-38 діючих на час розгляду справи (а.с.38-44, 9-16). Отже, Положенням про створення цільового фонду соціально-економічного розвитку міста Івано-Франківська, передбачалося сплату пайового внеску в тому числі громадянами та укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Як слідує зі статей 6, 626-628, 638 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору, з визначенням умов договору, які погоджені сторонами, врахуванням актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Окрім основної суми боргу за договором, позивач просить стягнути також і нараховану пеню, що передбачена умовами договору, а також на підставі ст..625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати. Так, згідно п.5 договору №143 про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста при простроченні платежу замовник сплачує суму боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних та пеню у розмірі 120% річних облікової ставки НБУ. А тому, з врахуванням взятих зобов'язань відповідачем, позивач також просить стягнути окрім визначеної договором суми коштів в розмірі 18 878.88 грн., пені - 1415.92 грн., інфляційних втрат -54.75 грн., 3% річних -1143.84 грн. (а.с.7). Ч.1 ст.625 передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як слідує зі ст..629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу (ст..526). За вимогами ст..612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступить до виконання зобов'язання. Як слідує зі ст..525 ЦК України забороняється одностороння відмова від виконання зобов'язань. При цьому, ст..611 цього ж кодексу вказує на те, що у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до приписів ст..526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ст..530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки як чинним законодавством, так і умовами договору передбачались строки сплати узгодженої сторонами суми та відповідальність у разі невиконання зобов'язань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 6, 525, 526, 530, 611, 612, 626-629,638 ЦК України,

Outcome: approved