Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

10 лютого 2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва за підсудністю з Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго», в якому позивач просить: скасувати наказ від 11.04.2018 року № 456-к про припинення трудового договору (контракту), поновити позивача на посаді техніка 2 категорії сектору довідок Служби збуту електроенергії філії м. Миколаєва Центрального округу та допустити негайне виконання рішення суду; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 11.04.2018 до набуття рішенням законної сили; стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн. Позов мотивований тим, що 30.03.2018 року № 65 позивача було прийнято на військову службу за контрактом до ЗСУ на посаду офіцера-інструктора відділу інформаційного моделювання центру підготовки підрозділів ВЧ [NUMBER] . Листом від 17.11.2020 року відповідач надіслав позивачу наказ №456-к від 11.04.2018 про припинення трудового договору, який було видано на підставі довідки Корабельного районного військового комісаріату від 10.04.2018 № 543, копії припису Корабельного районного військового комісаріату від 10.04.2018 № 544. Однак, згідно з п. 8 контракту, позивачем було укладено контракт під час дії особливого періоду, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду не ухвалювалось. Таким чином за наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в АТ «Миколаївобленерго». Неправомірними діями відповідача позивачу було завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями. 01 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві. Зазначає, що укладення когтракту про проходження військової служби є добровільним, особистим волевиявленням особи, яка бажає проходити віськову службу. Оскільки позивач добровільно уклав контракт про проходження військової служби строком на п`ять років, не під час мобілізації, не під час дії особливого періоду, а також відсутності нормативного акту, яким визначається кризова ситуація в країні, гарантії визначені в ч. 3 ст. 119 КЗПП України на позивача не розповсюджуються. Позивач помилково вважає, що в країні діє особливий період. Особливий період діє під час мобілізації, охоплює його час; воєнного стану, охоплює його час; воєнний час і частково відбудовний період, починається з оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій і закінчується демобілізацією; протягом вищезазначених періодів у разі, якщо виони перекриваються у час. Починається із першої події, що настала і закінчується терміном останньої події. Останній особливий період закінчився 22.08.2015 року із закінченням часу дії шостої хвилі мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015, а існування кризової ситуації в країні не визначено жодним нормативним документом України. Також представник відповідача зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник отримав копію наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду 16.12.2020 року, а отримав трудову книжку 06.11.2020. Стосовно виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.04.2018 року до набуття рішенням суду законної сили, представник відповідача зазначає, що з урахуванням того, що позивач не скористався своїм правом щодо отримання трудової книжки в Товаристві під час звільнення, але був повідомлений про можливість її отримання, позивачу може бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу не більше як за один рік. Також представник відповідача не погоджується з вимогами про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що позивачем не наведено жодним доказів моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за обставин чи дій якими вони заподіяні. Також не наведено з чого він виходить при встановленні розміру (оцінки) в грошовому вигляді моральної шкоди. В зв`язку з вищевикладеним, представник позивача вважає, що наказ Товариства від 11.04.2018 № 456-к про припинення трудового договору з позивачем відповідає чинному законодавству, а отже є цілком законним і не міг стати причиною моральної шкоди в розмірі 50\~000 грн. 22 липня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій пзивач зазначає, що Верховний суд, забезпечуючи єдність правозастосовної практики, дотримується правової позиції, згідно з якою особливий період в Україні діє. Щодо моральної шкоди, зазначає, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників. Враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема характер вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, позовні вимоги слід задовольнити повністю. 08 вересня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] , в яких він зазначає, що з 11.04.2018 року він перебував в учбовому центрі м. Яворів. Орієнтовно 24.04.2018 року йому зателефонували з Корабельного районного військового комісаріату м. Миколаєва та повідомили, що до них надійшло повідомлення з АТ «Миколаївобленерго» щодо його звільнення. 27.04.2018 року юрист Корабельного районного військового комісаріату м. Миколаєва [PERSON] , на підставі наданої позивачем довіреності звернулась до Другого Миколаївського місцевого центру з надання БПД. Вказаним центром в травні 2018 року йому було призначено адвоката Румянцева О.В. В червні 2018 року позивач зустрівся з адвокатом, надав необхідні документи, а в липні поїхав у відредження, з якого повернувся в жовтні 2018 року. На початку 2019 року позивач зустрівся з адвокатом, який повідомив, що відповідач не має бажання надавати документи, однак він працює в цьому напрямку і підготує позовну заяву. Однак з листопада 2019 року позивач не міг зустрітись з адвокатом, тому в березні 2020 року звернувся повторно до Миколаївського центру з надання БПД, де в подальшому йому призначили адвоката Федорова Є.Г. Три адвокатських запити [PERSON] про надання копії наказу про звільнення та зазначення підстав та обгрунтувань щодо звільнення позивача, відповідачем були фактично проігноровані, що свідчить про затягування процесу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, надав пояснення, аналогічні позову. Додатково пояснив, що про звільнення дізнався у 2018 році від воєнкома, але трудову книжку та наказ не отримав. Листа про отримання трудової книжки він не отримував. Оскільки він був у роз`їздах, то надав доручення юристу комісаріата, який звернувся за юридичною допомогою. Оскільки призначений адвокат на зв`язок не виходив, він повторно звернувся за юридичною допомогою. В листопаді 2020 року позивач отримав трудову книжку, але наказ про звільнення йому не видали, а тому він написав заяву. Наказ про звільнення отримав приблизно 20.11.2020, а надіслали його 17.11.2020. Коли він дізнався про звільнення, то постійно нервував, змушений був витратити кошти на довреність, поїздки до адвоката. Моральну шкоду оцінює в 50\~000 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні відзиву. Просила вдмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення часників справи, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.02.2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу у філію АТ «Миколаївобленерго» м. Миколаєва на посаду техніка служби збуту електроенергії сектору довідок (розпорядження № 184к від 11.02.2013 р.). Наказом від 07.10.2014 № 1780 к «По персоналу», [PERSON] переведено на посаду інженера служби збуту електроенергії сектору довідок філії м. Миколаєва Центрального округу, з 22.10.2014, з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу. Наказом від 30.04.2015 р. № 690-к «По персоналу», узв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 № 113-VIII, на підставі наказу Військового комісара [INFO] від 30.04.2015 № 89 [PERSON] увільнено від роботи з 30.04.2015 до дня фактичного закінчення військової служби з наданням гарантій, передбачених ст. 119 Кодексу законів про працю України. Наказом від 04.08.2016 № 1112-к «По персоналу», у зв`язку з закінченням військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий перріод, 29.07.2016 та постановкою на військовий облік до Корабельного військового комісаріату м. Миколаєва 03.08.2016, [PERSON] приступив до виконання своїх безпосередніх обов`язків на посаді інженера служби збуту електроенергії сектору довідок філії м. Миколаєва Центрального округу, з 04.08.2016, з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу. Наказом від 21.03.2017 № 411-к «По персоналу», позивача переведено на посаду техніка ІІ категорії служби збуту електроенергії сектору довідок філії м. Миколаєва Центрального округу з 03.04.2017, з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу. Наказом від 11.04.2018 № 456-к позивача звільнено по п. 3 ст. 36 КЗпП України на підставі довідки [INFO] від 10.04.2018 № 543, копії припису Корабельного районного військового комісаріату від 10.04.2018 № 544. Згідно з довідкою [INFO] від 10.04.2018 № 543, старший лейтенант запасу [PERSON] відповідно до наказу Командувача військ ОК «Південь» (по особовому складу) від 30.03.2018 р. № 65 прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України і призначений на посаду офіцера-інструктора вдділу імітаційного моделювання центру підготовчки підрозділів військової частини [NUMBER] . Ця довідка дає право працівникам, прийнятим на військову службу за контрактом в особливий період та їх роботодавцям на гарантії, пільги і привілеї, визначенні чинним законодавством. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на час звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зі змісту цієї правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду. Представник позивача, заперечуючи проти позовних вимог посилався, зокрема, на відсутніст особливого періоду, а отже і гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Однак, такі доводи суд відхиляє, оскільки Перший Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303 затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ й з того часу в Україні діє особливий період. Рішень про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом. Зокрема у постанові Верховного суду від 12.09.2019 у справі № 537/430/18 зазначено: «Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» й з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.» Отже, нині триває кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, і особливий період теж, адже його скасування має бути проведено окремим указом про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України. Особливий період продовжує діяти й тепер. 30 березня 2018 року позивач уклав контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на п`ять років. Згідно з пунктом 8 цього контракту позивач зобов`язаний не менше одного року виконувати бойові (службові) завдання у зоні проведення антитерористичної операції. Після закінчення особливого періоду, у разі досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за віком. Отже, позивач уклав контракт під час дії особливого періоду, який не скасовано, тому у відповідача не було законних підстав для звільнення [PERSON] з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу. Посилання представника відповідача на те, що дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, а в умовах відсутності рішення про оголошення воєнного стану особливий період не діє, є помилковими та ґрунтуються на власному тлумаченні заявником зазначених правових норм. Звільнення позивача 11 квітня 2018 року на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації, за наявності встановлених законом гарантій, є незаконним, а тому останній відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі. Відповідно до статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 днем звільнення вважається останній день роботи. Оскільки позивача звільнено 11 квітня 2018 року, то цей день є його останнім робочим днем, відтак позивач підлягає поновленню з наступного робочого дня, тобто з 12 квітня 2018 року. Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд зазначає таке: Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні встановлено, що повідомлення про отримання трудової книжки було надіслано позивачу за місцем проживання, яке повернулось за закінченням встановленого строку зберігання. Копія наказу про звільнення [PERSON] не надсилалась. При цьому, відповідачу було достеменно відомо про вибуття позивача до військової частини, але повідомлення за місцем проходження військової служби позивачу не надсилалось. Згідно з копією з книги обліку трудових книжок і вкладишів до них, трудову книжку [PERSON] отримав 06.11.2020 р. Разом з тим, копію наказу про звільнення [PERSON] не видано у день видачі трудової книжки. Копію наказу про звільнення від 11.04.2018 року № 456к позивачу було направлено лише 17.11.2020 р. на його заяву. Дійсний позов зареєстровано у Центральному районному суді м. Миколаєва 17.12.2020, а тому суд доходить висновку, що строк звернення до суду не порушено. Суд враховує, що знаходячись у складі Збройних Сил України, виконуючи завдання, пов`язані з обов`язками військової служби, позивач не мав можливості вільно виходити за межі частини, у зв`язку з чим не міг звернутися за отриманням трудової книжки та наказу про звільнення та самостійно звернутися до суду. А на запити адвоката Товариство не відповідало. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позовна заява розглядається більше одного року, при цьому не з вини позивача, оскільки позивача не було повідомлено про звільнення, суд доходить висновку, що є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 12 квітня 2018 року по день ухвалення судом рішення 05.10.2021 (870 робочих днів). Позивачем при обрахунку кількості робочих днів помилково пораховано у квітні 2019 року 21 робочий день, тоді як робочих днів у квітні 2019 року було 20, а відтак загальна кільксть робочих днів з 12 квітня 2018 року по 05 жовтня 2021 року склала - 870. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з такого. Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (ВС/КЦС № 359/10023/16-ц від 18.07.2018). Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові ВС від 05.08.2020 у справі № 817/893/17. Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Відповідно до довідки АТ «Миколаївобленерго» від 06 серпня 2021 року заробітна плата позивача за два місяці, які передували звільненню, становила: за лютий 2018 року 7\~014,66 грн., за березень 2018 року 7\~014,66 грн., що разом становить 13\~757,20 грн. Середній заробіток становить 6\~878,60 грн. Кількість робочих днів у лютому і березні 2018 року становила 41 день, відповідно одноденний середній заробіток становить 335 грн 54 коп. за день (13\~757,20 грн : 41 робочий день). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 квітня 2018 року до 05 жовтня 2021 року становить 291 919,8 грн (335,54 х 870 робочих днів) без вирахування податків та обов`язкових платежів. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди: Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, тому обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності та при визначенні її розміру враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та інші обставини. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Беручи до уваги тривалість часу з моменту звільнення позивача і по час винесення рішення по справі, впродовж якого позивач зазнавав душевних страждань, спричинених діями відповідача внаслідок його звільнення з роботи, у зв`язку з чим він був вимушений доводити свою позицію щодо порушення його трудових прав, внаслідок чого організація його життя вимагала додаткових зусиль, суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за доцільне визначити розмір морального відшкодування в 2 000 грн. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати, на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за вимоги майнового характеру 4378,80 грн, за вимоги немайнового характеру 908,00 грн., а всього 5286,80 грн. Згідно пунктів 2 і 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: partial