Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

06.06.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів Фастівської міської ради Київської області, [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що відповідно до рішення виконкому Фастівської міської ради від 23.05.1996 року №106/120 їй надано земельну ділянку розміром 600 кв. м. [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та господарських споруд. 16 квітня 1997 року укладено договір про надання відповідної земельної ділянки та розпочато будівництво за планом забудови. За рішенням органу місцевого самоврядування від 19.02.1998 року №35/15 їй надано право отримати безкоштовно у приватну власність зазначену вище земельну ділянку, з цього часу до 2014 року за станом здоров'я оформлення необхідної документації було відкладено. 23 грудня 2014 року вона отримала рішення Фастівської міської ради Київської області №2189-LXI-YI про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на свою земельну ділянку і з'ясувалось, що більша частина її земельної ділянки вже набута у власність іншою особою [PERSON]. Так, за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30.08.2012 року №1837-XXIX-YI І.Ю. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] розміром 0,0997 га. За рішенням органу місцевого самоврядування від 29.11.2012 року №23/99-XXXIY-YI даний проект було затверджено та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 29.12.2012 року серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за №321120001001558 згідно архівної інформації. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.06.2016 року відкрито провадження у справі. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.02.2017 року в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20.07.2017 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.02.2017 року залишено без змін. Постановою колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду України, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.02.2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20.07.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2018 року, справа передана до мого провадження. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача - Фастівська міська рада, не з»явився про час слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, заяв чи клопотань про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. В судове засідання відповідач - [PERSON], не з'явилася, повідомлялася вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що згідно рішення виконкому Фастівської міської ради від 23.05.1996 року №106/120 позивачу надано земельну ділянку розміром 600 кв. м. [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та господарських споруд. Згідно договору про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 16 квітня 1997 року між виконавчим комітетом Фастівської міської ради народних депутатів та [PERSON], яка в подальшому змінила призвище на «Кияницю» (свідоцтво про одруження Серії [NUMBER] видане Дібрівською сільською радою Васильківського району Київської області від 03.07.1998 року) укладено договір про надання земельної ділянки площею 600 м.кв. в [ADDRESS] та розпочато будівництво за планом забудови. Рішенням органу місцевого самоврядування від 19.02.1998 року №35/15 позивачу передано безкоштовно у приватну власність присадибну земельну ділянку для обслуговування житлових будинків та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,06 по [ADDRESS] та надано дозвіл на виготовлення технічної документації для виготовлення державного акту на право приватної власності на землю. 23 грудня 2014 року рішенням Фастівської міської ради Київської області №2189-LXI-YI про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] надано повторно дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд [PERSON] за рахунок земель міської ради (категорія земель- землі житлової та громадської забудови). При розробці вказаного проекту землеустрою з'ясувалось, що більша частина вказаної земельної ділянки вже набута у власність іншою особою [PERSON], яка є відповідачем по справі, а саме за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30.08.2012 року №1837-XXIX-YI [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] розміром 0,0997 га. Рішенням Фастівської міської ради від 29.11.2012 року №23/99-XXXIY-YI затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0997 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS] та передано беоплатно у власність вказану земельну ділянку відповідачу із земель запасу міської ради. В подальшому видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 29.12.2012 року серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за №321120001001558 згідно архівної інформації. Як вбачається з Викопіювання із ситуаційного плану у місті Фастові, місцезнаходження земельної ділянки, що планувалася для надання [PERSON], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд було погоджено з в.о.начальника відділу містобудування та архітектури, головного архітектора міста Фастова та Начальника Управління Держземагенства у Фастівському районі. Згідно схеми розташування земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS], яка виготовлена ФОП інженер-землевпорядником [PERSON], вбачається перетин земельних ділянок [PERSON], та [PERSON] Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до положень ст.14 Конституції України право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується Конституцією України і це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статею 123 ЗК України передбачено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, відповідно до якої надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно ст.126 ЗК України (на час виникнення правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87; 90, 97, 100, 102, 108, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161. 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельні ділянки є документом, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Таким чином, існуючі накладення на земельну ділянку, та невідповідність лінійних промірів, порушують права позивача на користування та розпорядження земельною ділянкою, у звязку із чим вона змушена звернутися до суду про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та відповідного державного акту на право власності на земельну, оскільки інший порядок захисту її прав є не можливий. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу, а саме згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п'яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, докази на підтвердження факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial