Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше чим 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що 31.08.2002 року було укладено шлюб між нею та [PERSON], який було зареєстровано Білецьківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис №20 від 31.08.2002року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені, оскільки відповідач майже 4 місяці проживає окремо. Відповідно, спільне господарство ними не ведеться. У січні 2017 року чоловік повідомив, що продовжувати спільне життя не бажає, зібрав свої речі та переїхав жити до своїх батьків у с. Білецьківка Кременчуцького району. Син проживає із нею. Таким чином, на даний момент її чоловік не підтримує відносин із дитиною та не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча чудово знає, що дитина дуже часто хворіє, страждає на бронхіальну астму. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, але всі обов'язки щодо утримання та виховання сина вона несе самостійно. Вона працює, проте без матеріальної допомоги відповідача не має змоги створити дитині рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Їй хотілось би, аби син і надалі продовжував відвідувати циркову студію у Палаці культури ім. Котлова. У зв'язку з тим, що шляхом переговорів та спроб домовитися з [PERSON] стосовно його участі в утриманні дитини вона нічого не домоглася, вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів. Добровільно відповідач не допомагає, ухиляється від обов'язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Його стан здоров'я та матеріальне становище дозволяють утримувати нашого сина. Відповідач працює охоронником на ПП «Явір-2000» і його середньомісячний заробіток складає приблизно 4000 грн. Інших дітей у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Відтак, вона бажає стягувати аліменти із відповідача на утримання сина. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені у ньому та суду пояснила, що з відповідачем не проживають разом з січня 2017 року. Дитина перебуває на її утриманні. На даний час вона працює на ПАТ «Крюківський сталеливарний завод» розподілювачем робіт та її заробітна плата на місяць складає 2600 грн.. Інших дітей вона не має. Відповідач надавав допомогу у січні 2017 року, в лютому 2017 року придбав дитині черевики та у березні давав 700 грн. на ліки. Коли приходить до сина, то приносить гостинці. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів, однак вважає, що розмір аліментів, які просить стягувати позивачка є завищеним. Також пояснив, що з 24 січня 2017 року вони з позивачкою разом не проживають. З цього часу син проживає з позивачкою. Він працює на ПП «Явір». В січні він утримував сина повністю. В лютому надавав позивачці 1200 грн., в квітні привозив свіже мясо. В подальшому він перестав надавати позивачці допомогу на утримання сина та повідомив їй, що буде сплачувати аліменти лише за рішенням суду. Інших дітей він не має, стягнення за іншими виконавчими документами з нього не проводяться. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КЕ №079939, яке видане Білецьківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області 31 серпня 2002 року, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2002 року. Від вказаного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КЕ №108944, яке видане повторно 25.01.2010 року Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. З січня 2017 року сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть і з вказаного часу малолітня дитина сторін проживає з матірю позивачкою по справі, що сторонами по справі не заперечується. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом, між сторонами не досягнуто домовленості про способи виконання обовязку утримувати їх дитину відповідачем. Відповідач допомогу на утримання дитини в добровільному порядку надає не регулярно, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати сина останній не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів, згідно ст. 189 Сімейного кодексу України, між сторонами не укладено. Ненадання належної та регулярної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обовязку батьків піклуватися про своїх дітей, тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з пояснень позивача [PERSON], остання працює на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на посаді розподілювач робіт. Згідно пояснень відповідача [PERSON], останній працює в ПП «Явір». Як достовірно встановлено в судовому засіданні та це не заперечується сторонами, відповідач [PERSON] на утриманні інших осіб не має, стягнення за іншими виконавчими документами з нього не проводяться. Ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем суду не надано жодного належного доказу, тобто не доведено відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та в свою чергу позивачем суду не надано належних доказів на обґрунтування необхідності стягнення з відповідача аліментів саме у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу. Враховуючи викладене, встановлені судом обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, матеріальне становище позивача, дитини та відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, зважаючи на встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та встановлений законом обовязок обох із батьків утримувати дитину, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини є законними та обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 (тридцяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання малолітньої дитини сина [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача, відповідно до вимог ст..88 ЦПК України, на користь держави необхідно стягнути судовий збір та на користь позивачки необхідно стягнути витрати сплачені нею за надання їй правової допомоги.

Outcome: partial