Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом у будинку [ADDRESS]. В обгрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки від 21.06.2013р. йому належить житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS]. Після придбання нерухомості стало відомо, що у вказаному будинку зареєстровані невідомі для позивача особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З моменту придбання позивачем будинку по [ADDRESS] пройшло більше року, однак вищевказані особи жодного разу за місцем реєстрації не з'явилися. Позивач у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи шляхом розміщення оголошення в газеті «Житомирщина» від 02.12.2014р. №127-128 (20355). Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, заслухавши позивача, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 01.06.2013р. та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01.06.2013р., посвідчених приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбав у власність житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0438га за цією ж адресою (а.с. 10- 16). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України станом на 01.10.2014р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] - за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22- 25). Водночас, з довідки КП «ВЖРЕП №13» Житомирської міської ради №695 від 24.06.2014р. вбачається, що за адресою: [ADDRESS] з 10.02.2010р. ніхто не зареєстрований. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS], ніколи не проживали. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відновлення порушеного права власності позивача на житловий будинок шляхом визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право на користування житлом у будинку [ADDRESS] Водночас, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до [PERSON], яка згідно відомостей адресного бюро зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що свідчий про відсутність предмету спору.

Outcome: partial