Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 16 січня 2014 року гр. [PERSON] та ПАТ «Комерційний Банк «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О.В., що діяла на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 12.12.2013 року, укладено договір банківського вкладу «Швидий прибуток» № Т 42791, за яким вклад розміщено з 16.01.14 р. по 15.02.14 р. в сумі 193 300 грн. 00 коп. В цей же день, а саме 16.01.2014 р., Постановою Правління Національний банк України від 16.01.2014 пр. № 14 ПАТ «Комерційний банк «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних.. В свою чергу, Фонд своїм рішенням № 1 від 16.01.14 р. розпочав процедуру здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ДАНІЕЛЬ» і відповідно до пункту 3 цього рішення, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - [PERSON] Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 15.04.2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16.04.2014 року №29 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду [PERSON] з 17 години 30 хвилин 16.04.2014 по 15.04.2015 р. (надалі - Уповноважена особа). На виконання вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних» (в редакції, що діяла на момент запровадження тимчасової адміністрації банку, було проведено перевірки договорів, які укладені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило, або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв, зокрема: договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку. Такі договори уповноваженою особою визнано нікчемними. У результаті проведеної перевірки, встановлено, що 16.01.2014 року між Банком та сотнею осіб укладено договора вкладу, які мають ознаки нікчемності, а саме: цей договір, передбачає платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку. Згідно з цим договором вклади розміщені на два місяці. До переліку таких договорів і входить договір швидкого прибутку, укладений між ПАТ «КБ «Даніель» та [PERSON]. Нікчемність недійсного правочину підтверджують тим, що по-перше цей договір укладено від імені ПАТ «КБ «Даніель» заступником голови правління Богдановою О.В., яка діяла на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 12.12.13, у день, коли вона не мала повного обсягу цивільної дієздатності на вчинення відповідної дії, а саме: в цей день уже діяла тимчасова адміністрація, що є грубим порушенням Цивільного кодексу України та визнання договору нікчемним. Крім того, цей договір укладений з прямим порушенням частин 1, 3 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким чітко передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються усі повноваження органів управління банку (загальні збори, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) Уповноважена особа Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і про її припинення. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його пунктах. По-друге встановлено, що відповідно до Витягу з програмного засобу Операційний день «Б2», сертифікованого Національним банком України щодо операцій за вкладним рахунками здійснених 16 січня 2014 року в ПАТ «Комерційний банк «Даніель», датою ведення вказаної операції являється 16.01.2014, 23:42 год., після операційного часу. Пунктом 3 Наказу «Щодо встановлення тривалості робочого часу та режиму роботи Банку» №273-0 від 26.07.2013 року підписаного головою правління ПАТ «Комерційний Банк «Даніель», чітко встановлено режим обслуговування клієнтів банку, режим дня та порядок подовження після операційного часу: початок операційного часу - 9 год. 15 хв., кінець 16 год. 30 хв.; початок післяопераційного часу 16 год. 30 хв. - кінець 17 год.45 хв. (з понеділка по четвер включно). Останнім абзацом пункту 3 цього абзацу передбачено, що при здійсненні операцій Банку, які потребують подовження післяопераційного часу (п о н е д і л о к - четвер -після 17 год. 45хв. п'ятниця - після 16 год. 30 хв.). кінець встановлюється окремим наказом по Банку. Крім того пунктом 4 цього наказу передбачено виключний перелік випадків касових операцій які можуть здійснюватися в післяопераційний час. Отримання від клієнтів Банку коштів, та їх проведення по вкладним рахункам не передбачено. Окремого наказу по Банку щодо подовження післяопераційного часу не було. Отже, можна зробити висновок та слід зазначити, що спірний договір від 16.01.2014 року укладено після призначення уповноваженої особи Фонду. Отже вищезгаданим договором, укладеним з Відповідачем, штучно збільшено депозитний портфель вкладів фізичних осіб до загальної суми 20 000 000,00 гривень до складу якого також входить псевдовклад [PERSON] Тому, вважають, що спірний договір укладено з метою штучного створення обов'язку Фонду гарантування щодо відшкодування грошових коштів за рахунок державних коштів. Цей правочин спрямований на заволодіння державними коштами і порушує публічний порядок. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ДАНІЕЛЬ» зазначає, що договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42761 від 16.01.14 є нікчемним, оскільки укладений з порушенням частин 1, 3 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» де передбачено, що «з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду є нікчемними. У зв'язку з цим органи управління Банку 16.01.14 не мали будь - яких повноважень в силу імперативності положень частини першої статті 36 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі й стосовно вчинення правочинів (договорів) у цей день 16.01.14. Таким чином, з дня призначення Уповноваженої особи, керівництво банку не може вчиняти жодних правочинів. а в разі вчинення, за імперативною нормою, що зазначена вище, вказані правочини є нікчемними. По-третє, дії Відповідача свідчать про незгоду у визнанні Договору банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42761 від 16.01.14 р. нікчемним, в розумінні ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і вказує на не згоду з відсутністю права на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду в порядку визначеному статтями 26, 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду заперечує дійсність Договору банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42761 від 16.01.14р. Тому просили суд заяву про визнання недійним нікчемного правочину та визнати недійсним нікчемний Договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42761 від 16.01.2014 р., укладеного між ПАТ «КБ «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової Олени Володимирівни та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, та просила задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 16 січня 2014 року гр. [PERSON] та ПАТ «Комерційний Банк «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О.В., що діяла на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 12.12.2013 року, укладено договір банківського вкладу «Швидий прибуток» № Т 42791, за яким вклад розміщено з 16.01.14 р. по 15.02.14 р. в сумі 193 300 грн. 00 коп. В цей же день, а саме 16.01.2014 р., Постановою Правління Національний банк України від 16.01.2014 пр. № 14 ПАТ «Комерційний банк «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних.. В свою чергу, Фонд своїм рішенням № 1 від 16.01.14 р. розпочав процедуру здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ДАНІЕЛЬ» і відповідно до пункту 3 цього рішення, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - [PERSON] Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 15.04.2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16.04.2014 року №29 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду [PERSON] 17 години 30 хвилин 16.04.2014 по 15.04.2015 р. (надалі - Уповноважена особа). На виконання вимог статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних» (в редакції, що діяла на момент запровадження тимчасової адміністрації банку, було проведено перевірки договорів, які укладені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило, або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв, зокрема: договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку. Такі договори уповноваженою особою визнано нікчемними. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Відповідно до п. 24, 25 вищевказаної Постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. При розгляді справи позивачем не подано доказів удаваності, фіктивності договору банківського вкладу, що є підставою для відмови в задоволенні даних позовних вимог. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed