Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] на підставі трудового договору від 03 червня 2013 року перебував з позивачем ФОП [PERSON] у трудових відносинах і працював в якості водія на автобусі YOUYI ZGT 6831 ОН, державний реєстаційний номер [NUMBER], який належить ФОП [PERSON] на праві приватної власності. 04 вересня 2013 року о 17 годині 20 хвилин [PERSON], керуючи автобусом YOUYI ZGT 6831 ОН, д.н. [NUMBER], рухався по автодорозі Знамянка-Луганськ-Ізварине» на 471 км Ясиноватського району Донець¬кої області, не вибрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем [NUMBER], який рухався попереду. Факт скоєння [PERSON] ДТП підтверджується постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 травня 2014 р. по справі про адміністративне правопорушення № 428/3550/14-п у відношенні [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу була заподіяна матеріальна шкода, яка згідно з висновком експертного авто-товарознавчого дослідження № 127 від 26 вересня 2014 року складає 76 099 (сімдесят шість тисяч девяносто девять) гривень 37 копійок. Витрати на проведення експертного авто-товарознавчого дослідження склали 500 гривень 00 коп., що підтведжується квитанцією про сплату № 58 від 26 вересня 2016 року. Згідно із п. 2 Трудового договору від 03 червня 2013 року, укладеного між працівником [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], що використовує найману працю для виконання трудових обовязків, до обовязків водія [PERSON] включено також матеріальну відповідальність за причинену майнову шкоду у повному обсязі. Також між відповідачем і позивачем одночасно з укладенням трудового договору 06 червня 2013 року був укладений договір про повну майнову відповідальність за причинену майнову шкоду. Згідно з п. 2.3, 2.4 цього договору відповідач повинен нести майнову відповідальність за скоєння ДТП. На підставі викладеного позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON]: матеріальну шкоду в розмірі 76 099 гривень 37 копійок, витрати на оплату проведення товарознавчого дослідження в розмірі 500 гривень 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 766 гривень 00 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позові та просив позов задовольнити у повному обсязі. На запитання суду повідомив, що про факт завдання шкоди майну власник [PERSON] дізнався в день ДТП, проте не звертався до суду до серпня 2016 року із відповідним позовом, адже чекав добровільного відшкодування шкоди з боку позивача. Пошкоджений транспортний засіб станом на час розгляду цієї справи вже відновлено шляхом проведення ремонту, документи щодо вартості проведених ремонтних робіт не збереглися. На запитання суду визнав, що посада водія не входить до переліку посад працівників, із якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність. В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 112950 06.07.1999 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON]. Згідно із трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 03.06.2013 року, зареєстрованим Сєвєродонецьким міським центром зайнятості 06.06.2013 року за № 346, [PERSON] прийняв на роботу [PERSON] водієм автотранспотного засобу, про що сторони уклали безстроковий трудовий договір. Згідно з п. 2 трудового договору працівник зобовязаний виконувати обовязки водія автотранспортного засобу, якісно обслуговувати клієнтів, матеріальна відповідальність, дотримання правил охорони праці та техніки безпеки дорожнього руху. Згідно з договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06.06.2013 року фізична особа-підприємець [PERSON] передає [PERSON] для виконання ним трудових обовязків по трудовому договору № 346 від 06.06.2013 року належне роботодавцю майно. Згідно з п. 1.2 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов договору працівник, який займає посаду водія приймає передане йому майно та ставить свій підпис у подорожньому листі у графі прийняття автомобіля, а також бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому роботодавцем майна, а також за шкоду, яка виникне у роботодавця внаслідок відшкодування ним шкоди іншим особам та у звязку з цим зобовязується: згідно з п. 1.2.1 дотримуватись правил дорожнього руху; згідно з п. 1.2.2 «а» здійснювати перевезення пасажирів відповідно до розпоряджень роботодавця, правильно експлуатувати автотранспорт роботодавця, приймати заходи по економному використанню ПММ, розходних матеріалів та запасних частин. Згідно з п. 2.1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, визначення розміру шкоди, спричиненої працівником роботодавцю, а також шкоди, яка виникла у роботодавця в результаті відшкодування ним шкоди іншим особам, та порядок їх відшкодування провадяться у відповідності з діючим законодавством. У разі пошкодження майна, переданого працівнику для виконання ним своєї безросередньої роботи, а також у випадках обумовлених у пункті 1.2 даного договору, настає повна матеріальна відповідальність працівника у розмірі заподіяної шкоди, яка визначаєтья відповідно до діючого законодавства. Згідно з п. 2.3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у разі настання повної матеріальної відповідальності працівника, відшкодування шкоди проводиться працівником добровільно, протягом 10 календарних днів після остаточного встановлення розміру завданої працівником шкоди. Згідно з п. 2.4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, якщо строк, зазначений у п. 2.3 сплив, а працівник не відшкодував заподіяну шкоду або не згоден добровільно її відшкодовувати, стягнення шкоди проводиться в судовому порядку. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САА 622268 автобус пасажирський YOUYI ZGT 6831 DН, д.н. [NUMBER], належить [PERSON]. Згідно із постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 428/3550/14-п від 26.05.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак адміністративну справу закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Судом встановлено, що 04 вересня 2013 року о 17 годині 20 хвилин [PERSON], керуючи автобусом YOUYI ZGT 6831 ОН, д.н. [NUMBER], рухався по автодорозі Знамянка-Луганськ-Ізварине» на 471 км Ясиноватського району Донець¬кої області, не вибрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем [NUMBER], який рухався попереду. Згідно із висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 127 від 26 вересня 2014 року вартість матеріальної шкоди з технічної точки зору, завданої власнику автобуса YOUYI ZGT 6831 DН, д.н. [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) LNY1PUHG56LF03423, складає 76 099 грн. 37 коп. Відповідно до ч. 1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Суд враховує, що шкода майну позивача була завдана відповідачем під час виконання ним своїх трудових обовязків, а саме під час безпосереднього керування транспортним засобом. Постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПР від 28 грудня 1977 р. № 447/24 затверджений вищевказаний перелік таких посад і робіт працівників, із якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність. Посада водія як і виконувана ним робота по керуванню транспортним засобом у вказаному переліку відсутня, що також було визнано представником позивача в судовому засіданні. Отже, відповідно до законодавства відповідач не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, тому на нього в даному випадку не може бути покладена повна матеріальна відповідальність і відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність, як це передбачено ст. 132 КЗпП України. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року по справі № 6-32678ск15, від 29 липня 2015 року по справі № 6-1060св15. Суд вважає необґрунтованими посилання у позовній заяві на ст. 1166 ЦК України, адже вказана стаття регулює загальний порядок відшкодування шкоди. В спірних правовідносинах відбулося завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обовязків, а отже до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальну норму частини 1 статті 132 КЗпП України де вказано, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача суми в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі середнього місячного заробітку суд враховує, що позивачем надано достатні докази щодо розміру завданої працівником шкоди в межах його місячного заробітку згідно із умовами трудового договору (1150 грн.) Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Про факт завдання шкоди своєму майну позивач (зі слів його представника) дізнався в день ДТП, тобто 04 вересня 2013 року. Більш того, 26 вересня 2014 року позивач на своє замовлення отримав висновок про вартість матеріальної шкоди з технічної точки зору, тобто дізнався про розмір шкоди, проте з позовом до суду позивач звернувся лише 29 серпня 2016 року. Позивачем або його представником не надано жодних доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, при цьому представник позивача в судовому засіданні зазначив про те, що позивач не звертався до суду до серпня 2016 року із відповідним позовом, адже чекав добровільного відшкодування шкоди з боку позивача. Згідно із абзацом 3 п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі у звязку із необґрунтованістю (недоведеністю) вимог в частині стягнення розміру шкоди в межах повної матеріальної відповідальності працівника та у звязку із пропуском позовної давності (строку звернення до суду) в частині стягнення розміру шкоди в межах середньомісячного заробітку працівника. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, в той час як відповідач не заявляв про наявність у нього судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed