Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

24.02.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з моменту звернення з позовом до суду до досягнення дитиною повноліття; позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; виключити відомості з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , запис про батька - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.05.2019 року. Шлюб між сторонами не укладався, спільно останні не проживали, спільного господарства не вели. Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач проживає окремо, життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає, жодної допомоги на утримання дитини позивачці не надає. За такого у [PERSON] відсутній батьківський зв`язок з сином. Позивач [PERSON] знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує соціальні виплати на дитину. Однак коштів, які отримує позивачка, не вистачає для утримання дитини, забезпечення її усім необхідним. Стан здоров`я відповідача та його соціальне становище дозволяють йому виплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Вказане свідчить про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, наполягала на його задоволенні, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив до суду не надав, у зв`язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила справу вирішити на розсуд суду, з урахуванням думки третьої особи, викладеної у висновку органу опіки та піклування від 17.09.2020 року. Дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією про права дитини (20.11.1989 року) проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Так, відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно зі ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.05.2019 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області, актовий запис №623. Шлюб між сторонами не укладався, спільно останні не проживали, спільного господарства не вели, однак батько визнав батьківство. Позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №19.03.03-24Д/3647/19, виданою державним реєстратором відділу реєстрації громадян Лісовською А.В. від 13.09.2019 року. Вказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1238 від 07.06.2016 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №180764228 від 12.09.2019 року. Малолітній [PERSON] постійно проживає разом з матір`ю у вищевказаній квартирі та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не мешкає, з дитиною не бачиться та не спілкується, допомоги на утримання дитини позивачці не надає. Відомостей про його місце проживання позивачка не має, останнє відоме його місце реєстрації: [ADDRESS] . Органом опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради був наданий висновок від 17.09.2020 року за №5174/020201-22/25/14/20 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що батьки дитини в шлюбі не перебували, однак батько визнав батьківство. Дитина постійно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Житло на праві власності належить матері, [PERSON] . Умови проживання дитини відповідають її інтересам. Квартира облаштована сучасними меблями та побутовою технікою. Малолітній [PERSON] забезпечений окремим спальним місцем, має речі по сезону та розвиваючи іграшки. Відомостей про місце проживання батька [PERSON] позивачка не має. останнє відоме місце реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до інформації служби у справах дітей Мелітопольської міської ради від 06.07.2020 №0108/2-1361-02, відповідач за вказаною адресою не проживає. Згідно відомостей Департаменту реєстраційних послуг виконкому Мелітопольської міської ради від 02.07.2020 року №3316, [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання 01.11.2018 та станом на 02.07.2020 року заяву на реєстрацію нового місця проживання за новою адресою не подавав. Дитина перебуває під наглядом КНП ММР "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3". Згідно інформації від 01.07.2020 №400/01-12 на медичні огляди до педіатра дитину приводить тільки мати, всі рекомендації лікаря виконує. Хлопчик щеплений згідно календаря щеплень. В ході роботи з матір`ю [PERSON] повідомила, що в період перших чотирьох місяців після народження батько бачився з дитиною п`ять разів, а з вересня 2019 вони взагалі не спілкуються. Участі у вихованні та утриманні дитини батько також не приймає. Крім того, зі слів позивачки, батько дитини та члени його сім`ї неодноразово погрожували їй, що зафіксовано в її зверненнях до поліції. Питання позбавлення батьківських прав батька [PERSON] двічі розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради 23.07.2020, 13.08.2020. На підставі вищевикладеного орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідач [PERSON] на виклики суду до судового засідання неодноразово не з`явився, відзиву на позов та доказів, які б свідчили про його інтерес до дитини, про його бажання приймати активну участь у вихованні дитини, допомагати їй матеріально, бажання бути батьком дитини, суду не надав. З вказаного суд приходить до висновку, що своїми діями [PERSON] виявив байдужість до долі свого неповнолітнього сина. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні були встановлені достатні підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя ст.181 СК України). Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та такий розмір гарантується. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що відповідач, який неодноразово викликався в судове засідання, заперечень проти позову, доказів про наявність у нього інших утриманців, та про те, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини не надав, суд вважає, що відповідач повинен сплачувати на користь позивачки на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення з позовом до суду - 24.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог [PERSON] про виключення відомостей з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , запису про батька - [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Згідно з пп. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Як вбачається з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до пунктів 2.16.2 цих Правил за наявності рішення суду щодо оспорювання батьківства або материнства в актовому записі про народження дитини виправляються відомості, про які зазначено в рішенні суду. Згідно з ч.ч.1-3, 6 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122,124,126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Відповідно до п.п.10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 №3 в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (стаття 122,124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126,127 СК). Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що лише позбавлення відповідача батьківських прав не може слугувати підставою для виключення відомостей з актового запису про народження дитини [PERSON] запису про батька - [PERSON] , а біологічне батьківство відповідача на даний час ніким не оспорюється. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1681,60 грн. На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial