Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період перебування у зареєстрованому шлюбі, з 16 червня 2002 року, який розірвано рішенням Турійського районного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року, сторонами побудовано житловий будинок по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, який не прийнятий в експлуатацію та на нього відсутні правовстановлюючі документи. Крім того, позивач стверджує, що сторонами придбано спільне майно, що підлягає поділу. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просила виділити їй у власність майно на загальну суму 71770 грн., а саме: - меблі: кухню вартістю 19000 грн. (2013р.), 6 шкафів для гардеробної кімнати з двома алюмінієвими стійками для вішаків вартістю 4800 грн. (2013р.), диван розкладний вартістю 2800 грн. (2008р.), 2 мякі розкладні стільці вартістю 3000 грн. (2007р.), кухонний куточок вартістю 1300 грн. (2008р.); - електроприлади: холодильник «Electrolux» вартістю 7000 грн. (2013р.), електродуховку вартістю 7000 грн. (2013р.), електроплиту вартістю 4200 грн. (2013р.), телевізор вартістю 9000 грн. (2009р.), пральну машину (б/у) вартістю 1700 грн. (2004р.), витяжку «Тека» вартістю 4600 грн. (2013р.), блендер вартістю 220 грн. (2013р.), вентилятор вартістю 360 грн. (2008р.), праску вартістю 370 грн. (2009р.), мікрохвильову піч вартістю 800 грн. (2005р.), фритюрницю вартістю 380 грн. (2006р.); - сантехніку: мийку для кухні вартістю 360 грн. (2013р.), змішувач для душу вартістю 3600 грн. (2013р.), змішувач для кухні вартістю 900 грн. (2013р.), змішувач для біде вартістю 760 грн. (2013р.). Залишити у власності відповідача майно на загальну суму 69900 грн., а саме: - електроприлади: холодильник «Electrolux» (б/у) вартістю 2000 грн. (2004р.), електроплиту (б/у) вартістю 1500 грн. (2007р.), котел твердопаливний «Viessman» вартістю 40000 грн. (2012р.), електрокотел вартістю 4600 грн. (2012р.), бойлер вартістю 3600 грн. (2012р.), глибинний насос вартістю 4200 грн. (2012р.), міні башня на воду вартістю 3800 грн. (2012р.), кінотеатр «Піонер» вартістю 1800 грн. (2005р.); - сантехніку: ванну вартістю 3800 грн. (2013р.), біде вартістю 2300 грн. (2013р.), унітаз вартістю 2300 грн. (2013р.). Також позивач просить визнати за нею та відповідачем в рівних частках право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом будинку по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, вартістю 806435 грн. Позивач [PERSON], її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у позові, посилаючись на те, що спірний будинок сторони як подружжя не будували, оскільки коштів, необхідних для будівництва будинку, не мали. Те майно, яке придбали в період шлюбу, вже поділили раніше. Спірний будинок же збудований за кошти його матері [PERSON], він же допомагав у його будівництві лише фізичною працею. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], в судовому засіданні ствердила, що житловий будинок по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, що є самочинним будівництвом, оскільки жодних документів ні на земельну ділянку, ні на будівництво немає, збудовано за її особисті кошти. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що з 2002 року сторони в даній справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду від 22 грудня 2014 року було розірвано (а.с. 14). Частина 3 стаття 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Турійського районного суду від 15 вересня 2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що на земельній ділянці по вулиці Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району самочинно побудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, рік забудови 2013. Рішенням Луківської селищної ради № 26/9 від 13 листопада 2008 року було надано дозвіл відповідачу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Зазначене рішення скасовано рішенням Луківської селищної ради № 27/15 від 19 грудня 2008 року у звязку зі зміною порядку вирішення питань забудови територій. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). Разом з тим, за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України). За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу). Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України). До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15. Позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання за сторонами в рівних частках права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані в процесі будівництва житлового будинку по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, вартістю 806435 гривень, не визначила, які саме будівельні матеріали були використані. Сторони не дійшли згоди щодо переліку, кількості та вартості будівельних матеріалів, не надали відповідних доказів на їх підтвердження. Наявні ж у матеріалах справи товарні чеки, накладні (а. с. 90-110) видані на імя [PERSON] Крім того, відсутні належні докази того, чи були використані ці будівельні матеріали саме для будівництва спірного будинку. Отже, належні докази того, які саме будівельні матеріали були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку і які кошти на це були витрачені, відсутні. Призначена ухвалою суду від 16 травня 2016 року судова будівельно технічна експертиза щодо переліку та дійсної ринкової вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів, з яких було побудовано житловий будинок по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, не проведена через ненадання необхідних для дослідження документів. Так, судовий експерт у повідомленні №7492-7493 від 08 серпня 2016 року про неможливість дачі висновку повідомив, що на його клопотання про надання додаткових документів, а саме: проектно кошторисної документації, технічного паспорту, договору на виконання будівельних робіт, копій накладних на будівельні матеріали, використані при будівництві, такі документи сторонами не надані через їх відсутність, у звязку з чим немає можливості провести необхідні дослідження і дати відповіді на поставлені в ухвалі суду питання (а. с. 78). Посилання позивача на розписку від 30 липня 2013 року (а. с. 51) як на джерело коштів для будівництва спірного будинку не є достатнім доказом цього, оскільки як встановлено в судовому засіданні, будівництво спірного будинку на час отримання позики було вже майже завершено. Крім того, згідно вказаної розписки позичено кошти в сумі 72000 гривень, тоді як вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів спірного будинку визначена позивачем в сумі 806435 гривень. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом будинку по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району, вартістю 806435 гривень слід відмовити. Крім того, позивач просить виділити їй у власність майно на загальну суму 71770 грн., а саме: - меблі: кухню вартістю 19000 грн. (2013р.), 6 шкафів для гардеробної кімнати з двома алюмінієвими стійками для вішаків вартістю 4800 грн. (2013р.), диван розкладний вартістю 2800 грн. (2008р.), 2 мякі розкладні стільці вартістю 3000 грн. (2007р.), кухонний куточок вартістю 1300 грн. (2008р.); - електроприлади: холодильник «Electrolux» вартістю 7000 грн. (2013р.), електродуховку вартістю 7000 грн. (2013р.), електроплиту вартістю 4200 грн. (2013р.), телевізор вартістю 9000 грн. (2009р.), пральну машину (б/у) вартістю 1700 грн. (2004р.), витяжку «Тека» вартістю 4600 грн. (2013р.), блендер вартістю 220 грн. (2013р.), вентилятор вартістю 360 грн. (2008р.), праску вартістю 370 грн. (2009р.), мікрохвильову піч вартістю 800 грн. (2005р.), фритюрницю вартістю 380 грн. (2006р.); - сантехніку: мийку для кухні вартістю 360 грн. (2013р.), змішувач для душу вартістю 3600 грн. (2013р.), змішувач для кухні вартістю 900 грн. (2013р.), змішувач для біде вартістю 760 грн. (2013р.). Залишити у власності відповідача майно на загальну суму 69900 грн., а саме: - електроприлади: холодильник «Electrolux» (б/у) вартістю 2000 грн. (2004р.), електроплиту (б/у) вартістю 1500 грн. (2007р.), котел твердопаливний «Viessman» вартістю 40000 грн. (2012р.), електрокотел вартістю 4600 грн. (2012р.), бойлер вартістю 3600 грн. (2012р.), глибинний насос вартістю 4200 грн. (2012р.), міні башня на воду вартістю 3800 грн. (2012р.), кінотеатр «Піонер» вартістю 1800 грн. (2005р.); - сантехніку: ванну вартістю 3800 грн. (2013р.), біде вартістю 2300 грн. (2013р.), унітаз вартістю 2300 грн. (2013р.). Такі вимоги позивача підлягають до задоволення з таких підстав. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згоди щодо поділу майна сторонами не досягнуто. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Позивач у позовній заяві покликалась на те, що вищевказане спірне рухоме майно придбане сторонами під час подружнього життя, що відповідачем в судовому засіданні не спростовано. Так, про обставини придбання вищевказаного спірного рухомого майна сторонами під час подружнього життя позивач [PERSON] ствердила в судовому засіданні, будучи допитаною в якості свідка та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Такі її покази підтвердили свідки. Так, свідок [PERSON], яка проживає по сусідству зі сторонами, в судовому засіданні показала, що сторонами ще в період проживання у квартирі, що належала матері позивача, було придбано мяку частину та інші меблі, які були перевезені в новий будинок. Крім того, ствердила про обставини придбання кухонної стінки та холодильника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що у 2013 році за замовленням сторін у справі привозила їм з Польщі витяжку, плиту і духовку, і ці речі вона бачила у будинку [PERSON]. Про те, що такі меблі, як диван, крісла, кухонний куточок, пральна машина, холодильник, телевізор були придбані сторонами за час проживання у її квартирі, ствердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила про обставини придбання сторонами кухні, сантехніки, холодильника. Оскільки згоди щодо вартості зазначеного майна між сторонами не було досягнуто, тому в ході розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою суду від 29 вересня 2016 року було призначено експертизу для визначення вартості майна. Згідно з висновком судової товарознавчої експертизи №8003-8006 від 31 жовтня 2016 року Волинського відділення Львівського ЛНДІСЕ встановлено, що ринкова (дійсна) вартість спірного рухомого майна становить 131695 гривень, а саме: меблі для кухні вартістю 19058 грн. (2013р.), 6 шкафів для гардеробної кімнати з двома алюмінієвими стійками для вішаків вартістю 9000 грн. (2013р.), диван розкладний вартістю 3500 грн. (2008р.), 2 мякі розкладні стільці вартістю 5500 грн. (2007р.), кухонний куточок вартістю 2450 грн. (2008р.); холодильник «Electrolux» вартістю 6700 грн. (2013р.), електродуховка вартістю 4230 грн. (2013р.), електроплиту вартістю 2670 грн. (2013р.), телевізор вартістю 3650 грн. (2009р.), пральну машину (б/у) вартістю 3180 грн. (2004р.), витяжку «Тека» вартістю 1250 грн. (2013р.), блендер вартістю 880 грн. (2013р.), вентилятор вартістю 1450 грн. (2008р.), праску вартістю 790 грн. (2009р.), мікрохвильову піч вартістю 2900 грн. (2005р.), фритюрницю вартістю 1750 грн. (2006р.); мийку для кухні вартістю 1500 грн. (2013р.), змішувач для душу вартістю 1100 грн. (2013р.), змішувач для кухні вартістю 1050 грн. (2013р.), змішувач для біде вартістю 870 грн. (2013р.), холодильник «Electrolux» (б/у) вартістю 3700 грн. (2004р.), електроплиту (б/у) вартістю 2980 грн. (2007р.), котел твердопаливний «Viessman» вартістю 17650 грн. (2012р.), електрокотел вартістю 14870 грн. (2012р.), бойлер вартістю 1167 грн. (2012р.), глибинний насос вартістю 5500 грн. (2012р.), міні башня на воду вартістю 2700 грн. (2012р.), кінотеатр «Піонер» вартістю 6800 грн. (2005р.); ванну вартістю 1580 грн. (2013р.), біде вартістю 620 грн. (2013р.), унітаз вартістю 650 грн. (2013р.). Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, факт придбання вищевказаного спірного рухомого майна сторонами у період перебування їх у шлюбі та його вартості підтверджується показами позивача [PERSON], допитаної в якості свідка, а також свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], висновком експертизи №8003-8006 від 31 жовтня 2016 року, та не спростовано відповідачем. Так, посилання відповідача на те, що поділ рухомого майна проведено згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року не прийнято судом до уваги, оскільки вказаною ухвалою визнано мирову угоду між сторонами лише з приводу автомобілів (а. с. 42). Так само не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, частину спірного рухомого майна забрала позивач після припинення їх сімейних відносин, та воно у нього відсутнє, оскільки такі його доводи не підтверджені жодними доказами. Так, в ході розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою суду від 16 травня 2016 року було призначено експертизу для визначення вартості меблів, електроприладів та сантехніки, що знаходяться у будинку по вул. Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району. При цьому відповідач [PERSON] був попереджений про наслідки ухилення від участі в експертизі згідно ст. 146 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі суду про її призначення від 16 травня 2016 року. Однак зазначені у позові та ухвалі суду обєкти дослідження відповідач [PERSON] експерту для огляду не надав, що стверджується повідомленням судового експерта №7494-7496 від 17 серпня 2016 року про неможливість дачі висновку (а. с. 80), актом комісії у складі депутатів Луківської селищної ради (а. с. 129), згідно якого [PERSON] перешкоджав (не допустив) експерта оглянути рухоме майно в будинку по вул Незалежності, 56 в смт Луків Турійського району. Придбання сторонами іншого, ніж вказано у позові, рухомого майна та його вартості відповідач належними доказами не довів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині поділу визначеного позивачем спільного майна подружжя: меблів, електроприладів та сантехніки підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи слідує, що на підставі угоди про правову допомогу від 04 березня 2016 року позивачу надавалася правова допомога адвокатом [PERSON], витрати позивача, пов'язані із наданням їй правової допомоги, становлять 2000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 18 березня 2016 року, і враховуючи участь адвоката у декількох судових засіданнях, не перевищують граничного розміру компенсації витрат, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», є підставними та підлягають до стягнення з відповідача в силу ч.1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 554.60 грн., що становить 27.73%, виходячи з того, що ціна позову становить 474917.50 грн., задоволено позовні вимоги на суму 131695 грн., тобто 27.73%. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог 1316.95 грн. (27.73%) з понесених нею судових витрат у сумі 4749.18 грн. сплаченого судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial