Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON]; третіх осіб: приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу - Чуєвої О.Д. і Десятниченко О.В., реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області, в якій просить суд визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки серія НВА № 783546 від 18.11.2016, укладений між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д. - недійсним, та скасувати державну реєстрацію; визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки серія НМА № 883040 від 16.05.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. - недійсним та скасувати державну реєстрацію; витребувати з чужого незаконного володіння - [PERSON] - земельну ділянку кадастровим № [NUMBER]; визнати право власності на земельну ділянку № [NUMBER], розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району, Харківської обл, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га - за [PERSON] та поновити державну реєстрацію та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ним 11.02.2015, в межах безоплатної приватизації земельної ділянки отримано у власність земельну ділянку кадастровий № [NUMBER], розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської областы для ведення особистого селянського господарства. Для експлуатації земельної ділянки було необхідно під'єднання останньої до систем комунікацій, а саме: підключення до електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення. З цією метою він звернувся до [PERSON]. 18.10.2016 року [PERSON] привіз позивача до нотаріуса, у якого вже був підготовлений пакет документів, який він підписав, про надання права продажу земельної ділянки у сторін домовленості не було та продавати зазначену земельну ділянку позивач не хотів. Оригінали правовстановлюючих документів [PERSON] не надавав. Правовстановлюючі документи зберігаються у позивача. В червні 2017 року позивач дізнався, що відповідно до відомостей про земельну ділянку кадастровий № [NUMBER] 18.11.2016 остання відчужена [PERSON] на підставі - договору купівлі - продажу земельної ділянки серія НВА 783546 від 18.11.2016, укладеного між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д. Продаж земельної ділянки кадастровий № [NUMBER] [PERSON] відбувся на підставі договору - купівлі продажу від 18.11.2016, укладеного без участі позивача та фактичної передачі правовстановлюючих документів на неї. Грошові кошти за продаж земельної ділянки із кадастровим № [NUMBER] позивач не отримував та договір купівлі - продажу не укладав. Відтак, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2017 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву з підстав, викладених у позові. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва О.Д. надала до суду письмові заперечення проти позову, в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. до суду не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції Харківської області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні доказів, вислухавши пояснення учасників процесу, прийшов до висновку про задоволення позовної заяви, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. Також частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Судом встановлено, що 11.02.2015 р. позивач [PERSON], в межах безоплатної приватизації земельної ділянки отримано у власність земельну ділянку кадастровий № [NUMBER], розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства. 18 жовтня 2016 року позивач [PERSON] надав [PERSON] довіреність, якою уповноважив останнього вчиняти необхідні та доцільні дії щодо підготовки необхідних документів для продажу та продати за ціну та на умовах йому спірну земельну ділянку. Відповідно до частини третьої статті 244 Цивільного кодексу України (далі ЦК) довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За своєю юридичною природою довіреність є одностороннім, безоплатним, консенсуальним, каузальним, фідуціарним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі довірителя. Згідно з частиною першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності з частинами другою, третьою статті 203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 658 ЦК право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Із зазначеного випливає, що істотними умовами договору купівлі-продажу є сплата грошової суми за майно та продаж майна власником. Проте, в судовому засіданні встановлено, що грошові кошти за продаж земельної ділянки із кадастровим № [NUMBER] позивач не отримував, договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки не укладав. Доказів про отримання позивачем грошових коштів за продаж земельної ділянки відповідачі суду не надали. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку знаходяться у позивача, що тягне за собою недійсність договорів купівлі-продажу земельної ділянки серії НВА № 783546 від 18.11.2016 р. та серії НВА № 883040 від 16.05.2017 р. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 55 Основного Закону України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (п.п. 1,2 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В рішенні Європейського суду з прав людини справа «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, а саме, в пункті 63 стосовно статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). В пунктах 19, 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 визначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON]; треті особи: приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу - Чуєва О.Д. і Десятнісенко О.В., реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції в Харківській області є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі, то судовий збір у сумі 1920 гривень сплачений позивачем за звернення до суду з відповідним позовом підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved