Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" повернути суму банківського вкладу в розмірі 1 000 000 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 04 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір банківського строкового вкладу "Депозит плюс" № SAMDNWFD0070086458500, відповідно до якого позивачем розміщено на депозитному рахунку вклад в розмірі 1 000 000 грн. строком на 3 місяці зі сплатою 17% річних. 27 травня 2014 року, 04 червня 2014 року та 10 червня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача з заявами про повернення вкладу, однак відповіді на зазначені заяви так і не отримав та грошові кошти не повернуті. Окрім того позивач зазначає, що він проживає, але не зареєстрований, на тимчасово окупованій території АР Крим, а тому він не має можливості особисто звернутися до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. Позивач вважає, що такі дії відповідача не відповідають вимогам цивільного законодавства та порушують його майнові права. Окрім того позивачу такими діями відповідача була завдана моральна шкода, що знайшла своє вираження у суттєвих емоційних стражданнях, пов'язаних із байдужістю відповідача, невиконанням умов договору, що призвело до безсонних ночей позивача та членів його родини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ "Приватбанк" в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія, та відокремлені підрозділи "Приватбанку", що розташовані на окупованій території, позбавлені можливості належним чином здійснювати банківську діяльність, а також обслуговувати договори банківських вкладів та рахунків. Окупаційна влада здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "Приватбанк", у зв'язку з чим відповідач не має доступу до договорів клієнтами, платіжних документів. Проти стягнення з них коштів вони заперечують, вважають позовні вимоги до них безпідставними. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії договору, що міститься в матеріалах справи /а.с.7/ 04 березня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" у відділенні, що розташоване за адресою: Крим, м. Сімферополь, було укладено договір № SAMDNWFD0070086458500 Вклад "Депозит плюс", відповідно до якого позивач зобов'язався передати грошові кошти в сумі 1 000 000 грн. строком до 04 червня 2014 року зі сплатою 17 річних для розміщення на депозитному вкладі. Згідно копій квитанцій 04 березня 2014 року [PERSON] було внесено на рахунок 1 000 000 грн. /а.с. 69-70/ В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що 27 травня 2014 року, 04 червня 2014 року та 10 червня 2014 року звернувся до банку з заявою про відсутність наміру продовжувати строк дії договору № SAMDNWFD0070086458500 Вклад "Депозит плюс" та про повернення грошових коштів, однак до позовної заяви копії зазначених заяв не додаються, а долучені до позовної заяви описи суд не може прийняти до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки немає підтверджень отримання ПАТ КБ "Приватбанк" зазначених листів (поштових повідомлень про вручення листа). Згідно копії листа ПАТ КБ "Приватбанк" від 26 вересня 2014 року звернення [PERSON] від 27 травня 2014 року та 04 червня 2014 року згідно журналів реєстрації вхідної кореспонденції не виявлені /а.с.37/. Пунктом 9 зазначеного договору передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. Таким чином, умовами договору визначено порядок виплати коштів у тому числі при достроковому розірванні договору. Сторони передбачили, що виключно заявою клієнта оформлюється волевиявлення як щодо небажання продовжити термін дії договору, так і щодо дострокового розірвання договору, наслідком чого є обов'язок банку видати кошти за вкладом. За загальними положеннями про договір (ч.1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Вищезазначене свідчить про те, що розірвання договору та видача грошових коштів здійснюється виключно за заявою клієнта банку. Суд приходить до висновку, що позивач не здійснив дій, необхідних за визначеним договором та законодавством порядком, для дострокового розірвання договору та отримання вкладу. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірні" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Проте, в матеріалах справи наявні лише копії квитанцій та копія договору та оригінали зазначених документів представником позивача не надавалися для дослідження під час судового засідання. Окрім того позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували у встановленому законом порядку розмір депозитного вкладу на теперішній час, або його залишок в разі зняття коштів з вкладу. Окрім того вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII "Про боротьбу за звільнення України", Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України", враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя". Згідно з п. 5 вказаної Постанови Національного банку України № 260, банки, у тому числі ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-33/I від 21 квітня 2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПриватБанк" на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. А тому надані позивачем копія довідки № 4303162 від 26 травня 2014 року та копії виписок по рахункам не можуть бути прийняті судом як належні і допустимі докази розміщення на зазначених рахунках зазначеної суми коштів. Крім того, окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПриватБанк", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, банкоматів, транспортних засобів та т.і. У зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями. Крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03 вересня 2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ "ПриватБанк", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У засобах масової інформації неодноразово оприлюднювалася офіційна інформація, що майно ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з клієнтами відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, Законом України встановлено, на кого саме покладається відповідальність за відшкодування шкоди у результаті окупації. 02 квітня 2014 року було прийнято Федеральний Закон № 39-ФЗ "Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя". Метою цього Закону є забезпечення захисту інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, що зареєстровані та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя станом на 16 березня 2014 року. У відповідності до ст. 4 цього Закону, Державна корпорація "Агентство з страхування вкладів" заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації з метою реалізації цього Федерального закону, передає йому майно, видає щодо Агента розпорядчі акти та здійснює інші повноваження, що передбачені цим Федеральним законом. Як вказано вище, Банком Росії було прийнято рішення № РН-33/I від 21 квітня 2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". Вказане було підставами для придбання автономною некомерційною організацією "Фонд захисту вкладників" (АНО "ФЗВ") прав (вимог) по зобов'язанням банку і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому статтями 7 та 9 Федерального Закону від 2 квітня 2014 року № 39-ФЗ. Згідно з ст. 7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу АНО "ФЗВ" повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО "ФЗВ" прав (вимог) по вкладам, що розміщені в структурних підрозділах банків. Таким чином, АНО "ФЗВ" законодавством РФ було призначено, а АНО "ФЗВ" взяв за зобов'язання, здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", поза волею відповідача. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014 року АНО "ФЗВ" було передано в довірче управління майновий комплекс Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", у зв'язку з чим АНО "ФЗВ" користується, володіє розпоряджається всім майном ПАТ КБ "ПриватБанк", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя: нерухомістю, транспортом, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобов'язаннями, а не лише депозитами. Вказана обставина підтверджується інформацією, розміщеною на сайті АНО "ФЗВ" - http://www.fzvklad.ru/news/27/. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 04 червня 2014 року АНО "ФЗВ" призначено управляючим майном банку за всіма договорами (у тому числі депозитними, кредитними, іншим залученим коштам, орендними та т.і.), а також АНО "ФЗВ" ухвалою суду уповноважено здійснювати угоди щодо майна банку. Також в ухвалі вказано, що АНО "ФЗВ" передано права виконавчих органів банку щодо майнового комплексу банку на території АРК та міста Севастополя. Отже, викладені факти у сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами з ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеними працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", виконує АНО "ФЗВ", за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь. До АНО "ФЗВ" позивач не звертався, ця організація не відмовила позивачу у видачі вкладу, а отже і спору зараз, з огляду на вказане, немає. Окрім того рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16 вересня 2014 року зобов'язано ПАТ КБ "Приватбанк" в особі Кримського регіонального управління припинити протиправні дії (бездіяльність), що виразилися у невиконанні перед мешканцями території Кримського федерального округу, що витікають з укладених договорів банківських вкладів та договорів банківського рахунку. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути суму банківського вкладу в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору". Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З огляду на те, що неправомірні дії з боку відповідача і вина останнього в судовому засіданні не доведена, вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed