Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

21 грудня 2016 року позивачі звернулися з позовом до [PERSON], треті особи: Центр надання адміністративних послуг Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в якому просили визнати недійсними договори купівлі продажу від 27 листопада 2013 року та від 04 грудня 2013 року за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність будівлю виробничу (корівник) А-1, що знаходиться у Полтавській області, Новосанжарському районі, селі Шовкопляси по вулиці Польова, 7, скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнати за позивачами по 1/20 частці права власності на корівник А-1, що знаходиться у Полтавській області, Новосанжарському районі, селі Шовкопляси по вулиці Польова, 7. Позов обґрунтовували тим, що правова підстава для укладення вказаних договорів, а саме рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2013 року, скасоване, а спірне майно належить їм на підставі свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства та акту розпаювання майна. Позивачі в судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомленими про дату, місце та час судового розгляду. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду. Представник відповідача - в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Центр надання адміністративних послуг Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій прохав справу слухати за їх відсутності, при вирішенні справи поклалися на розсуд суду. Третя особа, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала заяву в якій прохала справу слухати за її відсутності, при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 27 листопада 2013 року та 04 грудня 2013 року було посвідчено договори купівлі продажу укладені між [PERSON] та [PERSON], за якими [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність будівлю виробничу (корівник) А-1, що знаходиться у Полтавській області, Новосанжарському районі, селі Шовкопляси по вулиці Польова, 7, загальною площею 1804,2 кв.м. (т.2 а.с. 114-140). Підставою для вчинення цього правочину [PERSON] є рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2013 року справа №1621/1953/2012, згідно якого за ним було визнано право власності на нежитлове приміщення корівник, що знаходиться по вул. Польова, 7, в с. Шовкопляси Новосанжарського району, Полтавської області. Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на спірне майно було зареєстровано 27 травня 2013 року номер запису 1298965 (т.2 а.с. 123). Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року справа №6-20649ск13 було відкрито касаційне провадження на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2013 року справа №1621/1953/2012. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 жовтня 2013 року №6-20649св13 рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 січня 2013 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 квітня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (матеріали цивільної справи №1621/1953/2012, т.2 а.с. 73, 82-83). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи, що право позивачів на можливість реалізації ними права власності на спірне нерухоме майно залежить від дійсності оскаржуваних правочинів, суд приходить до висновку, що їх право підлягає захисту в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3 ст. 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За правилом ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на момент укладення між [PERSON] та [PERSON]спірних договорів купівлі-продажу від 27 листопада 2013 року та 04 грудня 2013 року, за умовами яких до покупця переходять майнові права на будівлю виробничу (корівник), [PERSON] не був власником цього майна (правова підстава скасована 16 жовтня 2013 року), тому вказаний правочин укладено із порушенням вимог закону, зокрема ст. 658 ЦК України. Таким чином, спірні договори підлягає визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки на момент укладення договору [PERSON] не був законним власником нежитлового приміщення, не мав права на його відчуження. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частина 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частина 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться лише на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. За приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що договори купівлі продажу від 27 листопада 2013 року та 04 грудня 2013 року укладені між [PERSON] та [PERSON]визнані недійсними, суд приходить до висновку про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень внесені на підставі цих договорів. В частині позовних вимог про визнання за позивачами по 1/20 частці права власності на корівник А-1, що знаходиться у Полтавській області, Новосанжарському районі, селі Шовкопляси по вулиці Польова, 7, суд дослідивши надані сторонами докази, надавши їм оцінку, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині у звязку з наступним. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону, або незаконність набуття не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачами не надано належних та допустимих доказів, з яких можливо встановити, що їм належить по 1/20 частці виробничої будівлі (корівника), оскільки надані на підтвердження майнових прав свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (т.1, а.с. 10-29 ) мають різну вартість, а отже стверджувати про рівність часток немає підстав. Окремо слід зазначити, що акт розпаювання майна (т.1, а.с.30 ) не ідентифікує спірний обєкт, розпаювання майна КСП «Україна» проведено з порушенням законодавства, що регулює ці правовідносини. Також предявляючи позов до [PERSON] позивачі обрали не належний спосіб захисту, так як відповідач їх прав не порушував. Представник відповідача надав заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання права власності. Оцінюючи можливість застосування загального строку позовної давності в три роки, у відповідності до ст. 257 ЦК України, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Але враховуючи, що суд відмовляє у позовних вимогах про визнання права власності за безпідставністю, строк позовної давності не застосовується.

Outcome: partial