Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

23.08.2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Ухвалою Малиновського районного суду від 22.03.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було виділено в самостійне провадження. Рішенням Малиновського районного суду від 22.03.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу були задоволені та шлюб було розірвано. В обґрунтування позовних вимог про поділ майна позивач зазначила, що за час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року, сторонами було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 32,9 кв.м. житловою площею 25,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. За домовленістю між позивачем та відповідачем, стороною в договорі купівлі-продажу квартири був [PERSON]. Зазначену квартиру було зареєстровано на останнього, який на даний час, згідно документів, вважається одноосібним власником їх квартири. У придбаній квартирі вони проживали з родиною, де і було зареєстровано їх місце проживання. Просить суд право приватної власності [PERSON] на квартиру, загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] - припинити; квартиру, загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] - визнати об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), [INFO] та [PERSON], [INFO], набутого за час шлюбу; квартиру загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], - поділити на 2/3 частки та на 1/3 частки; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), [INFO], право приватної власності на 2/3 частки квартири, загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [INFO], право приватної власності на 1/3 частки квартири, загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO], понесені судові витрати, згідно квитанції про сплату судового збору, у розмірі 551,21 грн. Представника позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували, щодо їх задоволення в частині визнання за позивачем особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS], в іншій частині заперечували. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши зібрані в справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного . Матеріалами справи встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 26.09.2007 року Виконавчим комітетом Новопетликівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області, про що зроблено актовий запис № 05. Від шлюбу сторони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.03.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року, сторонами було придбано двокімнатну квартиру, загальною площею 32,9 кв.м. житловою площею 25,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS], яку було зареєстровано на відповідача. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином спірна квартира згідно вимог ст. 60 ЦК України є спільним майном подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2, 3 ст. 70 ЦК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" за №11 від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова) зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що квартира є спільним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах у відповідності до положень ст.70 СК України. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial