Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернувся в суд з позовом до приватного підприємства «Західтренд» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що працював на ПП «Західтренд» з вересня 2013 року на посаді менеджера по оптовій торгівлі за адресою м.Луцьк, вул.. Карбишева,2, 1 поверх, офіс 134, а з 13 березня 2018 року адреса змінилась на вул.. Зелена, 9а в с. Боратин Луцького району Волинської області. Вказує, що з 1 лютого 2018 року керівник підприємства перестав виплачувати йому заробітну плату, на неодноразові звернення позивач отримував відмову. 18 квітня 2018 року направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, видачу трудової книжки, виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, і лише в травні 2018 року, отримавши лист від ПП «Західтренд», йому стало відомо про те, що його звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1ч.1ст.36 КЗпП України та необхідність явки за юридичною адресою підприємства для проведення розрахунку та отримання трудової книжки. В подальшому всі неодноразові звернення про отримання трудової книжки та виплату всіх належних при звільненні сум були проігноровані. Вказує, що відповідач заборгував йому заробітну плату за період з 1 лютого по 17 квітня 2018 року в сумі 9262, 11 гривень та компенсацію за невикористану відпустку за період з 1 вересня 2013 року по 16 квітня 2018 року в сумі 17087, 9 гривень. Також [PERSON] зазначає, що в зв»язку з невиплатою належних при звільненні сум йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилюваннях, перебуванні у постійному стресовому стані через відсутність коштів. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача в його користь невиплачену заробітну плату за період з 1 лютого по 17 квітня 2018 року в сумі 9262, 11 гривень та компенсацію за невикористану відпустку за період з 1 вересня 2013 року по 16 квітня 2018 року в сумі 17087, 9 гривень, середній заробіток за час затримання розрахунку при звільнені в сумі 4821, 86 гривень та 5000 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували щодо стягнення компенсації за 33 дні невикористаної відпустки в сумі 4289, 98 грн. Щодо стягнення заробітної плати заперечували, вказуючи, що позивач в період, за який просить стягнути заробітну плату, жодного разу не був на своєму робочому місці, не виконував трудових обов»язків, а тому не має права на виплату за цей час заробітної плати. Також заперечували щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, вказуючи, що неодноразово намагались виплатити позивачу заробітну плату, однак позивач всіляко ухилявся від її отримання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши відповідно до вимог ст.. 89 ЦПК України докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на ПП «Західтренд» з вересня 2013 року на посаді менеджера по оптовій торгівлі, був звільнений наказом від 17.04.2018 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України ( а.с.60 ). Також встановлено, що в період з 1 лютого по 17 квітня 2018 року позивачу не виплачувалась заробітна плата, розмір якої становить відповідно до наданих суду довідок 9473, 70 грн. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Оскільки обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, тому суд вважає, що саме роботодавець повинен доводити ту обставину, що заборгованість по заробітній платі у нього перед працівником відсутня. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата\~-\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку власник\~або уповноважений\~ним орган\~виплачує працівникові\~за виконану\~ним роботу. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень представників відповідача та наданих довідок, заробітна плата [PERSON] за період з 1 лютого по 17 квітня 2018 року на підприємстві нараховувалась, з неї було сплачено Єдиний соціальний внесок, однак не була виплачена позивачу. Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, причиною невиплати заробітної плати позивачу є невиконання останнім покладених на нього трудових обов»язків, зокрема, вказували, що [PERSON] на робочому місці не з»являвся, у зв»язку з чим в табелі обліку робочого часу ставилась відмітка про його відсутність. Представник відповідача [PERSON] директор підприємства вказав, що кошти, нараховані як заробітна плата [PERSON] були звернуті на рахунок підприємства. Однак, на думку суду, наведені представниками відповідача обставини не звільняють роботодавця від обов»язку сплачувати працівникові нараховану заробітну плату. Крім того, нарахуванням заробітної плати та сплатою Єдиного соціального внеску, роботодавець фактично визнає свій обов»язок по виплаті заробітної плати працівнику. А покликання представників відповідача на той факт, що позивач не з»являвся на роботу та не виконував трудових обов»язків, на увагу суду не заслуговує, оскільки роботодавець при таки обставинах не був позбавлений можливості ініціювати питання щодо розірвання трудового договору з працівником. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд вважає доведеним факт невиплати заробітної плати [PERSON] за період з 1 лютого по 17 квітня 2018 року, сума якої становить 9473, 70 гривень.. \~ \~ \~ \~Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував, що має право на компенсацію за 107 днів невикористаної відпустки. Однак, як встановлено судом, зокрема з наданої представником відповідача довідки про доходи від 27 вересня 2018 року, за період роботи на ПП «Західтренд» [PERSON] має 33 дні невикористаної відпустки, а сума компенсації становить 5329, 17 гривень та не була виплачена позивачу. Доказів про те, що [PERSON] жодного разу не перебував у відпустці та не отримував компенсацію, позивачем суду не надано та не здобуто при розгляді справи, а тому, з врахуванням вимог ст. 81 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає компенсація за 33 дні невикористаної відпустки. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, в порушення вимог ст.ст., 47, 116 КЗпП України, у день звільнення [PERSON], не виплатив останньому всіх сум, що належать йому від підприємства, а саме нараховану заробітну плату у розмірі 9473, 70 гривень та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5329, 17 гривень. Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. З врахуванням наведеного? суд прийшов до висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 квітня 2018 року по 4 жовтня 2018 року (дату постановлення рішення суду ). Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем було надано суду довідку про доходи [PERSON], з якої вбачається, що заробітна плата за останні два місяці перед звільненням становить 7500 гривень, кількість відпрацьованих днів за цей період - 41 день, відповідно сума середньоденного заробітку позивача становить 182, 93 гривень ( 7500 /41 = 182, 93). Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 21402, 81 гривень, з розрахунку: 117 робочих днів (з 18.04.2018 року по 04.09.2018 року дату постановлення рішення ) х 182, 93 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення) . Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з приватного підприємства «Західтренд» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 9473, 70 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5329, 17 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21402, 81 гривень. Інші доводи та заперечення \~сторін не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними обставинами справи і положеннями законодавства. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачеві [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, що є обґрунтованою компенсацією за недоплату йому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Згідно положень ч.6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 .п.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. Згідно п. 2 ч.1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial