Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому уточнивши позовні вимоги просить: визнати суму 27000 грн. (що еквівалентно 1000,00 доларів США), що була передана нею 15.04.2017 року відповідачу згідно розписки - авансом, та стягнути (повернути) аванс у розмірі 27000 грн. на її користь; стягнути з відповідача за заподіяну їй моральну шкоду компенсацію у розмірі 5000 грн.; стягнути на її користь судові витрати. На обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що 15.04.2017 року нею були передані відповідачці кошти в валюті 1000 (тисяча) доларів США, що на момент передачі становило 27000 грн. Гроші були передані нею в рахунок авансу за купівлю дачі: земельної ділянки кадастровий [NUMBER] та [ADDRESS]. Передача грошей підтверджується відповідною розпискою, що власноруч написала відповідач. Проте, як їй стало відомо пізніше будинок належним чином на відповідачку не оформлений, має певні суттєві дефекти, а саме протікає дах. Тобто, будинок, за який вона здійснила авансовий платіж, є неналежної якості і не відповідає технічним характеристикам, названим відповідачем. При огляді будинку фахівцем-будівельником, він підтвердив, що дах будинку ускладнює його технічну експлуатацію. Інформація про будинок надана відповідачем була не повна, не об'єктивна, та з умислом замовчана. За таких обставин, вона попросила відповідачку повернути надані нею авансові грошові кошти у розмірі 1000 (тисяча) доларів США, або 27000 грн. Однак відповідачка категорично відмовилася. Її дзвінки вона ігнорувала, на діалог не йшла. Вона написала відповідачці письмову претензію зі своїми вимогами, та просила все вирішити мирним шляхом, без судових витрат. Однак претензія направлена нею через нову пошту та Укрпошту відповідачка навмисно не отримувала. На претензію, надіслану на електронну скриньку, не відповідає. Вважає, що кошти отримані відповідачем згідно розписки не є завдатком, а є саме авансовим платежем. Оскільки вони лише усно домовились укласти договір купівлі-продажу, але не оформили належним чином попередній договір, не прописали істотні умови, а саме: не зазначили суму купівлі-продажу будинку, не зазначили кінцевої дати оформлення попереднього договору або самого договору купівлі-продажу, не дійшли згоди, хто буде сплачувати державне мито на нотаріальні послуги при оформленні, хто сплачує виготовлення документів для продажу, не погоджували, до якого числа повинна бути звільнена дача від особистих речей та передані ключі, тому вважає передану суму авансом. Крім того на будинок відсутні правовстановлюючі документи, та на даний момент він не може бути предметом завдатку. Тобто, сплачені в рахунок виконання домовленості платежі визнаються не завдатком, а авансом і підлягають поверненню в тому розмірі, в якому вони надавалися, тому вважає передану суму коштів - авансом, яка підлягає поверненню. Крім того, вся ця ситуація завдала їй дуже великих моральних страждань. Які полягають в тому, що вона має стареньку мати, в якої пухлина ольфакторної ямки мізку, їй вкрай необхідне свіже повітря. Вони планували придбати на весні дачу для оздоровлення її матері. Сума в 1000 доларів США для неї дуже велика. На даний момент вона тимчасово не працює, а її мати є пенсіонером. Крім того, вона дізналася, що відповідачка протягом 2 років не сплачує належні кооперативні платежі, самовільно підключила електричну енергію на дачі після її відключення за несплату. Зазначає, що їй неможна нервувати, оскільки вона має діагноз - хронічний конструктивний перекардіт-субтотальна перикардектомія, та їй рекомендована трансплантація серця. Вона на протязі багатьох років, постійно приймає серцеві ліки. З 2015 року їй встановлено інвалідність 3 групи (пенсійне посвідчення № [NUMBER]). Вся ця ситуація дуже вплинула на її самопочуття, вона відчуває дуже великі душевні хвилювання. Позивач [PERSON] в судове засідання з'явилася, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судове зсідання з'явилася, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Проскурін Д.О., в судове засідання з'явився, заперечував проти позовних вимог, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що погодитись з доводами позивачки неможливо виходячи з наступного. Як вбачається з копії розписки, складеної 15.04.2017 року, відповідачкою від позивачки отримані грошові кошти в сумі 1000 дол. США, по-перше, як завдаток, а по-друге за реалізацію на користь [PERSON] земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS], кадастровий [NUMBER]. Про майбутню купівлю-продаж будинку відпочинку у згаданому садовому товаристві у складеній відповідачкою розписці не йдеться. Тобто сторони, фактично укладаючи таким чином попередній договір, погодили, що передана позивачкою відповідачці грошова сума є завдатком за вказану земельну ділянку, щодо якої вони в майбутньому мали укласти договір купівлі-продажу. Це цілком узгоджується і з положеннями цивільного законодавства України. Отже, грошові кошти в сумі 1000 дол. США, передані позивачкою відповідачці, є саме завдатком. Інше витлумачення дійсної волі відповідачки при укладанні попереднього договору, оформленого розпискою, суперечило б положенням ч.3 ст. 203 ЦК України. Відповідачкою були підготовлені всі документи, які відповідно до законодавства, були необхідними для укладення і оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки, щодо якої попередньо домовилися сторони. Водночас, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що нею вчинялися будь-які дії щодо погодження з відповідачкою дати та місця укладення договору купівлі-продажу, про який вони попередньо домовилися. Тому, на підставі ч.1 ст. 571 ЦК України, ураховуючи, що позивачка в подальшому відмовилася від укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідачка і залишила у себе завдаток. В свою чергу, посилання позивачки на положення ст. 570 ЦК України, як на правову підставу своїх вимог про стягнення (повернення) суми авансу, вважає помилковими, оскільки цією нормою ЦК України не врегульовано питання повернення або неповернення авансу у випадку відмови однієї з сторін від укладання основного договору. На обґрунтування своїх вимог про стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000 грн., позивачка посилається на те, що вся ця ситуація завдала їй дуже великих моральних страждань. Щодо цих позовних вимог вважає за необхідне зазначити наступне. Оскільки положення ч.1 ст. 571 ЦК України надавали відповідачці право залишити у себе переданий позивачкою завдаток, в її діях відсутній склад цивільного правопорушення, як підстава для притягнення її до юридичної відповідальності, в тому числі і у вигляді відшкодування позивачці моральної шкоди. Крім того, із наведеного позивачкою на обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, не вбачається необхідного причинно-наслідкового зв'язку між діями чи бездіяльністю відповідачки та заподіяною [PERSON] моральною шкодою. На його переконання, позивачкою не доведений, на підставі належних і допустимих доказів, факт заподіяння їй внаслідок дій чи бездіяльності відповідачки моральної шкоди, а також факт наявності дійсних душевних страждань, яких вона зазнала внаслідок порушення її прав та у зв'язку із протиправною поведінкою відповідачки відносно неї самої чи членів її сім'ї. В свою чергу, зазначене позивачкою у позовній заяві не може слугувати підставою для стягнення із відповідачки грошової суми в рахунок компенсації заподіяної моральної шкоди, оскільки не свідчить про наявність в її діях складу цивільного правопорушення. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 94136999 від 09.08.2017 року, двокімнатна квартира під № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] і до теперішнього часу належить та зареєстрована за матір'ю позивачки - [PERSON]. Цей факт, в сукупності із даними про реєстрацію [PERSON] в копії її паспорту, доданій до позовної заяви, ставить під сумнів доводи позивачки про перевезення ще восени 2016 року з м. Кривий Ріг до себе матусі, та її плани на оздоровлення матусі. Також, як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №94136998 від 09.08.2017 року, [PERSON] 02.06.2017 року, тобто відразу після подання позовної заяви до [PERSON], була придбана земельна ділянка площею 0,04 га, кадастровий [NUMBER], з цільовим призначенням:для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS], що спростовує доводи позивачки, викладені у позовній заяві, про те, що їй для купівлі дачі не вистачало близько 1000 дол. США., які вона передала відповідачці. Вказані обставини свідчать про те, що позивачка, знайшовши іншу земельну ділянку для дачі, не виключно, що за ціною значно меншою ніж узгоджена за земельну ділянку належну відповідачці, та з більш вигідним для себе місцем розташування, передумала укладати із [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, розуміючи, що сума завдатку не підлягає поверненню їй, вирішила в такий спосіб (в судовому порядку) стягнути з відповідачки переданий завдаток. З огляду на викладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 15.04.2017 року відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 (тисяча) доларів США, еквівалент якої зазначили у розмірі 27000,00 грн. Гроші були передані позивачем як завдаток в рахунок купівлі земельної ділянки, кадастровий [NUMBER], розташованої у [ADDRESS], що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] (а.с.75). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0800 гектарів, цільове призначення: для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2013 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2013 року (а.с.76-77). Відповідно до наданих суду пояснень позивачем, їй стало відомо, що садовий будинок, який розташований на земельній ділянці, має певні суттєві дефекти, є неналежної якості і не відповідає технічним характеристикам, названим відповідачем. За таких обставин, вона у телефонній розмові просила відповідачку повернути надані нею грошові кошти у розмірі 1000 (тисяча) доларів США, або 27000 грн., однак їй було відмовлено у поверненні грошових коштів. Як вбачається зі змісту позову, а також встановлено у судовому засіданні, договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості (земельної ділянки) між сторонами не було укладено. Згідно наданих матеріалів справи, позивач [PERSON] 12.05.2017 року звернулася до відповідача із претензією про повернення коштів у розмірі 1000,00 доларів США, яка була отримана [PERSON] в якості авансового платежу згідно розписки від 15 квітня 2017 року, що підтверджується копіями претензії № 1 від 12.05.2017 р., експрес-накладної від 10.05.2017 р., фіскального чеку від 13.05.2017 р. (а.с.17, 18). В контексті викладених відносин, судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані Цивільним кодексом України. Згідно ч.1 ст. 626 ЦПК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у випадках невиконання або неналежного виконання договору, або його не укладення. Таким чином, ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору, тобто завдатком може забезпечуватись тільки дійсне зобов'язання. Наведене свідчить, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у разі наявності зобов'язання, яке виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна. У відповідності до ст.ст.524, 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. В судовому засіданні встановлено, що оскільки ні попередній договір, ні договір купівлі-продажу земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Питання, з чиєї вини не було укладено договір купівлі-продажу, правового значення для повернення авансу не має. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13 лютого 2013 року №6-176цс12. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання суми 27000 грн., що еквівалентно 1000,00 доларів США, що була передана нею 15.04.2017 року відповідачу згідно розписки - авансом, а також стягнення (повернення) авансу у розмірі 27000 грн. на її користь, суд прийшов до висновку, що передана позивачем відповідачу грошова сума у розмірі 1000,00 доларів США є авансом, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у грошовій одиниці України - гривні за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, тому вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню у сумі авансу в розмірі - 26261,56 грн. (двадцять шість тисяч двісті шістдесят одна) гривня 56 копійок. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. У правовідносинах, що склалися між сторонами, відшкодування моральної шкоди чинним законодавством не передбачено. Крім того, позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що неправомірними діями [PERSON] їй завдано душевних страждань або моральних переживань, таким чином відсутні підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. Відповідно ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволений вимог в сумі 525,18 грн.

Outcome: partial