Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з лютого 2013 року по січень 2014 року в сумі 9 241, 66 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона 27.01.2009 року була прийнята у ТОВ "ТНВ" на посаду інженера з інструменту до інструментальному цеху та 31.01.2013 року на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України звільнена за угодою сторін, однак розрахунок передбачений ст. 116 КЗпП України відповідач з нею не провів до теперішнього часу. Відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 21.02.2013 року з відповідача стягнуто на користь неї суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 6 777,33 грн. Позивачка вважає, що відповідно до вимог ст.117 КЗпП України відповідач повинен йому виплатити компенсацію за час затримки розрахунку за весь час затримки, починаючи з грудня 2013 року по день звернення з даним позовом до суду, тобто по січень 2014 року. Позивачка в судове засідання не з'явилася надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності проти заявлених позовних вимог заперечує. В своїх письмових запереченнях відповідач посилається на те, що позивач у день звільнення не працював та його звернень до відповідача щодо виплати належних йому сум не було. Крім того, згідно з постановою головного державного виконавця ВДВС Мелітопольського МРУЮ від 15.01.2013 року грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року у касі підприємства, у зв'язку з чим, з цього моменту взагалі не було жодної можливості розраховуватися за фінансовими зобов'язаннями. Тобто, затримка з виплати заробітної плати сталася не з причини небажання роботодавця розрахуватись з робітником, а у зв'язку з наявністю об'єктивних обставин та скрутним фінансовим становищем. Тому відповідач вважає, що оскільки вина відповідача у затримці виплати заробітної плати позивачем не доведена, тому підстав для виплати компенсації немає, а тому і доводи позивача про сам факт неправомірності або незаконності дій відповідача є хибним. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, позивачка з 27 січня 2009 року працювала на посаді інженера з інструменту до інструментального цеху в ТОВ «ТНВ» та 31 січня 2013 року вона була звільнена за угодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпроП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-12). Після звільнення, позивачка отримала трудову книжку, але кінцевий розрахунок відповідач з нею не провів до теперішнього часу. На час звільнення позивачка мала отримати від Товариства заборгованість з заробітній платі за раніше відпрацьований час у сумі 6 777,33 грн. 21 лютого 2013 року за зверненням позивачки до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області був виданий судовий наказ про стягнення з ТОВ «ТНВ» на її користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 6 777 грн. 33 коп., та відкрито виконавче провадження (а.с. 13-14). З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи вказана сума позивачці не сплачена та відповідачем не надано доказів, що заборгованість по заробітній платі виплачена. З позицією представника відповідача, стосовно того, що грошові кошти відповідача на усіх банківських рахунках було арештовано, а з 11.04.2013 року у касі підприємства взагалі не було жодної можливості розрахуватися за фінансовими зобов'язаннями, суд не може погодитися, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. До того ж, заборгованість по сплаті позивачу заробітної плати виникла у підприємства ще з серпня 2012 року, а згідно заперечень представника відповідача вбачається, що арешт на рахунки ТОВ «ТНВ» був накладений тільки з 15 січня 2013 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку). Суд вважає, що розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати на час звільнення [PERSON], що складений позивачкою відповідає вимогам встановленого Порядку обчислення та співпадає з розрахунком середньомісячної та середньоденної заробітної плати, що був наданий представником відповідача, а тому правомірно застосований позивачкою при обчисленні належної їй до виплати компенсації. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації за час затримки виплати розрахунку при звільненні, виходячи з кількості робочих днів за весь період затримки, починаючи з 01 лютого 2013 року по та по день подання позову, 13 січня 2014 року. Тож, стягненню з відповідача підлягає 6 089,88 гривень за 228 робочих днів, відповідно до розрахунку : 26,71 грн (середньоденна з/пл.) х 228 робочих днів = 6 089,88 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial