Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Регіональні електричні мережі» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 350 000 гривень, спричиненої позивачу отриманою травмою в результаті нещасного випадку на виробництві під час виконання ним трудових обовязків. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25 липня 2017 року позов [PERSON] до державного підприємства «Регіональні електричні мережі» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково: - стягнуто з державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на користь [PERSON] моральну шкоду, яка спричинена трудовим каліцтвом та втратою професійної працездатності в розмірі 12 000 гривень; - стягнуто з державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на користь держави судовий збір в розмірі 21 гривня 94 копійки. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] через свого представника [PERSON], подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з таких підстав: - суд першої інстанції в своєму рішенні не привів вмотивованого розрахунку розміру моральної шкоди та невірно визначився із сумою моральної шкоди, яку стягнуто на користь позивача, оскільки не застосував методику розрахунку розміру моральної шкоди професора [PERSON], яка є базовою та схвалена Науково-методологічною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві Юстиції України; - прийняття судом першої інстанції до уваги тієї обставини, що з моменту нещасного випадку на виробництві і отримання травм позивачем до дати звернення позивача до суду з позовом пройшло більш чотирьох років, не може впливати на мотиви прийняття рішення судом, оскільки при розгляді цієї категорії справ строк позовної давності не застосовується; звернення до суду є правом особи, а не обовязком; сплив чотирьох років після травми, тривалого лікування і реабілітації дало можливість позивачу звернутись до суду із вказаним позовом. З рішенням суду не погодилось також державне підприємство «Регіональні електричні мережі» та подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав: - судом першої інстанції не враховано, що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди та не довів розмір такої шкоди; - суд не взяв до уваги, що травма, отримана позивачем, не відноситься до категорії тяжких, після травми позивач продовжив працювати та не виявив бажання перейти на більш легку працю; - під час виконання позивачем трудових обовязків власником було забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці; - позивач до нещасного випадку був інвалідом ІІІ групи за профзахворюванням, за трудовим каліцтвом позивачу встановлено лише 15% втрати працездатності; - позивачем не надано медичних документів на підтвердження того, що йому надавалась медична допомога саме у звязку з отриманою травмою 27 березня 2013 року та не надано доказів витрат на медичні препарати, лікування або придбання санаторно-курортних путівок внаслідок цієї травми; - роботодавцем вже було виділено кошти на перебування позивача на стаціонарному лікуванні та на проведення йому оперативного втручання; - після нещасного випадку і до дня звернення позивача до суду з позовом, минуло чотири роки і позивач весь цей час не звертався до роботодавця про допомогу, що свідчить про те, що моральні та матеріальні вимоги позивача було вирішено одразу після нещасного випадку. Позивач і його представник не зявились у судове засідання апеляційного суду , надіслали заяву з проханням слухати справу у їх відсутність. Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги підприємства і заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача. Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача відхиленню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. [PERSON] перебував з відповідачем в трудових відносинах в період з 5 червня 2003 року по 29 квітня 2014 року, де працював на різних посадах, та був звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України (а.с. 7). 27 березня 2013 року під час виконання позивачем трудових обовязків мав місце нещасний випадок, під час якого він був травмований. 29 березня 2013 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт проведення розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Акт 3/13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 (а.с. 8-10, 11-13). Відповідно до виписного епікризу, виданого Інститутом невідкладної і відновної хірургії імені [PERSON] за №4559 [PERSON] перебував у відділені термічних уражень інституту з приводу опіку полумям електродуги І-ІІ ступеню обличчя, кистей рук - площею 6% поверхні тіла, опік слизової оболонки очей І ступеня, термоінгаляційне ураження І ступеня, з 27 березня 2013 року по 5 квітня 2013 року (а.с. 14). Рішенням МСЕК від 12 червня 2014 року позивачу було встановлено 45% втрати професійної працездатності за сукупністю: 30% повторно за профзахворюванням та 15% вперше за трудовим каліцтвом, яке мало місце 27 березня 2013 року (а.с. 20). Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК 12 червня 2014 року у звязку із травмою (а.с. 20). Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 12 000 гривень, суд першої інстанції виходив із розміру ступеня вперше встановленої висновком МСЕК втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом 15%, тяжкості ушкодження здоровя позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача з звязку з отриманням травми, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого та враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на положення статей 23, 1167 ЦК України, які не можуть застосовуватись до цих правовідносин. Положеннями статей 153 та 237-1 КЗпП України передбачені підстави виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння працівникові моральної шкоди статей 23 та 1167 ЦК України, оскільки ці норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди, а саме, згідно із статтями 23, 1167 ЦК України обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний звязок між шкодою та протиправними діями. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково послався на статті 23, 1167 ЦК України, які не розповсюджуються на вказані правовідносини, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, отримання травми сталось з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язано з виробництвом. За таких обставин із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вказаний правовий висновок підлягає виключенню. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Довід апеляційної скарги позивача про те, що суд прийняв до уваги ту обставину, що з моменту отриманням позивачем травми, до дати звернення позивача із позовом до суду минуло більше чотирьох років, заслуговує на увагу, оскільки визначення часу звернення до суду є правом позивача. Однак це не впливає на правильність прийнятого судом рішення і не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Довід апеляційної скарги відповідача про те, що суд в своєму рішенні не привів вмотивованого розрахунку розміру моральної шкоди та не застосував вірної методики професора [PERSON] для її розрахунку, є необґрунтованим, оскільки згідно із пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд першої інстанції в своєму рішенні при визначенні розміру моральної шкоди виходив із ступеню втрати позивачем професійної працездатності за трудовим каліцтвом у розмірі 15%, врахував стан здоров'я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Доводи апеляційної скарги відповідача, що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди та не доведено розмір такої шкоди, спростовано положеннями пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004, яким визначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено. Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що після травми позивач продовжив працювати, не виявив бажання перейти на більш легку працю, що впродовж чотирьох років після нещасного випадку і до дня звернення позивача до суду з позовом позивач не звертався до роботодавця про допомогу, то апеляційний суд вважає що зазначені обставини не звільняють роботодавця від відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань, завданих йому пошкодженням здоровя під час виконання своїх трудових обовязків. Довід апеляційної скарги про те, що позивач до нещасного випадку був інвалідом ІІІ групи за профзахворюванням, за трудовим каліцтвом позивачу встановлено лише 15% втрати працездатності, то апеляційний суд виходить із того, наявність професійного захворювання і групи інвалідності у позивача не позбавляє його права на відшкодування шкоди, оскільки це не впливає на відшкодуванню позивачу моральної шкоди через отримання ним виробничої травми. Посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що позивачем не надано медичних документів на підтвердження того, що йому надавалась медична допомога саме у звязку з отриманою травмою 27 березня 2013, спростовуеться наявним в матеріалах справи виписним епікризом №4559, згідно якого [PERSON] перебував у відділі термічних уражень Інституту невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака з 27 березня 2013 року по 5 квітня 2013 року з приводу опіку полумям електродуги І-ІІ ступеню обличчя, кистей рук - площею 6% поверхні тіла, опік слизової оболонки очей І ступеня. Термоінгаляційне ураження І ступеня (а.с. 14). Доводи апеляційної скарги відповідача, що роботодавцем вже було виділено кошти на перебування позивача на стаціонарному лікуванні, на проведення йому оперативного втручання, що позивачем не було доведено розмір витрат на медичні препарати, лікування або придбання санаторно-курортних путівок внаслідок отриманої травми є неспроможними, оскільки позивачем подано позов про стягнення на його користь спричиненої нещасним випадком моральної шкоди, а не матеріальних витрат.

Outcome: partial