Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в загальному розмірі 153683,18 грн., яка складається з: 145804,40 грн. суми боргу за розпискою з врахуванням виплачених сум та 7878,78 грн. суми збитків від інфляції та судові витрати. Позов мотивувала тим, що 15 листопада 2019 року вона надала відповідачу позику в сумі 6000,00 доларів США, яку останній зобов`язався повернути їй до 30 грудня 2020 року, в гривневому еквіваленті. Проте, відповідачем було повернуто їй лише 19000,00 грн., решту боргу відповідачем не повернуто. Зазначає, що станом на 01 червня 2021 року борг відповідача за розпискою з врахуванням виплачених ним сум складає 145804,40 грн.. Оскільки, відповідач ігнорує її та не повертає борг, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 25 листопада 2021 року позивачем через канцелярію суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, а саме позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг у сумі 5294 доларів США, який на день подання даної заяви становить 142400,00 грн., інфляційні втрати від поточної суми, яка залишилася від сплати частини боргу та сплачений судовий збір. Дана заява про уточнення позовних вимог протокольною ухвалою суду прийнята до розгляду. В судовому засіданні позивач уточненні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні уточненні позивачем позовні вимоги визнав, проти стягнення з нього боргу, інфляційних втрат та судового збору не заперечував. Суд, з`ясувавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 15 листопада 2019 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 6000 доларів США та зобов`язався повернути до 30 грудня 2020 року (а.с.11). Відповідно до ст.11\~Цивільного кодексу\~України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це визначено ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~Цивільного кодексу\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.192\~Цивільного кодексу\~України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Kабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (позиція Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року/ справа № 373/2054/16-ц). Відповідно до ст.\~524\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, при цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція міститься і в Постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику,\~такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі коштів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та визнано відповідачем в судовому засіданні, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму основного боргу за договором позики від 15 листопада 2019 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу за уточненими позовними вимогами в розмірі 5294 доларів США 00 центів, що станом на день ухвалення рішення становить 142400 грн.. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь суми інфляційних втрат у період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2021 року, у розмірі 7878,78 грн., суд зазначає наступне. Згідно частини другої статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Статтею 526\~Цивільного кодексу\~України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення. Як вбачається із наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, то відповідач має сплатити на користь позивача інфляційні втрати у сумі 7878,789 грн.. Між тим, вказана вище сума, розраховувалася позивачем з урахуванням всієї суми яку відповідач отримав у борг від позивача. Проте враховуючи, що відповідачем було повернуто позивачу частину боргу, суд вважає що інфляційні втрати позивача мають вираховуватися із урахуванням суми боргу, яка залишилася на момент ухвалення рішення, та була зазначена позивачем у заяві про зменшення розміру позовних вимог, а саме - 5294 долар США, що в еквіваленті становить 142400 грн.. У зв`язку із вищевказаним, судом було проведено свій розрахунок інфляційних втрат за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2021 року, на суму заборгованості в розмірі 142400,00 грн., та визначено, що у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 15 листопада 2019 року, позивач понесла інфляційні втрати у сумі 6807,70 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Таким чином, враховуючи вищевикладене та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1492 грн. 07 коп..

Outcome: partial