Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

06 липня 2017 року діючи інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] треті особи : приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Миколаївна, Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство Дніпропетровської міської ради», Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, витребування майна. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що комунальній власності перебувала квартира [ADDRESS] , яка 04.07.2001 року передана у користування [PERSON] . Разом з тим, встановлено факт безпідставного вибуття вказаної квартири із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, шляхом реєстрації права власності за приватною особою 28 грудня 2015 року, проте станом на 30.06.2017 року ДМР не вжито жодних заходів цивільно-правового характеру направлених на повернення до комунальної власності вказаного нерухомого майна. Із інформаційної довідки позивачем встановлено, що власником вказаної квартири є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру виданого Виконкомом міської ради народних депутатів від 12.08.1997 року на підставі розпорядження (наказу) від 12.08.1997 року №2/1833-97, зареєстрованого МБТІ від 12.08.1997 року, про що зроблено запис у реєстраційну книгу за реєстровим номером №323п-91. Проте, департаментом житлового господарства ДМР повідомлено, що інформація щодо передачі у власність вказаної квартирі, шляхом приватизації, відсутня. А також, повідомлено, що 12.08.1997 року не виносилось розпорядження органу приватизації міськвиконкому за №2/1833-97 щодо передачі у власність шляхом приватизації вказаної квартири. Станом на 08.06.2017 року спірна квартира є об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста в особі ДМР. Зважаючи на викладене, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] незаконно, у зв`язку із чим, за даним фактом внесено відомості до ЄРДР за №42016040000000215. 28 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. 04 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих Л.В. На теперішній час вказана квартира згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно належить [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, яке видано [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , видане 12.08.1997 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, на підставі розпорядження №323п-91; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який зареєстрований в реєстрі №1068 за адресою: [ADDRESS] , укладений 28.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати у [PERSON] та [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 821521112101). Ухвалою суду від 10 липня 2017 року відкрито провадження у справі (том І а.с.41). Ухвалою суду від 25 вересня 2017 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (том І а.с.67-68). В ході розгляду справи до участі в якості третьої особи залучено КР «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради. Із моменту надходження позовної заяви до суду, цивільна справа перебувала у провадженні судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Нижного А.В. Ухвалою суду від 05 травня 2018 року суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Шавула В.С. прийняла до свого розгляду дану цивільну справу (том І а.с.201). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача в особі прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури - Мальцев Д.В., підстави позову та позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Посилаючись на обставини позову, додаткові письмові пояснення, надані докази, просив суд вимоги задовольнити. Позивач в особі представника Дніпропетровської міської ради, діючого за довіреністю - Булаха М.О., у судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в особі свого представника за договором адвоката - гвоздикової В.А., в судовому засіданні прости вимог позову заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилали. За згодою присутніх у судовому засіданні учасників розгляд справи проведено без участі осіб, що не з`явились. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Підставою звернення прокурора до суду з метою представництва інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради стали захист порушених майнових прав на володіння об`єктами нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дніпро. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує правові позиції Європейського суду з прав людини, Верховного Суду України, положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року та інших законів України. Суд, з`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що КП КВЖРЕП Ленінського району зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991 року. 27 березня 2014 року відносно КП КВЖРЕП Ленінського району порушено справу про банкрутство (том І а.с.169-172). На балансі КП КВЖРЕП Ленінського району, починаючи з 1978 року перебуває будинок [ADDRESS] (том І а.с.25). На підставі ордеру на жиле приміщення № 005993 від 02.07.2001 року [PERSON] надано у користування квартиру [ADDRESS] (том І а.с.13,14). У вказаній квартирі була зареєстрована одна особа: [PERSON] починаючи із 17.07.2001 року (том І а.с.17) по 26.02.2016 року, що вбачається із довідки №3510 від 02.03.2016 року, в якій зазначено, що вона знята із реєстрації за вказаною адресою (том І а.с.18). Крім того, в матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про право власності на житло від 12.08.1997 року видане Виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням (наказом) від 12.08.1997 року №2/1833-97, зареєстрованим КП МБТІ за №323п-91, відповідно до якого [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (том І а.с.11-12). 28 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за №1068 (том І а.с.28-29). 04 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (том І а.с.30-32), який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М. зареєстровано в реєстрі за №681. Департаментом житлового господарства ДМР повідомлено, що станом на 20.12.2016 року у комп`ютерній базі приватизованого житлового фонду департаменту, відсутні інформація щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS] , а також 12.08.2016 року не виносилось розпорядження органу приватизації міськвиконкому за №2/1833-97 про передачу у власність шляхом приватизації зазначеної квартири (том І а.с.23). КП ДМБТІ надано інформацію, що станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про право власності за адресою: [ADDRESS] (том І а.с.26). Згідно відомостей департаменту житлового господарства ДМР від 08.06.2017 року інформація щодо передачі у власність громадян квартири [ADDRESS] , відсутня. Крім того, будинок за вказаною адресою є об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста в особі ДМР (том І а.с.27). Із відомостей департаменту житлового господарства ДМР від 16.08.2018 року встановлено, що [PERSON] . зі заявою щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS] шляхом приватизації, до департаменту не зверталась (том І а.с.227). За фактом вибуття вказаної квартири із комунальної власності, розпочато кримінальне провадження №420160400000000215 від 15.03.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, ч.4 ст. 358 КК України (том І а.с.38). Рішенням Дніпровської міської ради №33/26 від 15 листопада 2017 року «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та нежитлових допоміжних приміщень на баланс КП «Жилсервіс-2», вирішено передати з балансу, зокрема, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №25» ДМР на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-2» ДМР, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (том ІІ а.с.51-54). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.06.2017 року об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] належить 4 /5 частини [PERSON] , у розмірі 1/5 частини [PERSON] (том І а.с.19). Положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд вважає доведеними з боку позивача факт належності спірного об`єкту нерухомості до власності територіальної громади м. Дніпро та вибуття його із володіння територіальної громади на користь добросовісних набувачів [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до приписів частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є міськрада. При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада міста як власник спірного об`єкта нерухомості делегує міськраді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленні законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст., 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Достовірно встановлено, що свою згоду на відчуження спірного нерухомого майна Дніпровська міська рада не надавала. Крім того, матеріали справи свідчать про наявність ознак фальсифікації свідоцтва про право власності на житло від 12.08.1995 року, виданого Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №2/1833-97, за вказаним фактом навіть розпочато кримінальне провадження №420160400000000215 від 15.03.2016 року. Отже, викладене безумовно свідчить про те, що [PERSON] не набула право власності на спірну квартиру у спосіб та порядок, визначені законом. Наведене свідчить про те, що спірна квартира не могла бути продана 28.12.2015 року [PERSON] , тому зміст вказаного договору купівлі-продажу, укладений начебто між [PERSON] та [PERSON] суперечить вимогам ст. 658 ЦК України, та не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Згідно із вимогами ст.ст. 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Зокрема, право на витребування майна з чужого володіння за недійсним правочином, за яким майно вибуло від законного власника, обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд доходить висновку про те, що пред`явлення ним позову до добросовісного набувача (відповідача) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК відповідає вимогам закону. Отже, враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] , [PERSON] , на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна - на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, внаслідок чого визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] 28 грудня 2015 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер : 1068, виданий 28.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною; витребувати у [PERSON] , [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 821521112101). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги належать до часткового задоволення, у зв`язку із чим, сплачений судовий збір слід стягнути із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних частках на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у сумі 4800 грн.00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial