Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив суд визнати недостовірною інформацію, розміщену в мережі Інтернет [PERSON] на сайті http://vlasti.net, такого змісту: «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування Президент Української асоціації футболу (раніше - ФФУ, - ред.) [PERSON] придумав собі амплуа футбольного функціонера, який дбає про майбутнє покоління, будує футбольні поля, вкладає кошти у розвиток дитячого спорту. Однак, це не зовсім так. [PERSON] , завдяки мандату народного депутата та кріслу президента Української асоціації футболу, незаконно привласнював державні гроші. [PERSON] та контрольований ним завод «ФФУ Продакшн» Все почалося у 2016 році, коли контрольована [PERSON] Федерація Футболу України (сьогодні - УАФ, - ред.) отримала від УЄФА кредит 4 мільйони євро на побудову вітчизняного заводу з виготовлення штучного покриття для футбольних полів. Завод збудували, відкрили, а згодом з бюджету ФФУ корупційним шляхом, через фірму-посередника з Об`єднаних Арабських Еміратів - S.D.T. FZE, [PERSON] незаконно привласнив мільйони доларів, в тому числі - кредитних коштів УЄФА, у результаті закупівлі обладнання для згадуваного заводу. З метою незаконного заволодіння коштами федерації футболу, закупівля обладнання для заводу відбувалась через зареєстровану в ОАЕ офшорну фірму-прокладку S.D.T. FZE. Схема полягала в наступному: закупівля обладнання для заводу мала відбутись напряму від європейських та американських постачальників, натомість за особистою вказівкою [PERSON] , обладнання закуповувалось не на пряму, а через офшорну S.D.T. FZE із двадцятивідсотковою націнкою, яка осідала на рахунках [PERSON] Через використання цієї корупційної схеми різниця, яку федерація футболу переплатила по поставкам обладнання, сировини та матеріалів, перевищила мільйон доларів. Павелко та конфлікт інтересів Павелко, обіймаючи посаду президента ФФУ (сьогодні - УАФ, - ред.), паралельно є головою бюджетного комітету ВРУ. Користуючись цим, він забезпечив виділення 270 мільйонів гривень бюджетних коштів на будівництво футбольних майданчиків у регіонах України. Ще 270 мільйонів до цієї програми мали бути залучені із місцевих бюджетів. Простіше кажучи, [PERSON] пролобіював замовлення для підконтрольного йому заводу на 540 мільйонів гривень бюджетних коштів. Це - очевидний конфлікт інтересів коли, голова Федерації футболу, очолюючи бюджетний комітет, готує такий законопроект, безпосередньо бере участь у його прийнятті, а потім кошти потрапляють заводу підконтрольному особисто [PERSON] Для забезпечення власного заводу підрядами за рахунок державних коштів і подальшого їх привласнення, [PERSON] вдався одразу до кількох незаконних схем. Переважну частину цієї суми коштів завод [PERSON] отримав з державного бюджету та місцевих бюджетів за поставки штучного покриття. При цьому, завод [PERSON] отримував бюджетні підряди завдяки дискримінаційній вимозі у тендерній документації. Так, у листопаді 2017-го, перед відкриттям заводу з виробництва штучного покриття, Мінрегіонбуд оприлюднив типовий проект футбольних майданчиків, яким замовників будівництва зобов`язали придбавати лише один вид покриття - траву Liga Grass Pro, що виготовлена за технологією Polytan, вітчизняного виробництва, виробленням якої займається виключно завод [PERSON] , який і пролобіював цю вимогу. Тобто Мінрегіонбуд, вочевидь з подачі [PERSON] , зобов`язав державних та комунальних замовників купувати тільки продукцію заводу [PERSON] - «ФФУ Продакшн». Решту, а саме 95 мільйонів гривень завод [PERSON] заробив безпосередньо на будівництві 66 футбольних майданчиків у м. Києві, підряди по яким отримано в порушення закону України «Про публічні закупівлі». [PERSON] та ще один зі скандалів навколо державних грошей У 2006 році [PERSON] отримав від Родовід Банку кредитів на суму більше 25 млн доларів, на які він збудував у Дніпрі фешенебельний нічний клуб «Опера». Кредитні кошти так і не були повернуті [PERSON] державному банку. [PERSON] кредит взяв і відразу перестав платити, а у 2010 році раптово продав нічний клуб фірмі під назвою ТОВ «Індастріал Білдінг Компані». Гроші [PERSON] банку Родовід не повернув, а нічний клуб за борги було конфісковано. На аукціоні нічний клуб продали за безцінь людям, близьким до [PERSON] Прізвище останнього досі фігурує у офіційних документах і саме [PERSON] де-факто є власником клубу, а борг державному банку [PERSON] так і не повернув. Отже мала місце звичайна крадіжка, [PERSON] привласнив 25 мільйонів доларів та залишився фактичним власником нічного клубу, що свідчить про незаконне збагачення Павелка за рахунок коштів державного банку. Павелко та його люксове життя Розмір справжніх витрат [PERSON] не варто шукати в його деклараціях. Але достатньо просто переглянути соціальні мережі його цивільної дружини - [PERSON] , з якою той проживає однією родиною з 2015 року, щоб зрозуміти куди [PERSON] витрачає вкрадені у держави кошти. Зокрема, сторінки в соціальних мережах [PERSON] переповнені фотографіями з розкішних курортів, у люксових авто та коштовних прикрас і все це - за рахунок державних коштів. А ще - зі сторінок у соціальних мережах можна дізнатися, де живе подружжя [PERSON] та [PERSON] в квартирі житлового комплексу Diamond Hill, вартість оренди якої становить 17 тисяч доларів на місяць, і яку [PERSON] в порушення вимог закону про запобігання корупції не задекларував. Саме за рахунок коштів платників податків [PERSON] разом [PERSON] останні кілька років разом відпочивають на люксових курортах, де вартість відпочинку сягає десятків тисяч доларів за тиждень. Додамо, що розрахунки за послуги, які отримував [PERSON] , в тому числі при поїздках за межі території України, в той час як [PERSON] знаходилась на території України, здійснювались саме з карткових рахунків, що належать його цивільній дружині. Звичайно, [PERSON] не зазначав в своїх деклараціях ані цивільну дружину, ані її авто, ані її прикрас, ані шикарних вояжів придбаних за державні кошти, які зароблені [PERSON] на корупційних схемах». Також позивач просив зобов`язати [PERSON] спростувати вказану вище інформацію та видалити її. Судові витрати просив стягнути з відповідача. Свої вимоги Позивач мотивував тим, що 14.08.2019 [PERSON] розмістив статтю під назвою «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування» з посиланням в мережі Інтернет http://vlasti.net/news/304945 інформація в якій, на думку позивача є недостовірною та такою що порушує його честь та гідність. Позивач стверджує, що щодо нього не було встановлено судовими рішеннями фактів вчинення злочинів або адміністративних правопорушень, про які зазначено в розміщеному інформаційному матеріалі та стверджує, що інформація є недостовірною. Обґрунтовуючи порушення своїх прав, Позивач зазначив, що розміщена інформація не має ознак оціночних суджень, в статті містяться звинувачення в порушенні вимог законодавства, яких Позивач не допускав, а також що інформація виставляє Позивача в негативному світлі та порушує його честь та гідність. Ухвалою від 21 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому відповідач проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що розміщена ним інформація є достовірною, посилався на свободу вираження поглядів передбачену Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, а також на рішення Європейського суду з прав людини. Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Вивчивши надані сторонами справи заяви по суті справи та долучені до матеріалів справи докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд встановив: 14.08.2019 в мережі Інтернет на веб-сторінці http://vlasti.net/news/304945 було поширено статтю під назвою «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування», що підтверджується актом огляду електронного доказу, який складений в рамках статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та у межах ст. 57 ЦПК України є належним і допустимим доказом підтвердження вказаних обставин. Стаття «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування» розміщена в загальному доступі користувачів мережі Інтернет, містить фотографією [PERSON] , статтю переглянуло більше однієї особи, а її автором є [PERSON] . Зазначені обставини визнаються учасниками справи, і суд не має сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а відтак ці обставини не підлягають доказуванню з огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено та визнається сторонами, що стаття «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування» дійсно стосується саме особи позивача та містить інформацію, яку просить спростувати позивач. Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідальність за вчинення злочинів та адміністративних правопорушень, а також порядок притягнення до відповідальності за такі злочини та правопорушення передбачені Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України, а також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Факти вчинення крадіжок, привласнення, корупційних правопорушеннь можуть бути встановлені виключно вироком суду або судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Відповідно до частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зважаючи на вимоги статті 78 Цивільного процесуального кодексу України в системному зв`язку із статтею 62 Конституції України, доказом фактів вчинення злочину (крадіжки, привласнення, корупційні дії) може бути виключно судовий акт (рішення або вирок), яким такі факти встановлені, жодний інший доказ не доводить вчинення злочину. Відповідачем не надано суду вироків, судових рішень чи рішень іншого компетентного органу державної влади про встановлення фактів вчинення [PERSON] будь-яких злочинів чи адміністративних правопорушень. Отже, не відповідають дійсності та порушують честь та гідність позивача твердження наведенні в статті, які містять звинувачення у вчиненні злочинів чи адміністративних правопорушень. Відповідно до ч. 4 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України , у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «ФФУ ПРОДАКШН» є Громадська спілка «Федерація Футболу України», яка після перейменування має назву «Українська асоціація Футболу». Відповідно до п.4.3 рішення по питанню порядку денного №4 засідання виконавчого комітету Федерації Футболу України, яке викладено в протоколі від 15 червня 2016 року, контроль за роботою ТОВ «ФФУ «Продакшн» покладено на генерального секретаря Федерації футболу України [PERSON] . Таким чином, позивач не є особою, яка контролює Товариство з обмеженою відповідальністю «ФФУ «Продакшн». Як слідує із листа Громадської спілки «УКРАЇНСЬКА АСОЦІАЦІЯ ФУТБОЛУ» від 02.08.19 №1347, Громадська спілка «Федерація Футболу України» ніколи не отримувала будь-яких кредитів від УЄФА або від інших організацій з метою побудови заводу з виготовлення штучного покриття для футбольних полів. Статутний капітал ТОВ «ФФУ Продакшн», єдиним засновником якого є ГС «Українська асоціація футболу», формувався виключно за рахунок власних коштів ГС «Федерація Футболу України». ГС «Українська асоціація футболу» зазначає, що станом на дату формування статутного капіталу ТОВ «ФФУ Продакшн» діяла редакція частини 3 статті 86 Господарського кодексу України, якою було заборонено використовувати для формування статутного (складеного) капіталу товариства бюджетні кошти, кошти, одержані в кредит та під заставу. Таким чином, судом встановлено що Громадська Спілка «Федерація Футболу України», яка після перейменування має назву «УКРАЇНСЬКА АСОЦІАЦІЯ ФУТБОЛУ», не отримувала кредитів від Спілки європейських футбольних асоціацій (УЄФА) і на проекти пов`язані із створенням заводу з виробництва штучного покриття не використовувались кредитні кошти УЄФА або від інших організацій. З доказів, наданих стороною позивача, а саме листа ТОВ «ФФУ ПРОДАКШН» від 16.08.2019 №16/08-19, протоколу засідання виконавчого комітету Федерації Футболу України від 15 червня 2016 року, листа Громадської спілки «УКРАЇНСЬКА АСОЦІАЦІЯ ФУТБОЛУ» від 02.08.19 №1347, вбачається, що [PERSON] не надавав вказівок чи розпоряджень щодо закупівлі обладнання у компанії S.D.T. FZE або інших організацій. Як слідує з листа ТОВ «ФФУ ПРОДАКШН» від 16.08.2019 №16/08-19, на початковій стадії реалізації проекту будівництва заводу ТОВ «ФФУ Продакшн» залучалися агенти та консультанти. Серед кількох можливих партнерів обрано компанію Polytan GmbH, з огляду на те, що з 1969 року компанія Polytan GmbH є одним зі світових лідерів у виготовленні штучних спортивних покриттів. У 2003 році Polytan GmbH встановив перше футбольне поле, яке отримало рекомендацію «2 зірки FIFA». Станом на сьогодні, продукція компанії Polytan GmbH акредитована Міжнародною федерацією футболу (FIFA), має сертифікати RAL та ISO. Компанія Polytan GmbH є рекомендованим та сертифікованим постачальником таких світових федерацій, як IAAF, ITF, FIH, World Rugby. До процесу консультування української сторони був залучений з боку компанії Polytan GmbH експерт - Роб Веннекер, що на той час обіймав посаду Директора з міжнародних продажів у Polytan GmbH. Компанія Polytan GmbH виступила постачальником: технологій, власних розробок систем штучних футбольних покриттів, стандартів якості виробництва, постачальником основних сировинних компонентів. Водночас, здійснити поставку самого обладнання для виробництва штучних полів, компанія Polytan GmbH не мала можливості, оскільки компанія не здійснює виробництво та поставку устаткування, а лише виробляє готовий продукт - штучне покриття, але як партнер, що допомагає запустити унікальний для країни завод, Polytan GmbH надало технічні специфікації обладнання, яке необхідно встановити на заводі для виробництва штучного покриття відповідно до вимог Polytan GmbH. Для оптимізації процесів закупівлі, доставки, монтажу та запуску обладнання було бажано та рекомендовано залучення однієї компанії в якості генерального підрядника для будівництва заводу ТОВ «ФФУ Продакшн» під ключ. При цьому, рекомендація щодо закупівлі обладнання саме у компанії S.D.T. FZE відбулась на підставі рекомендаційного листа за підписом [PERSON] , що підтверджується листом компанії Polytan GmbH за підписом [PERSON]. Компанія S.D.T FZE з ОАЕ стала цим генеральним підрядником. Обґрунтованими підставами для вибору зазначеного постачальника, окрім здійснення централізованої поставки обладнання, стали супутні додаткові послуги, в тому числі: гарантії якості та кількості поставок, які забезпечувала компанія S.D.T. FZE; відповідність вимогам Polytan GmbH; передачу ноу-хау та надання консультацій щодо повного циклу пусконалагоджувальних пуско-наладочних робіт усього закупленого обладнання, з подальшими гарантіями. Усі зазначені вище додаткові послуги склали додану вартість укладених контрактів на закупівлю, логістику, доставку, монтаж та пусконалагоджувальні пуско-наладочні роботи, гарантійний та постгарантійний сервіс, втрати на крос-курсі. Крім поставок обладнання, певний період на початку реалізації проекту компанія S.D.T. FZE також централізовано поставляла сировину для ТОВ «ФФУ Продакшн». Відносини з компанією S.D.T FZE носили виключно комерційний характер. Жодного стосунку до власності в компанії S.D.T FZE, а також до розподілу прибутків даної компанії, ані ТОВ «ФФУ Продакшн», ані її засновники не мали. Таким чином, ТОВ «ФФУ ПРОДАКШН» придбавав у компанії S.D.T. FZE не лише обладнання. Компанія S.D.T. FZE виступила генеральним постачальником та окрім поставки обладнання, мала забезпечити комплексне вирішення всіх технічних питань пов`язаних із послугами із налаштування та синхронізації виробничих процесів, налагодження та запуск повноцінного виробництва, з подальшими гарантіями відповідності кінцевого продукту вимогам німецької компанії Polytan GmbH та передати ноу-хау на виробництво штучного покриття. [PERSON] не має відношення до компанії S.D.T FZE. Відповідачем не доведено, що [PERSON] отримував на свої рахунки грошові кошти від компанії S.D.T. FZE чи від ТОВ «ФФУ ПРОДАКШН». Таким чином, є повністю недостовірним та підлягає спростування твердження: « [PERSON] , завдяки мандату народного депутата та кріслу президента Української асоціації футболу, незаконно привласнював державні гроші. [PERSON] та контрольований ним завод «ФФУ Продакшн» Все почалося у 2016 році, коли контрольована [PERSON] Федерація Футболу України (сьогодні - УАФ, - ред.) отримала від УЄФА кредит 4 мільйони євро на побудову вітчизняного заводу з виготовлення штучного покриття для футбольних полів. Завод збудували, відкрили, а згодом з бюджету ФФУ корупційним шляхом, через фірму-посередника з Об`єднаних Арабських Еміратів - S.D.T. FZE, [PERSON] незаконно привласнив мільйони доларів, в тому числі - кредитних коштів УЄФА, у результаті закупівлі обладнання для згадуваного заводу. З метою незаконного заволодіння коштами федерації футболу, закупівля обладнання для заводу відбувалась через зареєстровану в ОАЕ офшорну фірму-прокладку S.D.T. FZE. Схема полягала в наступному: закупівля обладнання для заводу мала відбутись напряму від європейських та американських постачальників, натомість за особистою вказівкою [PERSON] , обладнання закуповувалось не на пряму, а через офшорну S.D.T. FZE із двадцятивідсотковою націнкою, яка осідала на рахунках [PERSON] Через використання цієї корупційної схеми різниця, яку федерація футболу переплатила по поставкам обладнання, сировини та матеріалів, перевищила мільйон доларів.» 13.07.2017 Верховною радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"». Вказаним законом були внесені зміни до державного бюджету України на 2017 рік, в тому числі, були внесені відповідні зміни, пов`язані із фінансуванням програми «Будівництво футбольних полів зі штучним покриттям в регіонах України». З картки законопроекту «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"» вбачається, що суб`єктом права законодавчої ініціативи щодо законопроекту був Кабінет Міністрів України. Ініціатори законопроекту: [PERSON] , Кабінет Міністрів України. Відповідно до відомостей, розміщених на сайті Верховної Ради України щодо поіменного голосування за проект Закону про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" (№6600) - у другому читанні та в цілому, позивач не брав участі навіть у голосуванні за вказаний законопроект. Отже, судом встановлено, що [PERSON] не був автором або ініціатором законопроекту «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"». Крім того, народний депутат [PERSON] не голосував за ухвалення вказаного законопроекту. З відповіді ТОВ «ФФУ Продакшн» слідує, що на замовлення ПрАТ «Прінком», ПАТ «Київ ЗНДІЕП» було розроблено проектну документацію «Спортивний майданчик для міні-футболу розміром 42х22». Вказаний проект було розміщено на офіційному сайті Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства. Позивач вказував, що твердження про зобов`язання замовників будівництва використовувати саме штучне покриття, яке вироблене ТОВ «ФФУ Продакшн» не відповідають дійсності. На підтвердження вказаного стороною позивача подано в якості доказів тендерну документацію щодо закупівель, в яких або не вимагалось штучне покриття Liga Grass Pro, що виготовлене за технологією Polytan GmbH, або переможцем тендеру запропоновано інший вид штучного покриття. Зокрема стороною позивача подано копії тендерної документації щодо закупівлі робіт з «Будівництва майданчика зі штучним покриттям за адресою: Харківська область, Краснокутський район, с. Пархомівка , вул. П .Луньова, 4 (код ДК 021:2015 - 45000000-7 - Будівельні роботи та поточний ремонт)»; закупівлі робіт з «Реконструкції майданчика зі штучним покриттям за адресою: Харківська область, Шевченківський район, с . Старовірівка, вул. Шкільна , 60-А»; закупівлі робіт з "Реконструкції спортивного майданчика під міні-футбольний майданчик зі штучним покриттям з навчально-тренувальних занять дитячо-юнацького футболу в м. Дніпрорудне за адресою: пр. Ентузіастів, 27 г, м. Дніпрорудне, Василівський район, Запорізька область". Вказане свідчить, що типовим проектом футбольних майданчиків не створено жодних дискримінаційних вимог. Замовники будівництва чи реконструкції мали право взагалі не брати до уваги типовий проект футбольних майданчиків. Це вказує на відсутність дискримінаційних вимог в тендерних умовах. Отже, судом встановлено, що проектна документація «Спортивний майданчик для міні-футболу розміром 42х22» була розміщено в порядку інформування та не була обов`язковою для замовників будівництва спортивних майданчиків. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач мав відношення як до розміщення Міністерством типового проекту футбольних майданчиків, так і до формування вимог тендерної документації замовниками будівництва. Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» (далі - Закон про закупівлі) роботи - проектування, будівництво нових, розширення, реконструкція, капітальний ремонт та реставрація існуючих об`єктів і споруд виробничого і невиробничого призначення, роботи з нормування в будівництві, геологорозвідувальні роботи, технічне переоснащення діючих підприємств та супровідні роботам послуги, у тому числі геодезичні роботи, буріння, сейсмічні дослідження, аеро- і супутникова фотозйомка та інші послуги, що включаються до кошторисної вартості робіт, якщо вартість таких послуг не перевищує вартості самих робіт. Згідно з Порядком визначення предмета закупівлі, затвердженим наказом Мінекономіки від 17.03.2016 № 454, визначення предмета закупівлі робіт здійснюється замовником згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону за об`єктами будівництва та з урахуванням ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва", прийнятих наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2013 року № 293 (далі - Правила). Водночас об`єктом будівництва є кожна відокремлена будівля (виробничий корпус або цех, склад, житловий будинок тощо) або споруда (міст, тунель, платформа тощо) з усіма улаштуваннями (галереями, естакадами тощо), устаткуванням, меблями, інвентарем, підсобними та допоміжними пристроями, що належать до неї, а також, за потреби, з інженерними мережами, які прилягають до неї. На будівництво об`єкта має бути складений окремий проект і кошторис або кошторисний розрахунок (об`єктний кошторис або об`єктний кошторисний розрахунок). При складанні кошторису або кошторисного розрахунку на об`єкт будівництва (об`єктний кошторис або об`єктний кошторисний розрахунок) слід враховувати, що згідно з Правилами об`єктні кошториси об`єднують у своєму складі на об`єкт у цілому дані з локальних кошторисів, а об`єктні кошторисні розрахунки об`єднують у своєму складі на об`єкт у цілому дані з локальних кошторисних розрахунків і локальних кошторисів та підлягають уточненню (пп. 2.2.3 і 2.2.4 п. 2.2 розділу 2 Правил). Згідно з Правилами та Законом про закупівлі, предмет закупівлі робіт визначається за об`єктами будівництва, і на кожен з таких об`єктів будівництва складається окремий об`єктний кошторис або об`єктний кошторисний розрахунок. Враховуючи наведене та згідно із п. 2 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для будівництва футбольних полів із штучним покриттям у регіонах України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 714 від 06.09.2017 р., розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, Київська міська державна адміністрація (надалі по тексту - КМДА). Відповідно до п. 2 Розпорядження КМДА № 1552 від 30.11.2017 р. (із змінами внесеними Розпорядженням КМДА № 1677 від 26.12.2017 р.), замовником будівництва футбольних полів зі штучним покриттям у м. Києві визначено Комунальне підприємство з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло - Сервіс» (надалі КП «Житло-Сервіс»). Зазначеними Розпорядженнями КМДА визначено 66 об`єктів, на яких КП «Житло-Сервіс» мало забезпечити будівництво футбольних полів. Інформація про замовлення КП «Житло-Сервіс» робіт з виконання робіт з розробки 66 робочих проектів реконструкції футбольних полів зі штучним покриттям у м. Києві були розміщенні КМДА на офіційному сайті, а також у місцевих ЗМІ. Відповідно до 1 статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі», цей Закон застосовується: -до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; -до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень. Під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору. В даному випадку вартість робіт не перевищувала 1,5 мільйона гривень щодо кожного із об`єктів, отже процедура закупівлі таких робіт не регулювалась Законом України «Про публічні закупівлі». ТОВ «ФФУ Продакшн», як компанія, що має відповідні потужності та ресурси, звернулася до КП «Житло-Сервіс» із комерційною пропозицією щодо виконання будівельних робіт на визначених об`єктах. З врахуванням зазначених вище норм законодавства, ТОВ «ФФУ Продакшн» та КП «Житло-Сервіс» було укладено шістдесят шість окремих договорів підряду, предметом яких було будівництво (реконструкція) шістдесяти шести футбольних полів із штучним покриттям. Відповідачем не доведено порушень законодавства при укладанні зазначених вище договорів. Зважаючи на наведене вище, суд приходить висновку, про те, що є недостовірними та підлягають спростуванню розповсюджені відповідачем твердження, а саме: « [PERSON] , обіймаючи посаду президента ФФУ (сьогодні - УАФ, - ред.), паралельно є головою бюджетного комітету ВРУ. Користуючись цим, він забезпечив виділення 270 мільйонів гривень бюджетних коштів на будівництво футбольних майданчиків у регіонах України. Ще 270 мільйонів до цієї програми мали бути залучені із місцевих бюджетів. Простіше кажучи, [PERSON] пролобіював замовлення для підконтрольного йому заводу на 540 мільйонів гривень бюджетних коштів. Це - очевидний конфлікт інтересів коли, голова Федерації футболу, очолюючи бюджетний комітет, готує такий законопроект, безпосередньо бере участь у його прийнятті, а потім кошти потрапляють заводу підконтрольному особисто [PERSON] Для забезпечення власного заводу підрядами за рахунок державних коштів і подальшого їх привласнення, [PERSON] вдався одразу до кількох незаконних схем. Переважну частину цієї суми коштів завод [PERSON] отримав з державного бюджету та місцевих бюджетів за поставки штучного покриття. При цьому, завод [PERSON] отримував бюджетні підряди завдяки дискримінаційній вимозі у тендерній документації. Так, у листопаді 2017-го, перед відкриттям заводу з виробництва штучного покриття, Мінрегіонбуд оприлюднив типовий проект футбольних майданчиків, яким замовників будівництва зобов`язали придбавати лише один вид покриття - траву Liga Grass Pro, що виготовлена за технологією Polytan, вітчизняного виробництва, виробленням якої займається виключно завод [PERSON] , який і пролобіював цю вимогу. Тобто Мінрегіонбуд, вочевидь з подачі [PERSON] , зобов`язав державних та комунальних замовників купувати тільки продукцію заводу [PERSON] - «ФФУ Продакшн». Решту, а саме 95 мільйонів гривень завод [PERSON] заробив безпосередньо на будівництві 66 футбольних майданчиків у м. Києві, підряди по яким отримано в порушення закону України «Про публічні закупівлі»» Стороною позивача до матеріалів справи надано довідку Публічного Акціонерного Товариства «Родовід Банк» від 26.12.2018 №12.1-11-б.б/8497, якою підтверджується відсутність заборгованості [PERSON] перед Публічним Акціонерного Товариства «Родовід Банк». Отже, [PERSON] не має заборгованості перед Публічним Акціонерним Товариством «Родовід Банк». Відповідачем не доведено, що позивач має будь-яке відношення до ТОВ «Індастріал Білдінг Компані», так само відповідачем не доведено, що позивачу станом на дату публікації належать будь-які права на культурно-розважальний комплекс «Опера» у м. Дніпро. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що є недостовірними та підлягають спростуванню розповсюджені відповідачем твердження, а саме: « [PERSON] та ще один зі скандалів навколо державних грошей» У 2006 році [PERSON] отримав від Родовід Банку кредитів на суму більше 25 млн доларів, на які він збудував у Дніпрі фешенебельний нічний клуб «Опера». Кредитні кошти так і не були повернуті [PERSON] державному банку. [PERSON] кредит взяв і відразу перестав платити, а у 2010 році раптово продав нічний клуб фірмі під назвою ТОВ «Індастріал Білдінг Компані». Гроші [PERSON] банку Родовід не повернув, а нічний клуб за борги було конфісковано. На аукціоні нічний клуб продали за безцінь людям, близьким до [PERSON] Прізвище останнього досі фігурує у офіційних документах і саме [PERSON] де-факто є власником клубу, а борг державному банку [PERSON] так і не повернув. Отже мала місце звичайна крадіжка, [PERSON] привласнив 25 мільйонів доларів та залишився фактичним власником нічного клубу, що свідчить про незаконне збагачення Павелка за рахунок коштів державного банку.» Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати спільно з 07.10.2018, що підтверджується договором про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю від 14 лютого 2019року та декларацією позивача за 2018 рік. Відповідачем не доведено, що позивач та [PERSON] до 07.10.2018 були членами сім`ї, мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки або були близькими особами. Судом встановлено, що [PERSON] з жовтня 2016 року в м. Києві проживав в готелі Державного підприємства "Готельний комплекс "Національний" Управління справами Апарату Верховної Ради України. При цьому, відповідачем не доведено факту проживання позивача в житловому комплексі Diamond Hill, а також не подано доказів того, що розрахунки за будь-які послуги, які позивач отримував на території України або за її межами було оплачено третіми особами, зокрема [PERSON] . Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що є недостовірними та підлягають спростуванню розповсюджені відповідачем твердження, а саме: « [PERSON] та його люксове життя Розмір справжніх витрат [PERSON] не варто шукати в його деклараціях. Але достатньо просто переглянути соціальні мережі його цивільної дружини - [PERSON] , з якою той проживає однією родиною з 2015 року, щоб зрозуміти куди [PERSON] витрачає вкрадені у держави кошти. Зокрема, сторінки в соціальних мережах [PERSON] переповнені фотографіями з розкішних курортів, у люксових авто та коштовних прикрас і все це - за рахунок державних коштів. А ще - зі сторінок у соціальних мережах можна дізнатися, де живе подружжя [PERSON] та [PERSON] в квартирі житлового комплексу Diamond Hill, вартість оренди якої становить 17 тисяч доларів на місяць, і яку [PERSON] в порушення вимог закону про запобігання корупції не задекларував. Саме за рахунок коштів платників податків [PERSON] разом [PERSON] останні кілька років разом відпочивають на люксових курортах, де вартість відпочинку сягає десятків тисяч доларів за тиждень. Додамо, що розрахунки за послуги, які отримував [PERSON] , в тому числі при поїздках за межі території України, в той час як [PERSON] знаходилась на території України, здійснювались саме з карткових рахунків, що належать його цивільній дружині. Звичайно, [PERSON] не зазначав в своїх деклараціях ані цивільну дружину, ані її авто, ані її прикрас, ані шикарних вояжів придбаних за державні кошти, які зароблені [PERSON] на корупційних схемах» Судом встановлено, що недостовірна інформація, яка розміщена відповідачем, має негативний характер для позивача, порушує його честь та гідність, а також те, що в оскаржуваному інформаційному матеріалі є прямі звинувачення позивача у вчинені діянь, що мають ознаки злочину або адміністративного правопорушення, які не встановлені вироком або рішенням суду. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На недопустимості порушення вимог цієї статті багато разів наголошувалось Європейським судом з прав людини (Далі ЄСПЛ), в тому числі, в рішеннях справах: Сіреджук проти України (Siredzhuk v. Ukraine рішення у справі від 21 січня 2016 року, заява №16901/03), Кривошей проти України (Krivoshey v. Ukraine, рішення від 23 червня 2016 року, заява №7433/05). Вказані рішення, предметом перевірки у Європейському суді з прав людини у справі «Сіреджук проти України», в тому числі на предмет їх відповідності вимогам ст. 10. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод були, та за наслідками розгляду якої (рішення від 21.04.2016р.) ЄСПЛ не знайшов порушень цієї норми, вказавши зокрема наведене нижче. Європейський суд з прав людини вказав, що у цій справі суть позову про захист честі, гідності та ділової репутації стосувалась точності трьох конкретних тверджень про такі факти, як те, що голова порушив законодавство про вибори з метою отримати у них сприятливий для себе результат, що він був організатором позбавлення інваліда його земельної ділянки на користь свого приятеля та що його сім`я корупційним шляхом заволоділа будинком. Суд зазначає, що ці обвинувачення, сформульовані як прямі твердження про потенційно кримінальні зловживання, були досить серйозними. Суд також нагадує, що коли робляться твердження щодо поведінки третьої особи, деколи може бути важко встановити різницю між твердженнями щодо фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (там само). Відповідно Суд не вбачає проблеми у тому, що національні суди вимагали від заявника обґрунтування тверджень щодо фактів, які лежали в основі висловлених ним думок, які за відсутності достатніх доказів, могли вважатися наклепницькими. Слід також зазначити, що сам заявник у своїх заявах до національних судів та до Суду вважав зазначені твердження щодо фактів «правдивими» та надавав численні документи, які, на його думку, доводили правдивість його тверджень. Хоча деякі речення оскаржуваного тексту безсумнівно були оціночними судженнями, Суд доходить висновку, що вони були настільки глибоко переплетені із загальними фактологічними відомостями, що той факт, що національні суди у своїх рішеннях не розглядали їх окремо, сам по собі не порушує ніякого питання у цій справі. (п. 83). Далі Європейський суд з прав людини зазначає, що заявник не мав достатніх документів для підтвердження радикальних і зневажливих висловлювань щодо поведінки мера , а національний суд навів ряд доказів, у тому числі і офіційних документів, серед яких і рішення суду, які спростували звинувачення у фальсифікації результатів виборів. З цього слідує, що Суд не має підстав вважати, що національні суди прийняли свавільне рішення чи перевищили свої межі розсуду, коли дійшли висновку, що заявником не достатньо обґрунтовано правдивості своїх аргументів і що його заяви, які стосувалися поведінки мера не були наклепницькими. (п. 85). З огляду на ці та інші обставини справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що втручання у права заявника за ст. 10 Конвенції відповідало «нагальній суспільній потребі» і, як наслідок, не знайшов порушення цієї норми. У рішенні «Сіреджук проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не містить фактів для їх підтримки. Бо за відсутності таких доказів такі судження будуть розглядатися як такі, що принижують честь і гідність. Межі широкої критики публічної особи не можуть виключати критеріїв свободи вираження поглядів, які відповідно до практики Європейського суду з прав людини можуть підлягати обмеженням, зокрема, в частині визначення меж прийнятної критики, яка повинна бути підтверджена прийнятними та переконливими доказами. У справі, яка розглядається, твердження відповідача, які містяться в статті, спрямовані на створення у необмеженої кількості осіб однобічної думки про причетність позивача до порушення законодавства, в тому числі і в статті містяться серйозні звинувачення в кримінально караних діяннях і, за відсутності достатньо переконливих доказів про правдивість таких тверджень, вони підлягають спростуванню незважаючи на те, що зроблені по відношенню до позивача як публічної особи. Не можуть братись до уваги посилання відповідача на практику Європейського суду з прав людини по інших справах, зокрема, по справі «Лінґенс проти Австрії» (рішення від 8 липня 1986 року заява № 12/1984/84/131), оскільки факти даної справи, істотно відрізняються від розглянутих у вказаній справі. Так, у справі «Лінґенс проти Австрії», до заявника було застосовано санкції за поширення критичних оціночних суджень, що не підлягають доведенню, в той час позовна заява, яка розглядається судом, стосується захисту честі і гідності щодо тверджень відповідача про вчинення позивачем конкретних порушень законодавства. Тобто ці звинувачення сформульовані як прямі звинувачення про вчинення злочинів та звинувачення у протиправній поведінці. У рішенні по справі «Сірик проти України» (№ 6428/07) Європейський суд з прав людини зазначав, що може існувати необхідність захисту державних службовців від образливих, лайливих та наклепницьких закидів, розрахованих на те, щоб вплинути на виконання ними власних обов`язків та підірвати суспільну довіру до них та посад, які вони обіймають. Ступінь необхідності такого захисту визначається конкретними обставинами справи. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; Відповідно до стаття 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частини 4 статті 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до частин 6 та 7 статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена Відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України : рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про те, що є недостовірною та такою що не відповідає дійсності інформація розміщена на сторінці http://vlasti.net/news/304945, а саме: «Як [PERSON] через ФФУ дерибанив бюджетні кошти - розслідування Президент Української асоціації футболу (раніше - ФФУ, - ред.) [PERSON] придумав собі амплуа футбольного функціонера, який дбає про майбутнє покоління, будує футбольні поля, вкладає кошти у розвиток дитячого спорту. Однак, це не зовсім так. [PERSON] , завдяки мандату народного депутата та кріслу президента Української асоціації футболу, незаконно привласнював державні гроші. [PERSON] та контрольований ним завод «ФФУ Продакшн» Все почалося у 2016 році, коли контрольована [PERSON] Федерація Футболу України (сьогодні - УАФ, - ред.) отримала від УЄФА кредит 4 мільйони євро на побудову вітчизняного заводу з виготовлення штучного покриття для футбольних полів. Завод збудували, відкрили, а згодом з бюджету ФФУ корупційним шляхом, через фірму-посередника з Об`єднаних Арабських Еміратів - S.D.T. FZE, [PERSON] незаконно привласнив мільйони доларів, в тому числі - кредитних коштів УЄФА, у результаті закупівлі обладнання для згадуваного заводу. З метою незаконного заволодіння коштами федерації футболу, закупівля обладнання для заводу відбувалась через зареєстровану в ОАЕ офшорну фірму-прокладку S.D.T. FZE. Схема полягала в наступному: закупівля обладнання для заводу мала відбутись напряму від європейських та американських постачальників, натомість за особистою вказівкою [PERSON] , обладнання закуповувалось не на пряму, а через офшорну S.D.T. FZE із двадцятивідсотковою націнкою, яка осідала на рахунках [PERSON] Через використання цієї корупційної схеми різниця, яку федерація футболу переплатила по поставкам обладнання, сировини та матеріалів, перевищила мільйон доларів. Павелко та конфлікт інтересів Павелко, обіймаючи посаду президента ФФУ (сьогодні - УАФ, - ред.), паралельно є головою бюджетного комітету ВРУ. Користуючись цим, він забезпечив виділення 270 мільйонів гривень бюджетних коштів на будівництво футбольних майданчиків у регіонах України. Ще 270 мільйонів до цієї програми мали бути залучені із місцевих бюджетів. Простіше кажучи, [PERSON] пролобіював замовлення для підконтрольного йому заводу на 540 мільйонів гривень бюджетних коштів. Це - очевидний конфлікт інтересів коли, голова Федерації футболу, очолюючи бюджетний комітет, готує такий законопроект, безпосередньо бере участь у його прийнятті, а потім кошти потрапляють заводу підконтрольному особисто [PERSON] Для забезпечення власного заводу підрядами за рахунок державних коштів і подальшого їх привласнення, [PERSON] вдався одразу до кількох незаконних схем. Переважну частину цієї суми коштів завод [PERSON] отримав з державного бюджету та місцевих бюджетів за поставки штучного покриття. При цьому, завод [PERSON] отримував бюджетні підряди завдяки дискримінаційній вимозі у тендерній документації. Так, у листопаді 2017-го, перед відкриттям заводу з виробництва штучного покриття, Мінрегіонбуд оприлюднив типовий проект футбольних майданчиків, яким замовників будівництва зобов`язали придбавати лише один вид покриття - траву Liga Grass Pro, що виготовлена за технологією Polytan, вітчизняного виробництва, виробленням якої займається виключно завод [PERSON] , який і пролобіював цю вимогу. Тобто Мінрегіонбуд, вочевидь з подачі [PERSON] , зобов`язав державних та комунальних замовників купувати тільки продукцію заводу [PERSON] - «ФФУ Продакшн». Решту, а саме 95 мільйонів гривень завод [PERSON] заробив безпосередньо на будівництві 66 футбольних майданчиків у м. Києві, підряди по яким отримано в порушення закону України «Про публічні закупівлі». [PERSON] та ще один зі скандалів навколо державних грошей У 2006 році [PERSON] отримав від Родовід Банку кредитів на суму більше 25 млн доларів, на які він збудував у Дніпрі фешенебельний нічний клуб «Опера». Кредитні кошти так і не були повернуті [PERSON] державному банку. [PERSON] кредит взяв і відразу перестав платити, а у 2010 році раптово продав нічний клуб фірмі під назвою ТОВ «Індастріал Білдінг Компані». Гроші [PERSON] банку Родовід не повернув, а нічний клуб за борги було конфісковано. На аукціоні нічний клуб продали за безцінь людям, близьким до [PERSON] Прізвище останнього досі фігурує у офіційних документах і саме [PERSON] де-факто є власником клубу, а борг державному банку [PERSON] так і не повернув. Отже мала місце звичайна крадіжка, [PERSON] привласнив 25 мільйонів доларів та залишився фактичним власником нічного клубу, що свідчить про незаконне збагачення Павелка за рахунок коштів державного банку. Павелко та його люксове життя Розмір справжніх витрат [PERSON] не варто шукати в його деклараціях. Але достатньо просто переглянути соціальні мережі його цивільної дружини - [PERSON] , з якою той проживає однією родиною з 2015 року, щоб зрозуміти куди [PERSON] витрачає вкрадені у держави кошти. Зокрема, сторінки в соціальних мережах [PERSON] переповнені фотографіями з розкішних курортів, у люксових авто та коштовних прикрас і все це - за рахунок державних коштів. А ще - зі сторінок у соціальних мережах можна дізнатися, де живе подружжя [PERSON] та [PERSON] в квартирі житлового комплексу Diamond Hill, вартість оренди якої становить 17 тисяч доларів на місяць, і яку [PERSON] в порушення вимог закону про запобігання корупції не задекларував. Саме за рахунок коштів платників податків [PERSON] разом [PERSON] останні кілька років разом відпочивають на люксових курортах, де вартість відпочинку сягає десятків тисяч доларів за тиждень. Додамо, що розрахунки за послуги, які отримував [PERSON] , в тому числі при поїздках за межі території України, в той час як [PERSON] знаходилась на території України, здійснювались саме з карткових рахунків, що належать його цивільній дружині. Звичайно, [PERSON] не зазначав в своїх деклараціях ані цивільну дружину, ані її авто, ані її прикрас, ані шикарних вояжів придбаних за державні кошти, які зароблені [PERSON] на корупційних схемах». Суд приходить до висновку про те, що вказана недостовірна інформація не містить ознак оціночних суджень, має негативний характер для позивача та порушує його честь і гідність. Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved