Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Як зазначає позивач 4 червня 2013 року він уклав договір фінансового лізингу з відповідачем по справі і предметом лізингу був автомобіль марки Hyundai Santa Fe New 2.2 CRDI Impress. Відповідно до умов договору лізингодавець зобов'язаний передати предмет лізингу не пізніше 90 робочих днів з дати отримання авансових платежів. До 26 червня 2013 року ним всі необхідні попередні платежі було оплачено ( 32 630 грн. за організацію договору та 163 150 грн. авансового платежу). Проте, у встановлений договором дев'яносто денний строк, ніяких повідомлень про придбання автомобіля та можливість його передачі від лізингодавця він не отримував (при цьому, в судовому засіданні було, між сторонами було погоджено, що за вищезазначеними обставинами дев'яносто денний строк закінчувався 1 листопада 2013 року), в зв'язку з чим 25 листопада він звернувся до відповідача з заявою про повернення сплаченого ним платежу в сумі 163 150 грн., які отримав 4 грудня 2013 року. Мотивуючи тим, що відповідно до вимог чинного законодавства в разі розірвання договору з вини лізингодавця останній повинен повернути всі сплачені лізингоотримувачем кошти, позивач і просить суд стягнути з відповідача сплачені ним кошти за організацію договору в сумі 32 630 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн., оскільки він тривалий час накопичував кошти для придбання автомобіля, а відповідач отримавши значні кошти навіть не намагався виконати умови договору і придбати автомобіль, проте протягом шести місяців безпідставно користувався ними, і що дані дії відповідача позбавили його можливості користуватися як автомобілем, так і своїми коштами. В судовому засіданні відповідач подав до суду зустрічний позов, в якому, мотивуючи тим, що відповідач, лізингоотримувач, не виконав умов договору, тобто не сплатив комісійні за передачу предмету лізингу, та не здійснив доплату авансового платежу в зв'язку з підвищенням вартості предмета лізингу, що потягло за собою розірвання договору, а тому він повинен сплатити штраф за дострокове розірвання договору в сумі 32 630 грн.. В судовому засіданні кожна з сторін підтримала заявлені вимоги, не визнавши вимог, заявлених іншою стороною. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені первинним позивачем вимоги підлягають до часткового задоволення, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з таких підстав: Як вбачається з п. 1.7 договору фінансового лізингу № 008569 від 4 червня 2013 року предмет договору ПЕРЕДАЄТЬСЯ в користування лізингоодержувачу в строк не пізніше 90 днів робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу ( а.с. 8 ). На думку суду умови даного пункту договору в частині сплати комісії за передачу предмета лізингу за 90 днів до моменту передачі предмету лізингу, який ще навіть відсутній у лізингодавця, не відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі і ЦК України, в частині отримання коштів за предмет, який має бути переданий іншій стороні, але фактично відсутній у передаючої сторони.На думку суду вимоги лізингодавця про сплату комісії за передачу предмета лізингу можливі лише після придбання ним предмету лізингу і повідомлення лізингоотримувача про його наявність і можливість реальної передачі. З матеріалів справи вбачається, що станом на 26 червня 2013 року позивачем всі необхідні попередні платежі було оплачено, 32 630 грн. за організацію договору та 163 150 грн. авансового платежу ( а.с. 22-26 ), в зв'язку з чим строк придання автомобіля мав би закінчитися 1 листопада 2013 року, що було погоджено сторонами в судовому засіданні. Проте, в порушення умов договору, відповідач ніяких дій для придбання предмету лізингу не приймав, в зв'язку з чим позивач 13 серпня 2013 року був змушений особисто звернутися до керівництва відповідача з письмовою заявою про прискорення виконання умов договору ( а.с. 19 ), але ніякої відповіді не отримав і ніяких дій по придбанню автомобіля відповідач так і не прийняв, а тому 25 листопада 2013 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення сплачених ним коштів за договором лізингу ( а.с. 20 ), чим фактично заявив про розірвання договору. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» «Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови». За повідомленням позивача 4 грудня 2013 року він отримав від відповідача кошти в сумі 163 150 грн., що відповідає сумі сплаченого ним авансового платежу, а тому у відповідності до зазначеної вище статі закону відповідач повинен ще повернути позивачу сплачену ним суму комісії за організацію договору в сумі 32 630 грн., оскільки розірвання договору відбулося саме з вини відповідача, який протягом майже шести місяців взагалі не виконував умов договору. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то не заперечуючи, що діями відповідача по невиконанню умов договору позивачу заподіяно моральну шкоду, що відповідач безпідставно користувався коштами позивача протягом шести місяців, то суд вважає можливим задовольнити дані вимоги частково, в сумі 1000 грн., що на думку суду є достатнім, оскільки позивач не обґрунтував належним чином заявлену ним суму моральної шкоди. Що стосується зустрічного позову, то він не підлягає задоволенню, оскільки як зазначено вище ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоотримувача вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до заявлення вимог про розірвання договору, а тому вимоги позивача за зустрічним позовом є безпідставними. Суд також не може прийняти пояснення позивача за зустрічним позовом, щ станом на 27 вересня 2013 року вартість автомобіля збільшилась, а лізінгоодержувач не сплатив відповідні платежі збільшення вартості, оскільки суду не надані належні докази збільшення ціни автомобіля, якій заказував лізінгоодержувач (Hyundai Santa Fe New 2.2 CRDI Impress ), а надав лише довідку про вартість автомобіля Hyundai Santa Fe, що не є том автомобілем, який замовляв лізингоотримувач, і крім того позивачем не надано ніяких доказів, що лізігоотримувач повідомлявся про збільшення ціни автомобіля і про необхідність провести доплату необхідних платежів. Також суд не може прийняти до уваги пояснення позивача за зустрічним позовом, що в зв'язку з невиконанням відповідачем ( лізингоодержувачем ) умов договору у них була відсутня можливість передати лізингоодержувачу предмет договору, оскільки це не відповідає дійсності, тому що навіть на момент розірвання договору предмет договору, тобто автомобіль Hyundai Santa Fe New 2.2 CRDI Impress взагалі реально БУВ ВІДСУТНІЙ У ЛІЗИГОДАВЦЦЯ, і ніяких доказів стосовно того, що автомобіль був у наявності і готовий до передачі лізингоотримувачу суду не надано. Також суд враховує, що відповідачем за зустрічним позовом не надано суду ніяких доказів стосовно, як вони зазначають, неодноразових переговорів щодо урегулювання виниклої ситуації, навпаки докази неодноразового звернення до лізингодавця надані саме лізингоотримувачем, а відповідей на його звернення не було. Таки чином, оскільки догові лізингу було розірвано з вини лізингодавця, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» винна сторона повинна сплатити іншій стороні всі сплачені ним раніше платежі, а тому вимоги позивача за зустрічним позовом є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Outcome: partial