Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просить визнати незаконним дії АТ КБ «ПриватБанк» по списанню коштів у загальній сумі 14186,72 грн. з його рахунків; зобов`язати відповідача провести та надати розрахунок суми відсотків за користування за період з 26.12.2008 року по час проведення розрахунку незаконно списаними коштами, що підлягають стягненню на його користь; стягнути з відповідача на його користь суму списаних неправомірно з рахунків коштів у сумі 12899,79 з пенсійної картки та 1289,96 грн. з іншого карткового рахунку, а всього 14186,72 грн., а також суму як проценти банка за користування цими коштами, з моменту незаконного списання по цей час. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на початку 2008 року відповідач видав йому пенсійну картку, а також кредитну картку, які він отримав на підставі заяви від 07.03.2008 року. В подальшому з його пенсійної картки списувалися банком грошові кошти, що зараховувалися на пенсійну картку, при цьому такої згоди ним надано не було. З цього приводу він неодноразово усно та письмово звертався до банку, однак відповідач не надав будь -яких роз`яснень та документів. Судовими рішеннями встановлено, що його відносини з банком регулюються тільки заявою, якою не передбачено право банку на списання коштів з карткових рахунків. Крім того, за незаконне списання банком коштів з його рахунків він має право на отримання від відповідач процентів за користування незаконно списаними коштами 26.12.2008 року до теперішнього часу, однак не має спеціальних пізнань для належного розрахунку цієї суми, а тому заявляє вимогу про зобов`язання відповідача провести такий розрахунок та повернути цю визначену суму коштів на підставі встановленого судом факту незаконного списання коштів. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав суду письмові пояснення у справі, згідно яких просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, розгляд справи проводити без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне комерційне товариство «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2008 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір б/н, згідно з умовами якого [PERSON] отримав 21600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 06 жовтня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 16 081,91 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 5 239,01; заборгованість із сплати процентів за користування кредитом у розмірі 8 084,22 грн; заборгованість із сплати пені та комісії в розмірі 1754,78 грн; штраф (фіксована частина) в розмірі 250 грн; штраф (процентна складова) в розмірі 753,90 грн, яку АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь з відповідача. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2017 року, з урахуванням ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2017 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року б/н в розмірі 13 236,70 грн., судовий збір в розмірі 243,60 грн. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 04.09.2019 року скасовано ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21.11.2017 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2020 року змінено рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 2017 року . Зменшено суму заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» за кредитним договором від 07.03.2008 року з 13236,70 грн. до 9309,72 грн., з яких: 5239,01 грн. заборгованість по тілу кредиту, 3442,03 заборгованість за відсотками, 628,68 грн. заборгованість по комісії. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Із банківського рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк» проводило списання грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст.1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списало з належного йому банківського рахунку грошові кошти в загальному розмірі 14186,72 грн. У заяві [PERSON] від 07 березня 2008 року відсутні умови про те, що він доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості. Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07 березня 2008 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (період з 26.12.2008 року), звернення до суду із вказаним позовом (у березні 2020 року), тобто банк міг додати, як до своєї позовної заяви, так і до заперечень на позов [PERSON] витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві [PERSON] умов щодо права Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Конституційний Суд України у Рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку [PERSON] в загальному розмірі 14186,72 грн та невідповідність дій відповідача в цій частині вимогам закону та умовам укладеного договору, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта. Тому, позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, суд залишає без задоволення вимогу [PERSON] про зобов`язання відповідача провести та надати розрахунок суми відсотків за користування незаконно списаними коштами та стягнення суми цих процентів, оскільки суду не надано доказів про порушення прав позивача цій частині (відмова банку в проведенні та наданні розрахунку) та не надано розрахунок суми процентів з урахуванням вимог сит.81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Заперечення відповідача проти позову є неспроможним та спростовані вищенаведеними висновками суду, а вимога про застосування строку позовної даності є недоведеною та необґрунтованою. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1681,60 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог [PERSON] .

Outcome: partial