Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

20.07.2018 року до Новоодеського районного суду Миколаївської області надійшов цивільний позов АТ КБ "ПриватБанк" до відповідачки [PERSON] за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 13.03.2013 року, у розмірі 76098,85 грн. та судових витрат по справі. 22.08.2018 року за ухвалою Новоодеського районного суду вказану цивільну справу, з підстав визначених п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 31 ЦПК України, передано для розгляду за підсудністю до Новобузького районного суду Миколаївської області. 07.11.2018 року дана справа надійшла до Новобузького районного\~суду і\~за ухвалою\~судді цього\~суду від\~19.11.2018\~року справу\~прийнято до\~свого провадження,\~провадження у\~ній відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.12.2018\~року відповідачка\~направила до\~суду відзив\~на позов\~згідно з\~яким пред`явлений\~до неї\~позов не\~визнала повністю,\~зазначивши,\~що нарахування\~відсотків,\~пені та\~штрафу відбувалося\~позивачем безпідставно,\~оскількив заяві про видачу кредитних коштів від 13.03.2013 року, яку вона підписувала, не передбачено взагалі сплату відсотків та будь-якої неустойки за кредитом. Наголосила, що такі доводи збігаються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові Судової палати у цивільних справах від 11.02.2015 року в справі № 6-240цс14. Окрім того, посилаючись на сплив строків позовної давності, просила також застосувати наслідки загальної та спеціальної позовної давності та відмовити у задоволені позовних вимог повністю. 21.01.2019 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у цивільній справі № 754/13763/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 05.07.2019 року, через усунення підстав, які зумовили зупинення провадження у справі, судовий розгляд справи було поновлено. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судові засідання 21.08.2019 року та 10.09.2019 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подавала. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачки, судом, зі згоди представника позивача, 10.09.2019 року постановлено ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. При цьому, оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до такого висновку. Як слідує з матеріалів справи, 13.03.2013 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 9) і отримала кредит у розмірі 300,00 грн. Відповідно до ч.1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В\~ст. 530 ЦК України\~вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 цього Кодексу\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 7-5) [PERSON] порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість.\~\~ Зокрема, відповідно до вимог позовної заяви, станом на 31.05.2019 року, заборгованість позичальника [PERSON] перед банком за вищевказаним кредитним договором становила 76098,85 грн. з яких: 1596,66 грн. заборгованість за тілом кредиту; 66145,20 грн. заборгованість за відсотками; 4257,04 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3599,94 грн. штраф (процентна складова. Позивач, з посиланням на положення ч. 1\~ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього приводу суд вказує таке. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 Закону № 1023-XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 13.03.2013 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак, слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою (пенею та штрафами), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Укладений між сторонами кредитний договір від 13.03.2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача отриманого [PERSON] та непогашеного нею тіла кредиту в розмірі 1596,66 грн., а в решті вимог позову слід відмовити. Вирішуючи позицію відповідачки щодо спливу строків загальної позовної давності стосовно вимог про стягнення суми тіла кредиту, суд дійшов такого. Статтями 526, 257\~ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З розрахунку заборгованості, що маються у справі, вбачається, що відповідачка [PERSON] востаннє вносила кошти в рахунок погашення кредиту (2,68 грн.) ще 08.10.2015 року. Зважаючи на те, що відповідачка за умовами вказаного договору щодо щомісячного погашення кредитних коштів, повинна була внести черговий платіж до 30.11.2015 року, а тому у зв`язку з невиконанням вказаного зобов`язання, саме з цієї дати почав перебіг строку загальної позовної давності. Відтак, приймаючи до уваги те, що АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив відповідний позов 20.07.2018 року, а тому загальний строк позовної давності передбачений ст.\~257\~ЦК України не сплив. За таких умов доводи відповідачки щодо спливу строків позовної давності та наявності підстав для застосування наслідків спливу таких строків не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені останнім на оплату судового збору, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки позов підлягає задоволенню лише на 2,1% від заявлених вимог, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 37 грн. судового збору.

Outcome: partial