Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

19 серпня 2013 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину ВЕІ №153328 від 22.11.2006 року належить домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Щоглова, буд. 73, яке розташоване на земельній ділянці площею 609 кв. м. Поряд із її домоволодінням за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON], котрі в порушення санітарних вимог розташували дві зливні ями біля її будинку на відстані 1,5 - 1,9 м. Таке розташування зливних ям завдало їй значних матеріальних збитків та призводить до поступового руйнування будинку і гаражу. Крім того, [PERSON] збудував огорожу між домоволодіннями висотою 2,2-2,4 метри, що перешкоджає проникненню сонячного світла в будівлю і на земельну ділянку. З приводу протиправних дій відповідачів, нею подавались звернення до місцевих органів влади. Своїми діями відповідачі спричини їй матеріальну та моральну шкоду, у зв'язку з чим позивач, з урахуванням останніх уточнень, просить суд стягнути з відповідачів завдану матеріальну шкоду, яка визначена висновком експерта, моральну шкоду у розмірі 6000 гривень, зобов'язати відповідачів перенести вигрібні ями на відстань не менше 15 метрів від її будинку і гаражу та знести металеву огорожу, а також зобов'язати відповідачів надати їй право користування метровою зоною навколо належного їй гаража для здійснення його технічного обслуговування (т. 2 а.с.94-99). Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позивних вимог, оскільки вигрібна яма будувалась спільно з сином позивачки та батьком відповідача і використовувалась ними спільно. Службами водоканалу та екології проводились перевірки та ніяких порушень не було встановлено. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 листопада 2006 року належить ? домоволодіння, що знаходиться [ADDRESS] (т.с.1, а.с.9). [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 05 липня 2002 року та реєстраційного посвідчення від 01.08.2002 року - є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] (т.с.1, а.с. 89 - 91). Разом з відповідачем у даному домоволодінні проживає її чоловік - [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що попередніми власниками домоволодіння [ADDRESS] та № [ADDRESS] приблизно у 1994 році було викопану вигрібну яму під позначкою № 5, яка розташована в межах домоволодіння [ADDRESS] та спільно використовувалася власниками обох будинків. Відповідно до технічного паспорту станом на 18 листопада 2013 року, на території домоволодіння [ADDRESS] існує 3 (три) вигрібні ями, 2 (дві) з яких з позначками № 4, № 5 були побудовані близько до спільної межі від житлового будинку позивача приблизно 1,5 - 2 метри. Ці обставини не заперечувалася сторонами в судовому засіданні та узгоджуються з відповідями органів місцевого самоврядування на звернення позивача (т. 1 а.с.10-15) та висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз 24.04.2014 року №2695/2696-13 (т. 2 а.с.64-90). Так, з відповіді Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 02 вересня 2009 року № М-34 вбачається, що під час обстеження домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] встановлено, що в домоволодінні [ADDRESS] близько спільної межі розташовані дві вигрібні ями, що суперечить нормам ДБН, у зв'язку з чим власнику домоволодіння [ADDRESS] вказано на необхідність вжиття заходів по приведенню до норм системи каналізування житлового будинку (т.с.1 а.с.10). Відповідно до висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз 24.04.2014 року №2695/2696-13 однією з причин пошкодження зовнішніх стіни та внутрішнього оздоблення житлового будинку «А-1», розташованого по вул. Щоглова, 73 у м. Дніпропетровську, є довготривале використання вигрібних ям № 4, № 5 у домоволодінні [ADDRESS], а вартість ремонтно-відновлювальних робіт внутрішнього оздоблення приміщень 1-2 - (7,7 м.кв.) - кухні та 1-3 - (15,2 м.кв.) - житлової кімнати, в житловому будинку №73 по вул. Щоглова у м. Дніпропетровську, складає 12 519 грн. 60 коп. (т.с.2 а.с.65-71). В судовому засіданні експерт [PERSON], який проводив дану будівельно - технічну експертизу, підтвердив свої висновки та наголосив на тому, що саме використання вигрібних ям є однією з причин руйнації будинку позивача, оскільки такий висновок можна зробити з того, що пошкодження будинку відбувається виключно з боку розташування цих ям, де має місце просадка грунту та як наслідок самого будинку позивача, що зупинити шляхом встановлення будь яких захисних споруд не можливо. Такі доводи експерта [PERSON] виключають версію відповідачів про можливість руйнації будинку з інших причин та спростовують доводи останніх про не вжиття заходів з належного догляду та будівельно - технічного утримання свого будинку позивачем. Відповідно до п.3.26 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» дворові вбиральні та очисні споруди каналізації необхідно розташовувати у глибині подвір'я не ближче ніж 15 метрів від вікон житлових будинків, у тому числі і сусідніх садиб. Таким чином, при будівництві вигрібних ям були порушені норми діючого законодавства, що призвели до пошкодження домоволодіння позивача та подальше використання вигрібних ям призводить до завдання збитків позивачу, пов'язаних з руйнуванням її будинку. Твердження відповідача [PERSON] про те, що ці вигрібні ями використовувалися спільно з позивачем на протязі тривалого часу, не є підставою для звільнення її від відповідальності за завдану матеріальну шкоду та необхідності усунення перешкод позивачу у заявлений ним спосіб, оскільки за загальним правилами ст. 319 ЦК України, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.4, 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно п.2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. З огляду на те, що висновком експерта встановлено порушення норм п.3.26 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» з боку господаря (власника) будинку [ADDRESS] і таке порушення має безпосередній причинний зв'язок з пошкодженням майна позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, в сумі визначеній висновком експерта на рівні 12519,60 гривень та зобов'язання відповідачів перенести вигрібні ями з позначками № 4 та № 5, згідно технічного паспорту станом на 18 листопада 2013 року, які розташовані на території домоволодіння № [ADDRESS] на відстань не менше 15 метрів від будинку [ADDRESS] у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень». Розглядаючи позовні вимоги в частині знесення огорожі, суд виходив з наступного. З технічного паспорту на будинок відповідача [PERSON] станом на 18 листопада 2013 року, вбачається, що висота огорожі з позначкою № 3 побудованої відповідачем між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] складає 1,80 метрів (а.с. 26-31) та встановлена ця огорожа без згоди позивача. Відповідно до п. 4 ДБН 441-72, огорожа може бути не вищою 1,2-1,6 м., прозорою із металевої сітки або залізобетонна гратна і не перешкоджати інсоляції приміщень сусідніх житлових будинків. Такі самі вимоги затверджені і рішенням сесії Дніпропетровської міської ради від 25.02.2009 р. №33/34 «Про затвердження правил забудови м. Дніпропетровська», про що наводиться у відповіді Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 01.06.2010 року (а.с.13). Відповідно до п. 2 ст. 108 Земельного кодексу України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та п. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Вирішуючи питання щодо заявленого позивачем способу захисту порушеного права, суд виходить з приписів ст. 152 ЗК України та наявності існуючих порушень з боку відповідача [PERSON] п. 4 ДБН 441-72 та затверджених рішенням сесії Дніпропетровської міської ради від 25.02.2009 р. №33/34 Правил забудови м. Дніпропетровська, які встановлюють вимоги до огорожі, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача [PERSON] встановити огорожу відповідно до норм ДБН 441-72, а саме висотою не більше 1,2-1,6 м, може бути із стальної сітки або залізобетонна гратна, допускається застосування місцевих матеріалів з урахуванням економічної і технічної доцільності, але огорожа повинна бути провітрюваною, прозорою, не перешкоджати інсоляції території та приміщень сусідніх житлових будинків. Натомість суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідачів надати позивачу право користування метровою зоною навколо належного їй гаража для здійснення його технічного обслуговування. Приходячи до такого висновку суд виходив з того, що земельна ділянка для будівництва цього гаражу площею 18 кв.м. виділялася рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 24.04.1992 року № 206 не позивачу, а іншій особі - [PERSON]. З технічного паспорту (штампу про самовільне будівництво) на будинок позивача [ADDRESS] станом на 25.11.2005 року вбачається, що вказана земельна ділянка не належить позивачці та не належала її померлому чоловіку [PERSON] (т.1 а.с.76-80). Крім того, погодження та встановлення чітких меж земельної ділянки відповідача [PERSON] підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на її ім'я (т. 1 а.с.96) та актом встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі за підписом самої позивачки [PERSON], а тому вирішення питання про право користування чужої земельною ділянкою для обслуговування гаражу повинно вирішуватися в порядку встановлення земельного сервітуту за нормами Земельного кодексу України та за заявою безпосередньо зацікавленої у цьому особі. У відповідності до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позовні вимоги позивач у частині відшкодування моральної шкоди в сумі 6000 гривень мотивуються сильними душевними стражданнями, нервовими зривами, яких вона зазнала внаслідок спричинення їй завданої матеріальної шкоди. Однак на думку суду зазначена сума є значно завищеною, не відповідає дійсним обставинам справи, глибині та періоду страждань, не ґрунтується на засадах розумності та справедливості, а висунута позивачем через вкрай виниклих неприязних стосунків між нею та відповідачами, а тому розмір її відшкодування слід зменшити до 1000 гривень. Визначаючи саме такий розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходив з характеру та обсягу душевних страждань, яких вона зазнала за весь час вирішення питання з відповідачами з приводу перенесення вигрібних ям, від яких відбувалася руйнація її будинку, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивачки з боку відповідача [PERSON], а не про покарання останньої за її неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги лише до відповідача [PERSON], суд вважає її належним відповідачем по справі, оскільки вона є єдиним власником домоволодіння [ADDRESS], на території якого знаходяться вигрібні ями, які належать цьому власникові. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходе до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial