Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказала про те, що 21.09.2018 вона звільнився за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Всупереч законодавству\~після її\~звільнення з\~нею не\~було проведено\~повного розрахунку.\~З цього\~приводу [PERSON] \~звернулась до\~суду.\~26.11.2018\~Ковпаківський районний\~суд м.\~Суми задовольнив\~позов [PERSON] \~до Публічного\~акціонерного товариства\~«Сумське машинобудівне\~науково-\~виробниче об`єднання»\~про стягнення\~невиплаченої заробітної\~плати.\~За цим\~рішенням з\~Відповідача було\~стягнено середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні в\~розмірі 6299,64\~грн.\~з наступним\~утриманням з\~цієї суми\~податків і\~обов`язкових\~платежів.\~Тобто з\~моменту її\~звільнення по\~день ухвалення\~рішення.\~Фактично розрахунок\~було проведено\~07.07.2021.\~Тобто Публічне\~акціонерне товариство\~«Сумське машинобудівне\~науково-виробниче\~об`єднання»\~повинно сплатити\~середній заробіток\~з 27.11.2018\~по 07.07.2021.\~Рішенням Ковпаківського\~районного суду\~м.\~Суми від\~26\~листопада 2018\~року по\~справі №\~592/16024/18\~було встановлено,\~що середньоденна\~заробітна плата\~без урахування\~податку на\~доходи фізичних\~осіб та\~військового збору\~ [PERSON] \~становить -\~233\~грн.32\~коп.\~Відповідно до\~Наказу №75\~від 21.03.2014\~«Про встановлення\~режиму неповного\~робочого тижня»\~у ПАТ\~«Сумське машинобудівне\~науково-виробниче\~об`єднання»\~з 26.05.2014\~встановлено всім\~працівникам триденний\~неповний робочий\~тиждень,\~робочі дні:\~понеділок,\~вівторок,\~середа.\~Тому середній\~заробіток за\~час затримки\~з 27.11.2018\~по 07.07.\~2021\~становить 91228,12\~грн. У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 91228,12 грн. Представник відповідача - АТ «Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання», надіслав до суду відзив на позов, в якому не заперечував щодо ціни даного позову, однак просив суд застосувати принцип співрозмірності , зменшивши суду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 7563,63 грн. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання» та 21.09.2018 була звільнена з займаної посади за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення позивача відповідачем не було здійснено позивачеві виплати всіх сум, що належать йому від підприємства в день його звільнення, а також позивачеві не виплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України,- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 26.11.2018 стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково виробниче об`єднання» на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 46725,40 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6299,64 грн., з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів (а.с.6). Рішенням суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача склала 233,32 грн. З виписок вбачається, що АТ "СМНВО" здійснювало виплати заборгованості із заробітної плати та остаточно розрахувалося 07.07.2021 (а.с. 5), то період затримки розрахунку становить з 27.11.2018 по 07.07.2021, становить 391 робочий день, а сума середнього заробітку складає 91228 грн 12 коп. Однак, виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи розмір заборгованості із заробітної плати позивача - 46725 грн. 40 коп, за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно із ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц та визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж просив позивач. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. За таких обставин, вважає за необхідне стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40000 грн. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 400 грн. (40000 грн. х 912,28 грн. : 91228,12 грн.) На підставі викладеного та

Outcome: partial