Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

14.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Траєкторія» заборгованість за кредитним договором № 2569-К від 26.11.2009 року в розмірі 196721,21 грн. та судові витрати в розмірі 1967,21 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.11.2009 року між Кредитною спілкою «КС Володар» (далі - позивач) та [PERSON] (далі - відповідач-1) було укладено кредитний договір № 2569-К, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу-1 кошти в розмірі 98 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування в розмірі 42% річних, строком, який не перевищує 24 місяці. В забезпечення виконання зазначеного договору між позивачем та [PERSON], ТОВ «Траєкторія» 26.11.2009 року було укладено Договори поруки, відповідно до умов яких зазначені особи поручилися перед позивачем відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що випливають з кредитного договору. Позивач посилається, що в порушення умов укладеного Договору, відповідачі свої зобов'язання не виконали, а тому рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто заборгованість станом на 18.11.2010 року в розмірі 202 562,55 грн. Позивач зазначає, що згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, а оскільки відповідачі не виконали рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року, заборгованість за зобов'язаннями згідно Кредитного договору № 2569-К від 26.11.2009 року не погасили, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по відсоткам за період з 07.04.2013 року по 31.08.2014 року в розмірі 196 721,21 грн. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначала, що починаючи з листопада 2012 року із нарахованої заробітної плати відповідача-1 проводилось утримання сум в розмірі 20 відсотків, й станом на грудень 2014 року загальна сума, яка була утримана з [PERSON] в рахунок погашення суми за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року становить 244 875 грн. 80 коп. Таким чином. посилалася, що відповідачем-1 в повному обсязі виконано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року, а звернення Кредитної спілки «КС Володар» до суду з даним позовом, є фактично наміром подвійного стягнення з відповідачів грошових коштів за кредитним договором. Крім того, представник відповідача-1 заявила клопотання про застосування строку позовної давності в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України, посилаючись на те, що оскільки відповідачем-1 остання сплата за кредитним договором добровільно була здійснена 15 листопада 2010 року, то строк позовної давності щодо звернення позивача до суду з даним позовом до відповідача-1, сплив 16.11.2013 року. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року виконано в повному обсязі. Також зазначила, що наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості здійснений позивачем є недопустимим та незрозумілим, оскільки з нього не можна зрозуміти за якою формулою нараховувалась заборгованість, на яку суму нараховувались проценти та звідки бралась сума заборгованості. Крім того, представник відповідача-2 посилалася на те, що оскільки в Кредитному договорі передбачено розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов'язання, будь-які підстави для стягнення процентів в порядку ст. 625 ЦК України відсутні. Також, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України вважала поруку припиненою. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач-3 ТОВ «Траєкторія» в судове засідання свого представника не направило, про дату та час розгляду справи повідомлене належним чином, про причини неявки суд не повідомило. Вислухавши думку сторін, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача-3. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що 26 листопада 2009 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено Кредитний договір №2569-К (а.с.6-7). Відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору позивач надав відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 98 000,00 грн., а відповідач-1 зобов'язувався повернути позивачу кредит та сплатити відсотки за його використання із розрахунку 42% річних на умовах, викладених в Кредитному договорі не пізніше 26.05.2010 року. 26 листопада 2009 року між позивачем, відповідачем-1 та [PERSON], було укладено договір поруки (а.с.10). Також, 26 листопада 2009 року між позивачем, відповідачем-1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» було укладено договір поруки (а.с.9). Відповідно до п.1.1 Договорів поруки відповідач-2 і відповідач-3 зобов'язуються перед позивачем у випадку невиконання відповідачем-1 своїх зобов'язань за Кредитним договором в частині повернення суми отриманого відповідачем кредиту, відсотків за користування ним та сплати штрафних санкцій, виконати зобов'язання відповідача-1, що виникли за Кредитним договором, згідно наданого кредитного розрахунку. Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2011 року по справі №2-839/11, було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 202 562,55 грн., державного мита в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., а всього 204 382, 55 грн., у зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань (а.с.13-15). Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, виходячи з даних вимог законодавства, рішення суду від 25.05.2011 року, є обов'язковим для розгляду даної справи. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржниками не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно ч. 2 п. 17 Постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Суд вважає, що вказана вище норма права не позбавляє права кредитора звернутися до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання, після рішення суду про стягнення з останнього основного боргу. Крім того , суд враховує, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків . Відповідно до п.2.4. Кредитного договору, нарахування відсотків за використання кредиту здійснюється щоденно за фактичну кількість днів його використання. Пунктом 2.3. Кредитного договору передбачено, що днем повернення кредиту вважається день зарахування на рахунок Кредитодавця у повному обсязі (або сплати Позичальником в касу Кредитодавця готівки) суми кредиту, нарахованих відсотків за використання кредиту та штрафних санкцій, в разі їх наявності. Згідно Звіту про здійсненні відрахування та виплати за період з 01.11.2012 року по 31.12.2014 року та Постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2014 року вбачається, що рішення суду від 25.05.2011 року було виконано в грудні 2014 року (а.с.30-31,77-78). З розрахунку заборгованості позивача вбачається, що позивачем було нараховано заборгованість по відсоткам у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за період з 07.04.2013 року по 31.08.2014 року в розмірі 196 721,21 грн., тобто до повного погашення заборгованості за Кредитним договором №2569-К від 26.11.2009 року та у відповідності до судового рішення, що узгоджується з вимогами ч.2 ст. 625 ЦК України (а.с.4). Відповідачами не надано доказів на спростування розрахунку заборгованості наданого позивачем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення вказаної вище заборгованості з відповідачів є обґрунтованими. Суд не знаходить підстав для задоволення клопотання представника відповідача-1 про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Представник відповідача-1 посилається на те, що строк позовної давності сплинув 16.11.2013 року, оскільки останній добровільний черговий платіж за кредитним договором було виконано [PERSON] 15.11.2010 року. Суд не погоджується з таким твердженням представника відповідача-1, оскільки позивачем первинно пред»явлено позов в 2010 році, відповідне рішення ухвалено 25.05.2011 року, а виконане лише в грудні 2014 року. Таким чином, в контексті вимог чинного законодавства, строк позовної давності повинен рахуватися з дати, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав, в даному випадку з дати закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду в повному обсязі, а не з дати прострочення виконання взятих зобов»язань боржником. В той же час, даний позов заявлено про стягнення заборгованості по відсоткам за період з 07.04.2013 року по 31.08.2014 року в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України та поданий до суду 14.11.2014 року, з урахуванням відсутності фактичного виконання рішення суду від 25.05.2011 року. За таких обставин, суд вважає, що посилання відповідача-1 щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, є необґрунтованим. Що стосується тверджень відповідача-2 про припинення поруки в силу ч.4 ст. 559 ЦК України , слід зазначити. Так, відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у порядку передбаченому законом пред'явлено вимогу до поручителя про стягнення кредитної заборгованості, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 25.05.2011 року. Пред'явлення даного позову в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України про стягнення відсотків у розмірі 196 721, 21 грн., при невиконанні рішення суду, не є в розумінні вимог чинного законодавства підставою для застосування наслідків передбачених ч.4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки. Відповідно до положень ч.1, ч. 8, Розділу Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2011 р., наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Траєкторія» заборгованість по відсоткам за кредитним договором № 2569-К від 26.11.2009 року за період з 07.04.2013 року по 31.08.2014 року в розмірі 196721,21 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦПК України. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Зі змісту вказаної норми вбачається можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Як встановлено вище, між сторонами було укладено два окремі договори поруки, а тому поручителі, тобто відповідачі [PERSON] та ТОВ «Траєкторія» не несуть солідарної відповідальності перед кредитором, так як відсутня їх спільна порука. Таким чином, кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Кредитної спілки «КС Володар». Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 655,74 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial