Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] 25 вересня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з відповідачем з 09 липня 2016 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховували одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про роздільне мешкання, мешкають окремо; стосунки погіршилися, сім`я фактично майже розпалась; позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов`язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини в добровільному порядку участі майже не приймає, мешкають (позивач з дитиною) окремо. Вона (позивач) зараз офіційно не працює, має низькі доходи, доглядає свою дитину, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дитини (харчування, лікування та інш.). Дохід відповідача є, він постійний, аліменти на інших дітей не виплачує. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини до досягнення вказаною дитиною повноліття в розмірі 1/3 частин всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, а також просила стягнути з відповідача на її користь щомісячно аліменти в розмірі також ј частки його заробітку на її утримання до досягнення сином трьох років, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнав, вказавши на те, що дійсно з позивачкою перебувають в шлюбі, мешкали разом і мають неповнолітнього сина, він не заперечує проти аліментів, хоче має намір добровільно надавати і надавав матеріальну і іншу допомогу на утримання їх дитини, згоден надавати таку допомогу і за рішенням суду, щоб ці кошти йшли на їх дитину, вважає, що сума позову по закону завищена, потрібно меншу суму і він в змозі виплачувати такі аліменти, працює, має заробітки, не заперечував проти задоволення позову в цій частині і розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] з 09 липня 2016 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховували одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , їх з відповідачем стосунки не склалися, мешкають окремо; стосунки погіршилися, сім`я фактично майже розпалась; позивачка мешкає з сином, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов`язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини в добровільному порядку участі майже не приймає, мешкають (позивач з дитиною) окремо. Вона (позивач) зараз офіційно не працює, має низькі доходи, доглядає свою дитину, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дитини (харчування, лікування та інш.). Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , він не звільняється від обов`язку щодо утримання цієї дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. На теперішній час позивач мешкає разом зі своїм неповнолітнім сином, займається його вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаної дитини матеріальну допомогу надає добровільно, але не регулярно та в різних сумах і проявах та тільки останнім часом, тому мати цієї дитини вимушена була звернутися з позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що сторони є батьками свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ця неповнолітня дитина свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час не працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини до досягнення нею повноліття в заявленій сумі, заробітку відповідача, щомісячно в загальній сумі - 1/4 частині всіх видів доходу відповідача. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач офіційно працює, має постійний дохід і певне матеріальне становище, інших стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. На підставі ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, нім їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з частиною позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць. Так згідно статті 7 Закону України "Про державний бюджет": установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень, Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» : установити у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме не у розмірі заявлених вимог щомісячно, а відповідно до закону - загальний розмір аліментів на одну дитину: 1/4 частина доходу відповідача, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів у заявленій позивачем сумі, розмірі аліментів. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, то таке стягнення відповідно до ст. 84, 91 СК України можливе лише за умови, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач не виплачує аліменти на утримання інших дітей, суд вважає можливим стягнення і за цим позовом на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку відповідача, отже загальна сума аліментів вже майже Ѕ частка заробітку відповідача, стягненням же аліментів на утримання і дружини до досягнення дитиною трьох років загальна сума стягуваних з відповідача аліментів не буде перевищувати Ѕ частину його заробітку, що не буде порушенням його прав і передбаченого законом загального розміру всіх стягнень з особи. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення неповнолітньою дитиною трьох років з часу подачі позову, оскільки це передбачено законом і відповідачем не доведено сплати цих аліментів за вказаний період в добровільному порядку (з метою уникнення подвійного стягнення тих же аліментів). На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка не працює, має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу отримує, але незначну, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила його, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1 409 грн. 60 коп.. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , на користь матері цієї дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 25 вересня 2018 року; стягувати з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровська, Україна, аліменти на користь матері неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, до досягнення їх сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] включно, починаючи стягнення з 04 червня 2019 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітню дитину та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial