Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

У червні 2020 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просить суд: 1) припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; 2) визнати право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950, за нею 08.04.2013 року зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] ; право власності на 6/25 частин вказаного будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області 18.08.1986 року за № 3-2070; право власності на 152/300 частин вказаного будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Білоцерківської державною нотаріальною конторою Київської області 27.06.2001 року; право власності на 38/300 частин цього ж будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950. Після цього, 06.06.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 2-220/11, яким позов [PERSON] задоволено, припинено право власності [PERSON] на належні їй 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] , стягнуто на її користь вартість належної їй частки у спільному майні в розмірі 41 850 грн., визнано за [PERSON] право власності на 38/300 частин вказаного житлового будинку. На підставі вказаного заочного рішення 05.09.2013 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] . В результаті поділу майна між [PERSON] та [PERSON] , 09.10.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . 13.07.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заочне рішення у справі № 2-220/11 скасовано. В подальшому ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 18.11.2015 року провадження у справі закрито. Разом з тим, 19.09.2015 року [PERSON] здійснила відчуження спірної квартири [PERSON] на підставі договору дарування. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2016 року задоволено позов [PERSON] , витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Однак, 15.01.2020 року звернувшись до державного реєстратора для проведення реєстрації права власності на вказану квартиру, позивач отримала відмову, мотивовану суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. Вважає, що порушені її права, передбачені статтею 319 ЦК України, тому звернулась до суду за захистом. 24.06.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 05.08.2020 року ухвалою судді прийнято справу до провадження, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02.09.2020 року ухвалою суду за клопотанням позивача залучено до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 23.11.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.03.2021 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли пояснення відносно того, що оскільки справа не може бути визначена, як спадковий спір, тому вона є малозначною. 09.03.2021 року від третьої особи [PERSON] на адресу суду надійшли пояснення по справі з запереченнями на позов. Вказані пояснення мотивовані тим, що права особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦПК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. 20.05.2021 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшли пояснення, обґрунтовані тим, що питання про незаконність вибуття майна з власності позивача встановлене, а питання щодо витребування цього майна з незаконного володіння відповідача вже вирішено постановою Верховного Суду, в інший спосіб позивач не має можливості здійснити реєстрацію свого права власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, надала пояснення по суті справи. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення, надав пояснення, зазначивши, що позивачу вже належить 1/6 частин спірного житла згідно рішення Верховного Суду, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950, є співвласниками 19/50 частин житлового будинку [ADDRESS] . На підставі вказаного свідоцтва за [PERSON] зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2013 року № 2116087. За [PERSON] зареєстровано право власності на: 1) 38/300 частин цього ж будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950; 2) 152/300 (19/25) частин вказаного будинку - на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Білоцерківської державною нотаріальною конторою Київської області 27.06.2001 року № 1-2071, що підтверджується копією листа МБТІ від 19.09.2005 року № 2695 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.09.2013 року № 9484461. Вказаним листом також зазначено, що право власності на 6/25 частин вказаного будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області 18.08.1986 року за № 3-2070. 06.06.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 2-220/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, припинено право власності [PERSON] на належні їй 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] , стягнуто на її користь вартість належної їй частки у спільному майні в розмірі 41 850 грн. та визнано за [PERSON] право власності на 38/300 частин вказаного житлового будинку. На підставі вказаного заочного рішення 05.09.2013 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] . В подальшому, 09.10.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , а за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2016 року № 52671722 та витягом з вказаного реєстру від 09.10.2014 року № 27898119. 13.07.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано заочне рішення у справі № 2-220/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, справу призначено до розгляду по суті. 18.11.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. Разом з тим, 19.09.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. № 1498, здійснила відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.10.2015 року № 45635294. 10.10.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/7310/16-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Вказаним рішенням встановлено, що 38/300 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в будинку [ADDRESS] цілком відповідає 1/6 частині квартири [ADDRESS] . 20.06.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі № 357/7310/16-ц рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2016 року залишено в силі. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Приймак Н.В. від 15.01.2020 року № 20657165 відмовлено [PERSON] у державній реєстрації прав власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту рішення державного реєстратора вбачається, що причиною відмови стала наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, зокрема, під час формування відомостей за результатами пошуку інформації з ДРРПНМ за адресою: [ADDRESS] , встановлена інформація про державну реєстрацію прав власності на квартиру № 2 та квартиру [ADDRESS] , що утворилась внаслідок поділу житлового будинку [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Як передбачено статтею 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] у 1986 році набула право власності на 38/300 частин житлового будинку [ADDRESS] , 06.06.2013 року рішенням суду незаконно позбавлена вказаного права та визнано право власності на вказану частку за [PERSON] , згодом вказане рішення скасовано. В період припинення права власності [PERSON] на належне їй майно, [PERSON] разом з співвласником будинку здійснено поділ на квартири № 1 та № 2 . В подальшому [PERSON] відчужено квартиру № 2 [PERSON] . Рішенням суду на користь [PERSON] витребувано 1/6 частини квартири [ADDRESS] , що утворилась в результаті поділу. У рішенні зазначено, що 38/300 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в будинку [ADDRESS] цілком відповідає 1/6 частині квартири [ADDRESS] . Згідно з абзацом 3 частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону). Згідно з частиною 4 статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним із його обов`язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав на один і той же об`єкт нерухомого майна. Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1). Наявність такої суперечності між заявленим та вже зареєстрованим правом у розумінні пункту 6 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV є підставою для відмови в державній реєстрації прав. Тож, відмовляючи у здійсненні державної реєстрації, державний реєстратор керувалась саме цією нормою, оскільки встановила суперечності між заявленим та вже зареєстрованим правом, що утворились внаслідок поділу житлового будинку [ADDRESS] , тому відмовила у здійсненні реєстрації. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності позивача на набуте майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із частиною 1 статті 82, частиною 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доводи заперечень відповідача і третьої особи, на думку суду, не спростовують фактичних обставин справи, а також доводів позовної заяви, поданої [PERSON] з метою відновлення (захисту) своїх прав в судовому порядку. Проаналізувавши вищенаведене, зважаючи на факт набуття позивачем майна у визначений законом спосіб, враховуючи, що судовим рішенням встановлена відповідність часток відносно нерухомого майна, що вибуло та згодом повернуто на підставі судових рішень, встановлені державним реєстратором розбіжності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідність його задоволення повністю. В силу положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 681,30 (840,80+840,50) грн.

Outcome: approved