Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь 540996 гривень 51 коп. заборгованості, з яких 399650 грн. - борг за зобов'язанням, 39482,09 грн. - 3% річних від простроченої суми, 98308,42 грн. пені, а також 3556 грн. судових витрат. Позов мотивував тим, що 26 лютого 2010 року відповідно до розписки та в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] він передав у борг [PERSON] 50000 доларів США строком на шість місяців. Проте, в порушення умов укладеного договору відповідач в обумовлений строк борг не повернув та ухиляється від будь-яких зустрічей та перемовин із ним, що і змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач у судовому засіданні 15.01.2014 року, а його представник в процесі всього розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі за обставин, викладених вище та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив із тих підстав, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували як сам факт укладення між сторонами договору позики так і факт передачі [PERSON] грошових коштів в сумі 50000 доларів США, оскільки у наявній розписці відсутні всі істотні умови, яким має відповідати письмовий правочин. Крім того, представник відповідача звернув увагу суду, що позовна заява здана [PERSON] на пошту 27.08.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а відтак просив застосувати при розгляді даної справи положення ч. 3 ст. 267 ЦК України. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи та оригінал розписки від 26.02.2010 року, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог зважаючи на наступне. Так, судом встановлено, що 26 лютого 2010 року [PERSON] позичив [PERSON] 50000 доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] склав відповідну письмову розписку. Обставини передачі [PERSON] обумовленої суми коштів, окрім розписки, знайшли своє підтвердження в поясненнях позивача [PERSON] та свідченнях допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], в присутності яких [PERSON] отримував грошові кошти та письмово засвідчував даний факт. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Як вбачається з матеріалів справи, позичальником [PERSON] 26.02.2010 року була написана розписка про отримання ним позики в сумі 50000 доларів США у [PERSON] Даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення), а тому вона є належним підтвердженням укладення правочину. Отже суд приходить до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання, а тому даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Разом із тим, як з'ясовано у судовому засіданні, в установлений строк, тобто в межах шести місяців з моменту отримання коштів, відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань та ухиляється від повернення боргу, тим самим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно інформації про офіційні курси гривні до іноземних валют, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного Банку України, станом на дату звернення до суду із даним позовом, 100 доларів США становлять 799,3000 гривень. Таким чином сума заборгованості за укладеним договором позики становить 399650 гривень (50000 доларів США х 7,993). Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем не надано жодних доказів на виконання взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення основної заборгованості за договором позики в сумі 399650 гривень підлягають задоволенню в повному обсязі, так як доведені матеріалами справи. Доводи представника відповідача про те, що розписка не може бути належним доказом в підтвердження укладення договору позики, так як у ній не вказано серію та номер паспорта [PERSON], країну походження іноземної валюти (долари США чи долари іншої країни), строк повернення боргу, що є обов'язковою умовою такого документу, суд не приймає до уваги, оскільки законодавством України не встановлено типової форми щодо цього документу. Також, як уже зазначалося вище, даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення). Обставини передачі грошових коштів саме у доларах США випливають як із самого змісту розписки так із пояснень свідків, які підтвердили, що предметом позики були долари США зібрані в п'ять пачок, які [PERSON] особисто переглядав. Відтак, досліджена в судовому засіданні письмова розписка від 26.02.2010 року є належним підтвердженням укладення правочину між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином суд вважає, що позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних від неповернутої суми коштів за договором позики. Однак, заявлена у цій частині позову вимога про стягнення 39482,09 грн. 3% річних за період прострочення з 01 жовтня 2010 року по 15 січня 2014 року, в повному обсязі задоволеною бути не може зважаючи на наступне. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу) тривалістю у три роки. У даному випадку це період за останніх три роки перед зверненням до суду з відповідною заявою, тобто з 15.01.2011 року по 15.01.2014 року. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 36034,20 грн. (399650 х 3 х 1097 :365 :100), яка і підлягає стягненню з відповідача [PERSON] У свою чергу вимога позивача про стягнення на підставі ст. 549 ЦК України пені за період з 01 листопада 2010 року по 15 січня 2014 року в загальній сумі 98308,42 грн. є безпідставною. Так, пеня, за визначенням чистини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В даному випадку суд вважає за необхідне відмітити, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Як вбачається зі змісту розписки від 26.02.2010 року, жодних умов щодо нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов'язання вона не містить, і жодним законодавчим актом не передбачено обов'язок боржника за розпискою здійснити сплату відповідної суми. За наведених вище обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову [PERSON] в частині стягнення пені в сумі 98308,42 грн., так як заявлена вимога не ґрунтується на законі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеному ні відповідачем [PERSON] ні його представником не надано жодних доказів на спростування існуючої заборгованості перед [PERSON] як і доказів її погашення. Зважаючи на вищевикладене, загальна сума заборгованості за договором позики яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить 435684, 20 грн., із яких сума основного боргу 399650 грн. та 3% річних - 36034,20 грн. Відносно поданої представником відповідача заяви про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] про стягнення боргу, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. Наведеними нормами передбачено, що перебіг строку починається із наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За умовами укладеного між сторонами договору позики від 26.02.2010 року [PERSON] позичив грошові кошти в сумі 50000 доларів США строком на 6 місяців, тобто по 26.08.2010 року. Відповідно, з 27.08.2010 року у позивача виникло право у межах трьохрічного строку на пред'явлення вимоги до відповідача. У 2013 році День Незалежності - 24 серпня, як офіційне державне свято та неробочий день, збіглося з вихідним днем - суботою, у зв'язку з чим такий вихідний день перенесено на наступний після святкового або неробочого, тобто на понеділок 26 серпня (ст. 67 КЗпП). Як зазначено у ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Тобто, у нашому випадку це вівторок 27 серпня 2013 року. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно (ч. 2 ст. 255 ЦК України). Згідно з відмітки, яка міститься в опису вкладення у цінний лист та на поштовому конверті (а.с. 4-5), матеріали позовної заяви здані позивачем [PERSON] у відділення поштового зв'язку 27.08.2013 року, а отже в межах строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України. Відповідно, підстав для застосування ч. 3 ст. 267 ЦК України не має. За правилами, передбаченими ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду із позовною заявою та заявою про збільшення позовних вимог згідно платіжних документів від 26.09.2013р. та від 21.01.2014р. сплачено судовий збір у сумі 3441 грн. та 213 грн. відповідно, всього ж 3654 грн., що є максимальним розміром судового збору згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". А так, як розмір задоволених позовних вимог охоплюється розміром максимального судового збору, тому понесені судові витрати в сумі 3654 грн. підлягають стягненню з відповідача. Разом із тим суд не вважає за можливим стягнути із відповідача 115 грн. (а.с. 18), які були сплачені позивачем при подачі апеляційної скарги на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду від 30.09.2013р., оскільки дані судові витрати не стосуються предмету заявленого позову.

Outcome: partial