Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

17 березня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.01.2016 р. уклав з відповідачем договір Фінансового лізингу № 002356, за яким відповідач зобов'язався придбати у власність Foton FT 504 та передати йому у користування на умовах, передбачених Договором. В цей день здійснив передплату за цей транспортний засіб в сумі 35 000 грн перерахувавши кошти на рахунок відповідача, а згодом прочитавши Договір зрозумів, що його обманули, оскільки передплата включала в собі не вартість транспортного засобу, а адміністративний платіж, а тому ці гроші йому не повернуть. Транспортний засіб, так і не був йому переданий відповідачем у користування. Вказав, що додатком до Договору є графік сплати авансового платежу (№ 1), специфікація (№ 2) і графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (№ 3), що є істотною умовою Договору. Проте, графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між ними підписанол не було, а за такого вони не досягли з відповідачем домовленостей щодо усіх істотних умов договору, а тому Договір є неукладеним, а тому Товариство зобов'язано повернути йому безпідставно набуті грошові кошти. Зазначив, що у порушення статей 15 і 21 Закону України «Про захист прав споживачів» зміст Договору та Додатків до нього №№ 1 і 2 не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються Товариством, а відтак, то підписання цих документів порушують його права як споживача. Також вказав, що Товариство у порушення ст. 524 ЦК України визначило вартість предмета Лізингу не в національній грошовій одиниці, а доларах США, а тому цей Договір вважає неукладеним. Відповідач безпідставно користувався його грошима, а тому відповідно до статей 625 і 536 ЦК України повинен сплатити три проценти річних, що становлять 71,92 грн (35 000 грн * 3 % * 25 днів). З посиланням на ці обставини та статті 11, 23, 202, 206-208, 509, 524, 526, 536, 625-628, 806, 1212, 1213 і 1214 ЦК України, ст. ст. 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги», статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 15, 21 і 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просив стягнути вказану грошову суму, а також три відсотки річних за їх користування в розмірі 71,92 грн і моральну шкоду в сумі 5 000 грн. У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач будучи неодноразово (28.03., 08.04., 19.04., 11.05. і 26.05.2016 р.) своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин представника не надіслав. Письмової заяви щодо своєї правової позиції на заявлені вимоги суду не надали. Представники позивача погодилися на постановлення судом рішення у заочному порядку. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст. 1 Закону Укравїни «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингшоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. За правилами ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК). Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766 цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦК України є обов'язковою для судів України. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом наступне. 29 січня 2016 року між Товариством та [PERSON] укладено Договір № 002356 фінансового лізингу, за яким відповідно до пунктів 1.1., 1.3., 2.1. та 8.2. Договору Лізингодавець (Товариство) бере на себе зобов'язання придбати предмет Лізингу, а саме, транспортний засіб «Foton FT 504», вартістю 13 059,70 доларів США, що еквівалентно 350 000 грн у власність та передати його у користування Лізингоодержувачу ([PERSON].) на строк 78 календарних місяців та на умовах, передбачених Договором. Пунктом 1.7. Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця, зокрема: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, та, в разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору (у разі зміни вартості предмета лізингу), або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору (у разі зміни марки/моделі предмета лізингу). На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 29.01.2016 року сплатив Товариству адміністративний платіж в сумі - 35 000 грн. Положеннями частин 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Аналогічні роз'яснення містяться в пунктах 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 р., а саме, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім того, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Спірний Договір фінансового лізингу, що укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, а відтак, то це є беззаперечною підставою для констатації нікчемності цього Договору. Відповідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-122цс14). У даному випадку між сторонами фактично не виникли договірні відносини, а тому застосування ст.1212 є підставним та обґрунтованим. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як видно зі змісту розділу визначення термінів спірного Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного Договору та до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування, Додаток №3 до Договору). Строк лізингу закінчується через 78 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього Договору (п.2.2. Договору). Відповідно до п. 17.2. Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Виходячи з п. 17.4. Договору підписанням даного договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Однак згідно п. 2.1. Договору - він вступає в силу з моменту його підписання. А додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п. 16.13. Договору). Проте, в матеріалах справи відсутній Додаток № 3 "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами" та будь-які докази його підписання сторонами. Крім того, у пункті 1.1. Договору сторонами не чітко зазначений предмет Договору лізингу, що є істотною умовою договору. Викладене свідчить пр те. що спірний договір є неукладеним, а тому нікчемним. Самостійною підставою позову позивач зазначає невідповідність умов договору приписам ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючиумови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Проте, в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладання договору фінансового лізингу відповідач вчиняв дії, які можна кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввела позивача в оману або були агресивними. Відсутність у позивача реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, мають характер розмірковування та не на чому не базуються. У частині 2 статті 1214ЦК України йдеться про те, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Частиною 2 статті 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено. Крім того, що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкодив сумі 5 000 грн, суд зазначає про наступне. Відповіднодо ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не довів наявність душевних та психічних страждань, їх тривалість, витрат морального та психологічного характеру, часу через неповернення відповідачем коштів по договору фінансового лізингу та не встановлені вони і судом. За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову до суду судовий збір у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial