Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] вернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, в якому просить визнати договір № 3143 фінансового лізингу, укладений 31.07.2017 між ТОВ «Єврокар Україна» та [PERSON], недійсним; стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» 26 000 грн., які були сплачені відповідно до договору № 3143 фінансового лізингу від 31.07.2017 та 208 грн. завданих недійсним правочином збитків, а всього 26208 грн., стягнути з відповідача 15000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що в липні 2017 року в мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж нових автомобілів, в тому числі і того, що цікавив його, в розстрочку на умовах фінансового лізингу, які виглядали привабливо. Зателефонувавши за вказаним в оголошенні номером, він погодився на запропоновані йому представником компанії усно умови, відповідно до яких при сплаті авансового платежу, через декілька днів він мав отримати автомобіль ВАЗ 2111 універсал. 02.08.2017 року позивачем на виконання умов вказаного договору сплатив відповідачу авансовий платіж в сумі 26000 грн. при цьому мною були також оплачені послуги поштового відділення в розмірі 208,00 грн. за переказ внесення коштів. Однак, автомобіля, який йому були повинні надати відповідно до договору № 3143 фінансового лізингу від 31.07.2017, він так і не отримав. Через деякий час, представник центрального офісу «Єврокар Україна» повідомив його, що йому потрібно внести авансовий платіж, ще 33 000 грн., оскільки більша частина з 26000 авансового платежу буди зараховані, як комісія за організацію договору, або розірвати договір. Вказує про те, що він як лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитись з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача, а також те, що оспарюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того у відповідності до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу з участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, а зазначений вище договір фінансового лізингу укладений з відповідачем не посвідчений нотаріально, то відповідно до ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним і визнання його недійсності не вимагається законом і він, у цьому випадку, не створює юридичних наслідків для сторін і відповідно до ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Також вказує, що своєю протиправною поведінкою відповідача завдав йому моральної шкоди, яка полягала у моральних переживаннях у зв'язку з фактичним привласненням відповідачем більшої частини сплачених ним грошових коштів за оспарюваним договором, в порушенні стосунків з дружиною, оскільки він перерахував значну суму їх сімейних заощаджень, але натомість не отримав автомобіля і не одержав назад своїх коштів, вимушений звернутися за юридичною консультацією і дуже сильно переживав, чи зможе повернути назад свої кошти. Моральну шкоду оцінює в 1500 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений. Відповідно до ст. ст. 169, 224-226 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, при цьому суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 5 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом встановлено, що 31.07.2017 між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір № 3143 фінансового лізингу, згідно умов якого лізингодавець - ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача - [PERSON] транспортний засіб - автомобіль ZAZ/sens, комплектації «Standart», а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору ( а.с. 9-16). На виконання умов зазначеного договору [PERSON], як Лізингоодержувач, 02.08.2017 перерахував на рахунок відповідача ТОВ «Єврокар Україна» кошти в розмірі 26 000,00 грн, як оплата за договором фінансового лізингу № 3143 від 31.07.2017 (а.с.17). Відповідно до п.1.8 Договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі. Із п. 8.3 договору вбачається, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Відповідно до п. 8.5 договору, всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку №3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. З п. 9.1 договору фінансового лізингу вбачається, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10%, який Лізингоотримувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацією протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу. Із п. 10.12 договору вбачається, що дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календаних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. При цьому сторони зобов'язані укласти відповідну додаткову угоду до договору, якою буде закріплено наступний порядок такого дострокового закриття (а.с. 12). За умовами п. 11.5 договору, якщо в результаті порушення лізингоодержувачем умов даного договору або чинного законодавства України, лізингоодержувач має прострочену заборгованість за лізинговими платежами, не сплатив штрафні санкції або не відшкодував збитки, (якщо вони нараховані лізингодавцем) або предмет лізингу вилучено у лізингоодержувача (чи триває процедура вилучення предмета лізингу або вирішується в судовому порядку будь-який спір між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору), лізингоодержувач втрачає право придбати у власність (викупити) предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором. З п. 12.1 договору вбачається, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повергнення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Разом з тим, відповідно до п.12.2 договору лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Повернення коштів буде здійснено протягом 30 банківських днів з моменту отримання від лізингоодержувача власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти. Із п. 12.5 договору вбачається, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення,починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно. За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно. П.12.6 договору визначено, що за використання предмету лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника предмета лізингу, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмету лізингу, порушення умов п.п. 3.3.6, п.3.3 даного договору. лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу на момент підписання додатку №3 до даного договору за кожен випадок такого порушення. Відповідно до п. 12.7 договору, за створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу на момент укладання додатку №3 до договору за кожен випадок такого порушення . П. 12.8 договору визначено, що лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмету лізингу у випадку якщо: лізингоодержувач не сплатив або сплатив не в повному обсязі лізинговий платіж у строк визначений договором і прострочення оплати більше 30 календарних днів, а також всі належні до оплати платежі (штрафні санкції, пеню та інші відшкодування відповідно до умов даного договору); лізингоодержувач використовує предмет лізингу не відповідно до умов даного договору або його призначення; якщо лізингоодержувач не виконує умов гарантії на предмет лізингу, не підтримує предмет лізингу в технічно справному стані (в т.ч. не проводить гарантійний та післягарантійний ремонт предмета лізингу в разі, якщо такий ремонт потрібний, технічний огляд), що погіршує технічний стан предмета лізингу; лізингоодержувач надає лізингодавцю інформацію не в повному обсязі або надає недостовірну інформацію згідно вимогам даного договору; лізингоодержувач передав предмет лізингу в сублізинг, найм (оренду) без попереднього письмового дозволу лізингодавця. Із п. 12.9 договору вбачається, що у випадку настання обставин, передбачених п. 12.7 даного договору, вже після передачі лізингоодержувачеві предмету лізингу, останній зобов'язаний протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення лізингодавця, про розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов даного договору, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі вказані в додатку №3 до даного договору, що залишилися до сплати до моменту повернення лізингодавцю предмета лізингу, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу і покрити всі витрати, понесені лізингодавцем при виконанні зобов'язань за умовами даного договору. Всі витрати по поверненню предмету лізингу покладають на лізингоодержувача. З моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем умов даного договору, експлуатація предмета лізингу не допускається ні лізингоодержувачем, ні уповноваженою ним особою. П. 12.11 договору визначено, що за затримку повернення предмета лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Вартість предмета лізингу визначається з урахуванням амортизації на день виникнення обов'язку лізингоодержувача щодо його повернення. Відповідно до п. 12.14 договору, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі в користування (підтвердженням вартості предмета лізингу є відповідні рахунок-фактура та/або довідка-рахунок та/або договір купівлі-продажу (поставки) предмета лізингу). Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмету лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти . Необгрунтованими відмовами лізингоодержувача від прийняття предмета лізингу, в розумінні цього пункту, є уникання лізингоодержувача від підписання акту прийому-передачі предмету лізингу по причинах, не пов'язаних із виявленням на момент приймання несправностей, пошкоджень, наявності дефектів, які роблять неможливим нормальну експлуатацію предмету лізингу або його некомплектності порівняно із даними прайс-листа продавця. У зв'язку з тим, що відповідачем не було виконано своїх зобов'язань, позивач 22.08.2017 звернуся до ТОВ «Єврокар Україна» з заявою про повернення сплачених коштів в сумі 26000 грн. (а.с. 18). 21.09.2017 відповідач надав відповідь, в якій позивачу роз'яснено, що згідно п.9.6 договору, частина сплачених ним коштів, а саме 17755,50 грн. з зараховано як комісія за організацію договору, 8244,50 грн. - зараховані як частина Авансового платежу. В подальшому договір буде розірвано на підставі п.12.1, в якому вказано, що комісія за організацію договору не повертається. До виплати йому підлягає 6 595 грн. 60 коп. ( а.с. 19). Уважно ознайомившись з договором [PERSON] виявив, що відповідач, під час укладання договору, не надав йому повної інформації, у зв'язку з чим, він позбавлений можливості ознайомитись з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, а також те, що оспарюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 3143 від 31.07.2017, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що лізингодавець ставить односторонньо жорсткі, агресивні та несправедливі умови в договорі, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдає шкоди споживачеві. Включення до договору положень, які при розірванні договору фактично призвели до неповернення споживачу послуг, внесених ним коштів в повному обсязі, свідчить про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та є достатніми підставами для визнання договору лізингу недійсним, через не відповідність вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із правової природи договору фінансового лізингу, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 799 ЦК України щодо форми договору найму транспортного засобу, яка вимагає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції, зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. По справі встановлено, що Договір фінансового лізингу № 3143 від 31.07.2017, укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою [PERSON], нотаріально не посвідчений, тому в силу закону він є нікчемним, що є підставою для приведення сторін у попередній стан, а саме: повернення відповідачем позивачу в натурі коштів, які отримані ним від позивача у справі. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині повернення позивачу коштів в сумі 26 000 грн. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд прийшов до наступного висновку. Звертаючись в суд, позивач зазначив, що йому завдано моральної шкоди несправедливими умовами договору, ненаданням автомобіля за договором лізингу, не поверненням сплачених ним грошей, що призвело до порушення стосунків з дружиною, переживань з приводу повернення йому понесених збитків. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Із ч.2 ст.23 ЦК України вбачається, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Із п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вбачається, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З наведеного суд приходить до висновку, що в позовній вимозі в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди потрібно відмовити, так як позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт моральних страждань відповідно до ст.. 23 ЦК України. Разом з тим, на думку суду, не підлягають стягненню сплачені позивачем кошти в сумі 208 на оплату поштових послуг за грошовий переказ, оскільки позивач був вільним у виборі способу оплати грошових коштів відповідно до договору фінансового лізингу № 3143 від 31.07.2017 та міг внести дані грошові кошти безпосередньо на рахунок відповідача, без додаткових витрат. Таким чином, заявлені позивачем вимоги в їх сукупності підлягають задоволенню частково. При вирішенні позову суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України і в зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову до суду відповідно до Закону України "Про захист прав позивачів", судовий збір у розмірі 640 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial