Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Колотуха Іван Олексійович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суд Закарпатської області з позовом до першого відповідача - [PERSON] , другого відповідача - публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третього відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» про визнання недійсним договору № 889-Ф про відступлення права вимоги від 05.12.2017р., укладеного між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія» Інвестстандарт» та договору № 164/1 про відступлення прав вимоги від 26.12.2017 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія» Інвестстандарт» та [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що укладені договори вважає договорами факторингу, а не відступлення права вимоги; плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається; фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу; та у зв`язку з порушенням вимог ст. 1054 ЦК України. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.07.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог з наступних підстав: найменування сторін договору здійснено згідно вимог закону; обсяг дієздатності сторін договору визначено згідно з вимогами до договорів цесії; згідно з договором 164/1 за правовою природою даний договір є правочином з передання первісним кредитором новому кредитору прав вимоги шляхом їх продажу; передача прав вимоги до боржника шляхом їх продажу у договорі №164/1 не міститься жодного положення про те, що відступлення прав відбувається з метою фінансування; спрямованість договору (відсутність правовідносин з фінансування та наявність обов`язку покупця прав здійснити платіж за передання майнових вимог продавцем на його користь); за договором відбулося відступлення прав як грошової, так і не грошової вимоги; ціною Договору №164/1 виступають грошові кошти за відступлення прав вимоги у сумі 235 000, 00 грн, а відповідно до положень статті 1077 Цивільного кодексу України договір факторингу по правовій природі с договором з надання послуг; фінансування шляхом купівлі прав грошової вимоги. Вважає, що предмет спору, не впливає на права, обов`язки та законні інтереси боржника (позивача) [PERSON] за кредитним договором №0147/08/26-N від 12.03.2008 року, у зв`язку з чим відсутній спір про право. У відповіді на відзив від 04.10.2021 представником позивача додатково про застосування до даних відносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У своїх запереченнях від 10.10.2021 №141 представник відповідача [PERSON] вказав, що позивач у відповіді на відзив фактично збільшив підстави позову, зокрема, навів нову окрему самостійну підставу, а саме послався на діючий на момент укладення оспорюваних правочинів мораторій звернення стягнення на майно, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Зазначив, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону. [PERSON] у жодній поданій до суду заяві по суті спору не вказала на зміст суб`єктивного права на звернення до суду та не описала характер порушення такого суб`єктивного права. Зокрема, не обґрунтувала, які саме її права та легітимні інтереси було порушено укладенням оспорюваних нею правочинів. Позивач не пояснила, які саме її права та обов`язки змінились чи об`єктивно зміняться в майбутньому в бік погіршення в результаті укладення оспорюваних правочинів. Отже, вчинення оспорюваних правочинів жодних прав та обов`язків з приводу способу задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не змінило та не змінює на майбутнє. Розгляд справи відкладено на 01.10.2021, 19.10.2021. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суд Закарпатської області від 19.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Розгляд справи, призначений на 09.11.2021, відкладено у зв`язку з необхідністю належного повідомлення відповідача 3 про розгляд справи судом. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши учасників розгляду даної справи, суд приходить до наступних висновків. Матеріалами даної справи встановлено, 05.12.2017 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» було укладено договір №889-Ф про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, враховуючи вимоги ст.ст. 6, 512-519, 627, 632, 656 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за результатами закритих торгів. Сторони визначили, що за своєю природою даний договір є правочином з передання банком шляхом продажу прав вимоги новому кредитору (відступлення прав вимоги) (п.п.1.1. договору). Сторони визнали, що жодне з положень договору, будь-які платежі на його виконання не вважаються фінансуванням банку новим кредитором (п.п. 1.2. договору). Предметом договору визначено наступне. Пункт 2.1. договору - за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника та іпотекодавця, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконувати обов`язки боржників за кредитним договором та іпотечним договором з урахуванням наступних доповнень і винятків до них згідно реєстру у Додатку №1 до договору - права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку, визначених цим договором. За цим договором новий кредитор набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, але не обмежуючись, право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, процентів, штрафних санкцій, неустойок, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора вказаний Додатку №1 (п.п. 2.2. договору). Відповідно до пункту 4.1. договору передбачено, що за відступлення прав вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 235 000,00 грн. У Додатку №1 до договору №889-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 05.12.2017 зазначено 2 договори: кредитний договір №0147/08/26-N від 12.03.2008 з [PERSON] на суму 70496,59 дол. США та іпотечний договір №649 від 12.03.2008 з [PERSON] . Вказано, що розмір права вимоги відповідає загальному розміру заборгованості боржника перед банком у розмірі 70496,59 дол. США. Також між ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» та [PERSON] укладено договір №164/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 року. Згідно з п.п. 1.1. договору сторони визначили, що за своєю природою даний договір є правочином з передання банком шляхом продажу прав вимоги новому кредитору (відступлення прав вимоги). Жодне з положень договору, будь-які платежі на його виконання не вважаються фінансуванням первісного кредитора новим кредитором (п.п. 1.2. договору). За цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до позичальників, заставодавців, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконувати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами іпотеки, поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку №1 до договору - права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку, визначених цим договором (п.п. 2.1. договору). За цим договором новий кредитор набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, але не обмежуючись, право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, процентів, штрафних санкцій, неустойок, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора вказаний Додатку №1 (п.п. 2.2. договору). Відповідно до пункту 4.1. договору передбачено, що за відступлення прав вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 235 000,00 грн. У Додатку №1 до договору №164/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 зазначено 2 договори: кредитний договір №0147/08/26-N від 12.03.2008 з [PERSON] на суму 70496,59 дол. США та іпотечний договір №649 від 12.03.2008 з [PERSON] . Вказано, що розмір права вимоги відповідає загальному розміру заборгованості боржника перед банком у розмірі 70496,59 дол. США. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1048 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18. Проаналізувавши умови договору №889-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 05.12.2017 року, судом констатується, що предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні (кредитному та іпотечному); зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим (за кредитним договором), так і не грошовим (іпотечний договір); відступлення права вимоги є оплатним; форма договору відступлення права вимоги відповідає формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язаннях. Правова природа договору №889-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 05.12.2017 визначена сторонами як передання банком шляхом продажу прав вимоги новому кредитору (відступлення права вимоги); предмет полягає у відступі банком шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника, іпотекодавця та інших осіб, а кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти; та мета - передача прав вимоги до боржника шляхом їх продажу. За наведених ознак, на переконання суду даний договір слід вважати договором про відступлення прав вимоги, підстав вважати інакше у суду немає. Різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу не може свідчити про наявність фінансової послуги. Проаналізувавши умови договору №164/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 року, судом констатується, що предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні (кредитному та іпотечному); зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим (за кредитним договором), так і не грошовим (іпотечний договір); відступлення права вимоги є оплатним; форма договору відступлення права вимоги відповідає формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язаннях. Правова природа договору №164/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 визначена сторонами як передання первісним кредитором шляхом продажу прав вимоги новому кредитору (відступлення права вимоги); предмет полягає у відступі первісним кредитором шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника, іпотекодавця та інших осіб, а кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти; та мета - передача прав вимоги до боржника шляхом їх продажу. За наведених ознак, на переконання суду даний договір слід вважати договором про відступлення прав вимоги, підстав вважати інакше у суду немає. Різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу не може свідчити про наявність фінансової послуги. Отже, наведені позивачем вимоги про визнання даних договорів договорами факторингу спростовуються наведеним. Також згідно з відомостями Державного реєстру фінансових установ ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є фінансовою установою з 16.05.2017. 14 березня 2014 року на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Форум». 18 березня 2014 року на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення, що у ПАТ «Банк Форум» запроваджено тимчасову адміністрацію. 16 червня 2014 року на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було публіковано оголошення про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Форум». Вказане підтверджується доданими до матеріалів справи доказами, такі є загальновідомими. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 №346/1305/19 вказано, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи. Тому твердження, що фізична особа в силу вимог закону не може бути стороною договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором є помилковим. Отже, твердження позивача про неможливість продажу і відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язання на користь фізичної особи, яка не має ліцензії та не включена до реєстру фінансових установ судом не може бути взято до уваги, оскільки таке здійснювалось у процесі ліквідації банку, а отже, і подальше відчуження, як у даному випадку, можливе на користь такої фізичної особи. Згідно з даними ЄДРПОУ судом встановлено, що ПАТ «Банк Форум» ліквідовано з 04.07.2019. Враховуючи вимоги ч. 7 ст. 266 ЦПК України провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Банк Форум» підлягає закриттю. З урахуванням нормативного обґрунтування та правових висновків Великої палати Верховного Суду від 08.06.2021 №346/1305/19 та від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, підстав вважати договір №889-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 05.12.2017 року, укладеного ПАТ «Банк Форум» з ТОВ «ФК «Інвестстандарт», та договір № 164/1 відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2017, укладеного ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та [PERSON] , договором факторингу немає. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. У своїй позовній заяві позивач вказує на спрямованість наведених договорів на незаконне позбавлення її єдиного житла. Поряд з цим, позивач не обґрунтувала, які саме її права та легітимні інтереси було порушено укладенням оспорюваних нею правочинів, не пояснила, які саме її права та обов`язки змінились чи об`єктивно зміняться в майбутньому в бік погіршення в результаті укладення оспорюваних правочинів. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Як вказано у Постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Враховуючи наведене, та зважаючи на додані до матеріалів справи докази, суд вважає, що позивачем як заінтересованою особою належними і допустимими доказами не доведено порушення своїх прав та законних інтересів при зверненні з даним позовом. Окрім того, заперечення на відзив на позов в частині обґрунтування заявлених позовних вимог на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки такі не подавались в обґрунтування позовних вимог, а отже, не стосуються предмету даного позову та його підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити повністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

Outcome: dismissed