Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, звільнити з-під арешту та розшуку автомобіль марки Skoda Octavia Tour 1.6L, (2007), чорний номер двигуна [NUMBER], номерний знак [NUMBER], та автомобіль марки Renault Trafic 2,0L, сірий, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 16.02.2016 року із [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» стягнуто 43875,45 грн. заборгованості та 1218 грн. судового збору. На виконання даного рішення видано виконавчий лист та постановами державного виконавця від 13.09.2016 року накладено арешт на все майно яке належить боржнику. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.03.2017 року заочне рішення від 16.02.2016 року скасовано, в подальшому позовну заяву залишено без розгляду. Однак, арешт з належного майна боржника не знято, оскільки згідно відповіді державного виконавця необхідно сплатити виконавчий збір. Вважає, що накладення арешту на майно та оголошення його розшуку, а також стягнення з нього виконавчого збору є незаконним, оскільки скасовано рішення, на підставі якого був виданий виконавчий документ. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги №17 від 02.08.2017 року, уточнені позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позові, просить задовольнити уточнену позовну заяву. Відповідач Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» - Жарський І.Р., який діє на підставі довіреності №7750-К-О від 27.12.2016 року /а.с.25/ в судовому засіданні зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як банківська установа жодних прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушував, а тому у вирішенні позову покладається на рішення суду. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 16.02.2016 року із [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» стягнуто 43875,45 грн. заборгованості та 1218 грн. судового збору. На виконання даного рішення видано виконавчий лист /а.с.5, 6/. Постановою головного державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Дзюминської М.В. від 09.08.2016року видано постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого листа /а.с.6/. 13.09.2016 року постановою головного державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Дзюминської М.В. накладено арешт на все майно боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення - 45093,45 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику. 01.02.2017 року головним державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Дзюминською М.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.03.2017 року скасовано заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16.02.2016 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку /а.с.10/. 27.03.2017 року Залізничним районним судом м.Львова винесено ухвалу, якою позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду /а.с.11/. Із листа Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області №3581 від 25.04.2017 року вбачається, що підстав для припинення чинності арешту, накладеного у ВП №51897318 не вбачається /а.с.13/. Також судом встановлено, що 16.08.2016 року головним державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Дзюминською М.В. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 4509,34 грн. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст.ст.319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Зі змісту ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Враховуючи наведені положення законодавства, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи, досліджені письмові докази у справі в їх сукупності, беручи до уваги, що рішення, на підставі якого винесено виконавчий лист скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду, суд вважає, що наявність накладеного обтяження майна, належного позивачу, порушує його права, що дає підстави для їх судового захисту. Разом з тим, позовна вимога [PERSON] про зняття розшуку з автомобілів належних позивачу - Skoda Octavia Tour 1.6L, (2007), чорний номер двигуна [NUMBER], номерний знак [NUMBER], та автомобіль марки Renault Trafic 2,0L, сірий, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], до задоволення не підлягає, оскільки не вірно обраний спосіб захисту. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту ст.57 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідача судові витрати.

Outcome: partial