Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду та із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку разом з ним зареєстровані його син - [PERSON] , колишня невістка [PERSON] та онука [PERSON] . Проте відповідачі в даному житловому будинку більше трьох років не проживають, участі в його утриманні не беруть та інтересу до нього не проявляють. Комунальні послуги не сплачують та не вживають жодних заходів щодо збереження будинку. Не несуть інших витрат по утриманню будинку. Поштову кореспонденцію за місцем реєстрації не отримують та особистих речей у ньому не мають. Ніяким чином не використовують своє право користування будинком. Позивач, як власник вказаного житлового будинку, змушений сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих відповідачів. Перешкод у користуванні житлом відповідачам ніхто не чинив. Добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, а тому виникла необхідність звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. До початку розгляду справи від представника відповідачів [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що долучений позивачем до матеріалів справи акт обстеження матеріально-побутових умов від 13 травня 2021 року не є належним доказом факту непроживання відповідачів в житловому приміщенні. Позивачем в позовній заяві не наведено жодної підстави та жодного доказу порушення своїх прав відповідачами за фактом їх реєстрації та про порушення права користування даним житловим приміщенням. Зі змісту позовної заяви незрозуміло,\~в чому\~саме полягає\~порушення права\~позивача у\~користуванні майном\~і яким\~саме чином\~відповідачі створюють\~йому перешкоди\~у його\~користуванні.\~Позивач не\~здійснював жодних\~заходів щодо\~відновлення своїх,\~начебто,\~порушених прав,\~тому немає\~жодних підстав\~для задоволення\~позовних вимог.\~Додатково вказав,\~що в 1998 році відповідач-1 вийшла заміж за сина позивача - [PERSON] . У 1999 році у них народилася донька - [PERSON] , яка згодом в 2015 році змінила прізвище на " [PERSON] ". Починаючи з 1999 року відповідач-1 разом зі своєю донькою - [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] і іншого житла не мають. Однак, в 2017-2018 роках між відповідачем-1 та її чоловіком - [PERSON] виник конфлікт, який призвів до того, що в 2018 році шлюб між ними був розірваний. На тлі вищезазначеного конфлікту у відповідача-1 також виник конфлікт із позивачем. Після цього відповідачі були вимушені виїхати з будинку, але час від часу вони приїжджали туди. Проте через наявність неприязних стосунків із позивачем, проживання відповідачів у даному будинку було неможливим. Вказує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Проте відповідачі мають потребу у проживанні в даному житловому приміщенні, не втратили до нього інтерес. У випадку втрати права користування даним житлом, це поставить під загрозу їх соціальний статус і вони можуть стати безхатченками. Збереження жилого приміщення є одним із способів захисту їх житлових прав. В судовому засіданні відповідачі та їх представник просили відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та додатково вказали, що дійсно у них склались неприязні стосунки з позивачем, іншого житла вони не мають, а наміри повернутись до даного будинку в них є, оскільки тут пройшло дитинство відповідача-2, також вона хоче влаштуватись на роботу, а відсутність зареєстрованого місця проживання це унеможливить. В судовому засіданні було допитано свідків, про виклик яких було заявлено позивачем. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були її сусідами та проживали по [ADDRESS] . Ніякої участі в утриманні будинку вони не приймали. Виїхали вони з будинку восени 2017 року. Після того вона їх у будинку більше не бачила. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає по сусідству з будинком позивача, який розташований по [ADDRESS] .\~У листопаді 2017 року він бачив, як відповідачі [PERSON] та [PERSON] виїжджали із вказаного будинку і з того часу він їх більше не бачив. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає через дорогу від позивача. Відповідач [PERSON] , проживаючи у будинку, не допомагала його утримувати. У 2017 році він бачив, як відповідачі виїжджали з будинку і після того він їх більше не бачив. Заслухавши позивача, відповідачів, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААН №663783 від 04 грудня 1998 року (а.с.6) та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25096127 від 21 січня 2010 року (а.с.7), позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Як вбачається із копії паспорта відповідача-1 серії [NUMBER] , виданого 08 жовтня 1999 року Дубенським МРВ УМВС України в Рівненській області (а.с.52-55), а також копії паспорта відповідача-2 серії [NUMBER] , виданого 11 липня 2015 року Дубровицьким РС УДМС України в Рівненській області, вони зареєстровані по [ADDRESS] (а.с.57-59). Вказане підтверджується довідками Дубровицької міської ради №07-609 від 19 травня 2021 року та №07-608 від 19 травня 2021 року (а.с.16,17). З копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 15 квітня 2015 року [PERSON] , змінила своє прізвище на " [PERSON] " (а.с.63). Згідно ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Разом із тим, статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Такий висновок зроблено у постанові Верховного суду у справі №209/2642/18 від 09 грудня 2020 року. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У Рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Судом встановлено, що відповідачі не заперечують, що на даний час вони не проживають у житловому будинку позивача. Однак у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачі не втрачають інтерес до спірного будинку. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачі більше трьох років не проживають у належному йому на праві власності житловому будинку. На підтвердження чого долучив акт обстеження матеріально-побутових умов від 13 травня 2021 року, відповідно до якого [PERSON] проживає по [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , 1946 року народження; [PERSON] , 1976 року народження; [PERSON] , 1973 року народження та [PERSON] , 1999 року народження. Зі слів [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають більше трьох років (а.с.9). Проте вказаний акт не є\~належним доказом\~у даній\~справі,\~оскільки факти,\~що мають\~юридичне значення,\~встановлюються рішенням\~суду в\~порядку,\~передбаченому Главою\~6\~Розділу IV\~«Окреме провадження»\~ЦПК України,\~а не\~актом,\~що складений\~фізичними особами.\~До того\~ж вказаний\~акт складений\~з метою\~перевірки матеріально-побутових\~умов,\~а не\~факту проживання\~або непроживання\~певних осіб,\~і факт\~непроживання відповідачів\~у житловому\~будинку записано\~зі слів\~позивача, а тому цей Акт обстеження матеріально-побутових умов від 13 травня 2021 року не може бути належним доказом в справі про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зокрема - не є належним доказом факту непроживання осіб в житловому приміщенні. Надана позивачем довідка про склад сім`ї №568 від 01 березня 2021 року, видана виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, де вказано, що до складу сім`ї [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] входять: син - [PERSON] , [INFO] ; колишня невістка - [PERSON] , [INFO] та онука - [PERSON] , [INFO] (а.с.8), не підтверджує факту непроживання відповідачів у вказаному будинку понад рік без поважних причин, оскільки вказаний доказ лише підтверджує, що відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, що стороною відповідачів не заперечується. Разом із тим для застосування статті 405 ЦК України має бути встановлена не просто відсутність особи у місці проживання та реєстрації понад один рік, а саме встановлена відсутність без будь-яких поважних причин на це, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання такої особи у жилому приміщенні. Також варто зазначити, що відповідачі зареєстровані у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без порушення встановленого законом порядку, зі згоди власника будинку. При цьому, як вказали відповідачі у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні, вони час від часу приїжджали до даного будинку. Однак через наявність неприязних стосунків із позивачем, проживання відповідачів у будинку було неможливим. Отже причиною їх відсутності у спірному будинку є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого вони були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися майном. Крім того,\~як вказали\~відповідачі,\~іншого житла\~вони не\~мають,\~і спірний\~будинок є\~єдиним їхнім\~житлом для\~проживання,\~що підтверджується\~інформацією з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~номер довідок\~270010994\~та 270014539\~від 11\~серпня 2021\~року (а.с.64,\~65). Вказане позивачем не спростовано. Як зазначалося вище, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення, а подані позивачем документи вказаних обставин не підтверджують. З матеріалів справи не встановлено, а в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що відповідачі не цікавляться спірним житловим будинком та що не проживають у ньому без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Проте позивач у позовній заяві, не навів жодної підстави та жодного належного доказу порушення своїх прав відповідачами за фактом їх реєстрації в житловому будинку. Також не доведено, в чому саме полягає порушення прав позивача та яким саме чином відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні житлом. Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачами, які зареєстровані у цьому будинку та іншого житла не мають, а також доведення позовних вимог належними доказами. Проте,\~позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживали за зареєстрованим місцем проживання та втратили інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять підтвердження обставин, які б дали право визнати відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням. Разом із тим, судом встановлено, що між сторонами виникли конфлікті відносини і відповідачі [PERSON] (колишня невістка позивача) та [PERSON] (онука) іншого житла не мають, а тому суд із дотриманням балансу між захистом права власності позивача [PERSON] на житловий будинок та захистом права відповідачів на користування цим будинком, в якому вони є зареєстрованими, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed