Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~15 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу магазину №604, розташованого в с.Зелений Гай по вул. Комсомольській 25 Жовтневого району Миколаївської області\~ та визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог вказував, що 24 вересня 2001 року придбав у відповідача вищевказане нерухоме майно, з розстрочкою сплати. При цьому, при підписанні вищевказаного договору, відповідач відмовився від його нотаріального посвідчення, посилаючись на те, що для купівлі магазину, що не є житловим фондом, таке посвідчення є необовязкове. На підставі рішення пайовиків Котляревського ССТ від 01.03.2002 року було вирішено скласти акт прийому-передачі приміщення вказаного магазину покупцеві після сплати остаточного внеску до умов договору. 02.01.2003 року було складено акт прийому-передачі. В 2014 році позивач звернувся до Державної реєстраційної служби Жовтневого відділу юстиції для отримання витягу права власності, проте у видачі останнього було відмовлено з причин невідповідності договору нормам цивільного закону, а саме непосвідчення його нотаріально та відсутністю реєстрації права щодо вказаного майна за позивачем в органах БТІ. Натомість позивач вказує, що між ним та відповідачем було досягнуто та виконано всі умови договору. Проте, через недотримання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, нині позивач позбавлений можливості в повній мірі використовувати вищевказане нерухоме майно, отже порушено його права як власника, тому він був змушений звернутися до суду із цим позовом, та просить визнати дійсним зазначений договір купівлі-продажу спірного майна та визнати за ним право власності щодо цього обєкту нерухомості. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі та пояснила про вищевикладене. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала, пояснила, що вказаний договір дійсно мав місце, та сторонами договору його умови виконали в повному обсязі, однак останній нотаріально не посвідчувався. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За даними копії свідоцтва про право власності від 07 лютого 2001 року, виданого виконкомом Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, Котляревське сільське споживче товариство мало у власності магазин № 604, розташований в с.Зелений Гай по вул. Комсомольській 25 Жовтневого району Миколаївської області та що також підтверджується даними технічного паспорту (а.с. 8-16). Зі змісту договору, укладеного у простій письмовій формі 24 вересня 2001 року, продавець Котляревське ССТ продало з відстрочкою платежу, а [PERSON] придбав за 12\~000 грн. магазин № 604, розташований в с.Зелений Гай по вул.Комсомольській 25 Жовтневого району Миколаївської області,\~ що не суперечило положенням\~ст.44\~\~ЦК Української РСР\~(1963 року). (а.с. 5-6). Відповідно до п. 2.3 Договору, після внесення всієї суми за договором, право власності на обєкт продажу переходить до покупця. За даними акту приймання-передачі від 02 січня 2003 року, на підставі рішення зборів пайовиків від 01.03.2002 року, [PERSON] було передане вищевказане майно та правовстановлюючі документи щодо нього (а.с. 7). Зі змісту довідки Котляревського сільського споживчого товариства від 08.01.2015 року вих.№ 3 слідує, що договір купівлі-продажу магазину з відстрочкою плату № 1 від 24 вересня 2001 року виконано в повному обсязі, оплату внесено в касу Котляревського ССТ в повному обсязі (а.с. 17). Підстави, з яких позивач був змушений звернутися до суду із цим позовом підтверджуються рішенням державного реєстратора від 19 листопада 2014 року про відмову в державній реєстрації за [PERSON] права приватної власності на нежитлове приміщення магазин в с.Зелений Гай вул. Комсомольська, 25, у звязку із порушенням вимог закону щодо його нотаріального посвідчення (а.с. 18). Натомість за приписами ст. 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. В силу п. 1 ч. 1\~ст. 44 ЦК УРСР\~угода між кооперативною організацією та громадянином повинна укладатись у письмовій формі. \~\~\~\~ Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах (ч. 1\~ст. 153 ЦК УРСР 1963 р.). За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР 1963 р.). При цьому, відповідно до положень\~ст. 225 ЦК УРСР 1963 р. право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За такого обставини, які б свідчили про недійсність вищевказаного договору відсутні, а отже вимога про визнання його дійсним необґрунтована та не може бути задоволеною. Щодо вимоги про визнання права власності, то відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. З рішення державного реєстратора вбачається про невизнання прав [PERSON] як власника вищевказаного нерухомого майна та відмову в державній реєстрації його прав щодо цього майна. За правилами\~статті 392 ЦК України\~- Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вказане, встановивши належність позивачу права власності щодо вищевказаного спірного майна на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 2001 року та акту приймання-передач майна від 02 січня 2003 року, що є самостійною підставою виникнення права власності, а також, враховуючи невизнання прав позивача щодо цього майна як власника, суд на підставі ст. 16 ЦК України дійшов висновку про захист майнових прав [PERSON] шляхом визнання за ним права власності на вищевказане нерухоме майно.

Outcome: partial