Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання малолітньої дитини. Свій позов обгрунтовує тим, що між нею та відповідачем 18 серпня 2016 року було укладено шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з відповідачем, який перешкоджає їй спілкуватися з дитиною. Сімейне життя з відповідачем не склалося, внаслідок постійних сварок і непорозумінь. Спільне господарство не ведеться. Спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим, оскільки виникають постійні конфлікти. Спору про поділ майна не має. Примирення між ними не можливе. Вважає що неповнолітня [PERSON] повинна проживати з нею, оскільки вона усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину створення для неї належних соціально - побутових умов проживання збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, вважаю за необхідне визначити місце проживання нашої дитини. Просить суд врахувати що відповідач не має постійного місця роботи та заробітку, має схильність до вживання спиртних напоїв, що може негативно позначитись на вихованні дитини. Відповідно до п.2 ст.161 СК України орган опіки або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім цього зазначила, що відповідач зобов'язаний утримувати дитину. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв'язку з викладеним просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], зареєстрований 18 серпня 2016 року, визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з нею; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2018 року і до повноліття дитини. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2018 року відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав частково, проти розірвання шлюбу не заперечував. Звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що він ніколи не зловживав алкоголем, поводив себе в сім'ї коректно. Весь цей час він працював, і офіційно, і без оформлення трудового договору, та намагався в міру сил забезпечувати сім'ю. З допомогою батьків вони з [PERSON] винаймали трикімнатну окрему квартиру в будинку [ADDRESS], де розташована і квартира співвласником якої він є, і в якій він в даний час проживає разом зі своїми батьками. В той же час [PERSON] під час подружнього життя проявила себе не схильною до розбудови сім'ї та належного виховання дитини. Зокрема вона вчиняла сварки, не здійснювала належного догляду за дитиною. Були випадки коли вона залишала дитину на сторонніх людей та в цей час спілкувалась з невідомими особами. Ним створені належні умови для проживання, виховання, оздоровлення та забезпечення дитини, що відповідає найкращим її інтересам. Вона має постійне місце проживання разом з батьком в квартирі співвласником якої він є. Їй виділена окрема умебльована кімната, вона має окреме спальне місце (дитяче ліжечко), іграшки, одяг та належне харчування. В квартирі наявна вся необхідна побутова техніка та меблі. Забезпечені належні санітарні умови проживання. За рекомендацією лікарів дочка в даний час потребує певної медичної допомоги та оздоровлення, оскільки їй діагностовано дисплазію колінних суглобів. Забезпечити цієї потреби дитини [PERSON] самотужки також не в змозі. [PERSON] має можливість в будь-який час і протягом будь-якого терміну за наявності її бажання спілкуватись з дочкою, приймати участь у її вихованні за місцем мого проживання. Це якнайкраще забезпечить дитині догляд і піклування обох батьків, умови для її розвитку та безпечного повноцінного життя. Просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з ним за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 вересня 2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини об'єднано з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання малолітньої дитини та провести їх спільний судовий розгляд. Зобов'язано Службу у справах дітей Черкаської міської ради надати в судове засідання висновок щодо визначення місця проживання [PERSON], [INFO], - з батьком [PERSON], чи з матір'ю [PERSON] Закрите підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання малолітньої дитини про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. В судовому засіданні представники [PERSON] просили залишити без розгляду її позов в частині позовних вимог до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з нею та стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання доньки в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2018 року і до повноліття дитини. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первинного позову та задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON], 18 серпня 2016 року зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис - № 616. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. В шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, разом сторони не проживають, сімейних відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Щодо позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з нею та стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання доньки в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2018 року і до повноліття дитини, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, в судовому засіданні представником [PERSON] [PERSON] заявлене клопотання про залишення вказаних позовних вимог без розгляду. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляд, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Частиною 3 ст. 217 ЦПК України передбачено, що з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. Враховуючи те, що клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог подане після початку розгляду справи по суті, на стадії дослідження доказів, а залишити позовну заяву без розгляду можливо лише до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом з нею та стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання доньки в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2018 року і до повноліття дитини. Як встановлено в судовому засіданні, на момент звернення позивачки [PERSON] з позовом до [PERSON] неповнолітня [PERSON] проживала разом з батьком [PERSON] Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з акту №108 від 4 травня 2018 року обстеження умов проживання, з метою визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS]. Встановлено, що батько дитини [PERSON] є співвласником житла. Квартира умебльована, в наявності необхідна побутова техніка, предмети домашнього вжитку. Для малолітньої [PERSON] відведена окрема кімната, де є два дивана, шафа для одягу, дитяче ліжко, іграшки. Є місце для ігор та відпочинку. В квартирі [ADDRESS] створені належні умови для проживання малолітньої [PERSON], [INFO]. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 згаданої Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Також мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Також Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного. Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., Декларації прав дитини, ані судовою практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява №22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року). Як вбачається з висновку №685 від 30 жовтня 2018 року органу опіки та піклування м. Черкаси про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], орган опіки та піклування м. Черкаси, відмічає, що батьки дитини [PERSON] та [PERSON], перебувають в процесі розлучення, проживають окремо, дитина проживає разом з батьком. Мати [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживає за адресою: [ADDRESS]. Працює в ТОВ «Брейн Сорс Інтернешнл» по цивільному договору. Позитивно характеризується з місця роботи, має дохід. Має задовільні умови проживання. Батько, [PERSON] 1996 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. Працює начальником відділу логістики у ПП «Укртехпром-2001». Позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Має задовільні умови проживання. Враховуючи вищевикладене, а також те, що під час вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, прихильність дитини до кожного з них, її вік, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, виходячи з балансу інтересів батьків та дитини,

Outcome: partial