Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до держави в особі глави держави - Президента України, прокуратури міста Івано-Франківська, прокуратури Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державне казначейство України про стягнення з держави за рахунок коштів державного бюджету справедливої сатисфакції заподіяної моральної шкоди завданої: незаконним втручанням в діяльність суду при розгляді справи стосовно прав позивачів та в діяльність державної виконавчої служби; незаконним ухиленням від проведення повного, всебічного і неупередженого розслідування для встановлення важливих для позивачів обставин та виконання завдань кримінального судочинства з боку прокуратури міста Івано-Франківська; незаконним невиконанням своїх обов'язків щодо прокурорського нагляду та контролю при розгляді звернень позивачів прокуратурою Івано-Франківської області та недотриманням прокуратурою Івано-Франківської області вимог законодавства по боротьбі з корупцією при розгляді звернень позивачів; умисним затриманням, наданням неповної та недостовірної інформації; наданням незаконних переваг третім особам під час підготовки та прийняттям рішень та допущення проявів дискримінації позивачів з боку прокуратури міста Івано-Франківська та прокуратури Івано-Франківської області на користь [PERSON] в розмірі 5000,00 грн. та на користь [PERSON] в розмірі 5000,00 грн. В подальшому, позивачі подали заяву від 24.02.2011 року (т. 3 а.с. 56-57), в якій просили суд прийняти відмову від позову в частині, що стосується Президента України та Державного казначейства України та закрити провадження в частині що їх стосується і виключити з переліку учасників процесу, ухвалами суду від 24.02.2011 року вказану заяву було задоволено( т. 3 а.с. 58,59). Ухвалами суду від 06 травня 2014 року та від 15 травня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено Головне управління Державної казначейської служби України та Державну казначейську службу України (т.4 а.с.158-160,173-174). В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, в заявах які надавались ними неодноразово судам різних інстанцій, в письмових поясненнях. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача прокуратури міста Івано-Франківська - Аверкова Н.О., в судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, вказавши, що вони безпідставні та необгрунтовані. Представник відповідача - прокуратури Івано-Франківськ області - Ворох А.В., в судовому засіданні, вимоги позову не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, наддала суду письмові заперечення на позов. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст.4 ЦПК України. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди сформульована у спосіб перерахування всіх чинників її спричинення: незаконне втручання в діяльність суду при розгляді справи стосовно прав позивачів та в діяльність державної виконавчої служби; незаконне ухиляння від проведення повного, всебічного і неупередженого розслідування для встановлення важливих для позивачів обставин та виконання завдань кримінального судочинства прокуратурою міста Івано-Франківська; незаконне невиконання своїх обов'язків щодо прокурорського нагляду та контролю при розгляді звернень позивачів прокуратурою Івано-Франківської області та недотримання цією прокуратурою вимог законодавства по боротьбі з корупцією при розгляді звернень позивачів; умисне затримання, надання неповної та недостовірної інформації; надання незаконних переваг третім особам під час підготовки та прийняття рішень та допущення обома органами прокуратури проявів дискримінації позивачів, якими є кожне із зазначених діянь, їх системність та послідовність. Заподіяння моральної шкоди обґрунтоване тим, що діяння відповідачів викликали тривалі переживання морального характеру, викликані протиправними діяннями прокуратур стосовно судового розгляду позову до відділу ДВС про відшкодування шкоди, заподіяної цим відділом у спосіб злісного невиконання рішення у справі № 2-6004/2000 - тобто, рішеннями, діями та бездіяльністю прокуратур міста та області та наслідками такого ставлення, що спричинили не лише невиправдане затягування судового процесу у справі за позовом до ВДВС, але й вплинули на його результат, оскільки судом сформульовані явно хибні висновки; тривалою, впродовж кількох років, напругою в очікуванні вирішення зазначеної справи хоча б в суді першої інстанції; породили недовіру позивачів до задіяних органів судової та виконавчої влади та окремих посадових осіб цих органів; викликали необхідність докладати особливі зусилля на подолання (в межах можливого) наслідків такої поведінки, серед яких навіть зупинка судового розгляду, та створеною і підтримуваною в державі обстановкою безвідповідальності некомпетентних державних службовців та їх безкарності як причиною такої поведінки. Судом з'ясовано, що на виконання рішення Івано-Франківського міського суду у справі №2-6004/2000р. від 04.09.2000р. відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження 2-6004/2000. Однак, як свідчить пояснення державного виконавця Назарука О.М. від березня 2005р., надане на ім'я начальника ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції виконавчі листи по даному виконавчому провадженню повернуті стягувачам на руки, у зв'язку з відсутністю майна, про що свідчить відмітка в журналі вихідної кореспонденції ВДВС Ів.-Фр. МУЮ за 2002р (т.2 а.с. 7). З пояснень державного виконавця Назарука О. також вбачається, що виконавче провадження було витребуване прокуратурою для перевірки, даного виконавчого провадження в архіві не виявлено (т.1 а.с.31). Всупереч всім існуючим нормам національного законодавства та рішенням Європейського суду з прав людини, рішення суду від 2000 року на даний час не виконано, що є неприпустимим у правовій державі, якою є Україна. Щодо незаконного втручанням Прокуратури м. Івано-Франківська в діяльність суду при розгляді справи стосовно прав позивачів та в діяльність державної виконавчої служби, то суд прийшов до висновку, що таке втручання в діяльність суду та ДВС мало місце. Вказане підтверджується листами прокурора м. Івано-Франківська Янка В.М. до судді Івано-Франківського міського суду на розгляді в якого перебувала справа позивачів - [PERSON] (т.1 а.с.27, 29). У вказаних листах прокурор вимагає від судді повідомити його чи може той розглянути справу без документів, які витребовувались ухвалою суду, встановлює строки дачі відповіді на його вимогу, а фактично просить суддю дати відповідь яким чином буде розглянута справа. Таке позапроцесуальне листування прокурора із суддею є неприпустимим, оскільки будь-який тиск, вплив на суддю чи суд не допускається. Така заборона міститься в Конституції України, Законі України «Про судоустрій та статус суддів», який діє на даний час та Законі України «Про статус суддів», який діяв на час вчинення таких дій прокурор м. Івано-Франківська Янком В.М., статтях 6 §1 та 17 Конвенції про захист прав людини; рішенні Конституційного Суду України № 4-рп від 19.05.1999 р. (справа про запити народних депутатів України) та № 19-рп від 01.12.2004 р. (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу). Представники відповідачів - прокуратури м. Івано-Франківська та прокуратури Івано-Франківської області жодних пояснень з данного приводу суду не надали. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано представником відповідача прокуратури міста Івано-Франківська, прокуратура розглядаючи звернення позивачів в листі адресованому судді Івано-Франківського міського суду від 17.03.2005 року(т.1 а.с.27), з'ясовуючи можливість розгляду справи у відсутності оригіналу спірного виконавчого провадження, зазначила що ДВС повторно будуть вжиті заходи щодо виконання рішення суду та про можливість відновлення виконавчого провадження, чим вказала на необхідність такого відновлення. 11.03.2005 року постановою заступника начальника ВДВС (т.2 а.с. 135) було поновлено виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Івано-Франківського міського суду у справі №2-6004/2000р. від 04.09.2000 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 800 грн., [PERSON] 600 грн., [PERSON] 500 грн., [PERSON] 700 грн. За наслідком розгляду адміністративного позову на зазначені дії щодо поновлення виконавчого провадження від 11.03.2005 року постановою Івано-Франківського міського суду від 26.01.2006р. у справі №2а-118/2006 року визнано неправомірними дії державного виконавця щодо поновлення виконавчого провадження (т.1 а.с. 61-62). При розгляді справи також встановлено факти незаконного ухилення від проведення повного, всебічного і неупередженого розслідування для встановлення важливих для позивачів обставин та виконання завдань кримінального судочинства з боку прокуратури міста Івано-Франківська та незаконного невиконанням своїх обов'язків щодо прокурорського нагляду та контролю при розгляді звернень позивачів прокуратурою Івано-Франківської області. Матеріали виконавчого провадження які пропали, чи були передані прокуратурі м. Івано-Франківська, мали важливе значення для встановлення обставин у справі №2-6004/2000р. Матеріали виконавчого провадження є доказами: у згаданій справі за позовом до ДВС та органів юстиції, оскільки судом було винесено ухвалу про їх витребування, а отже вони є важливими для прийняття рішення у справі. Суддя Попович С.С. у своєму листі від 22.03.2005 року вказує, що без оригіналу виконавчого провадження перевірити законність усіх правових виконавчих дій ВДВС при примусовому виконанні рішення суду про стягнення у користь позивачів матеріальної шкоди не можна (т.1 а.с.30); доказами для прийняття рішень та кримінального (дисциплінарного тощо) провадження стосовно державних виконавців та відповідних керівників органів юстиції; доказами для прийняття рішень та кримінального (дисциплінарного) провадження стосовно окремих працівників прокуратури (міста, потім області), тощо; доказами (підставою) для прийняття повноважними особами державної виконавчої служби рішення про законне поновлення виконавчого провадження (в порядку та у спосіб передбачені Законом «Про виконавче провадження»). Про причетність прокуратури міста Івано-Франківська до зникнення матеріалів виконавчих проваджень щодо рішення у справі № 2-6004/2000 та її заінтересованості у приховуванні цього діяння свідчать: пояснення державного виконавця Назарука (ТЛІ, а.с.7); лист начальника ВДВС судді Островському (Т.ІІ, а.с.144), пояснення свідка [PERSON] в судовому засіданні 01 грудня 2008 р. (Т.ІІ, а.с.57). В процесі законної процесуальної діяльності неможливе витребування процесуальних матеріалів без фіксації цього факту: ким, коли, на якій підставі і з якою метою їх було витребувано, і коли повернено. Телефонограми теж фіксуються на паперових носіях. Додані матеріали свідчать, що ДВС не було надано жодного достовірного доказу, що матеріали виконавчих проваджень щодо виконання відділом ДВС рішення суду в справі № 2-6004/2000 будь-коли в дійсності витребовувались прокуратурою. Прокуратурою м. Івано-Франківська та прокуратурою Івано-Франківської області так і не встановлено, коли і які саме матеріали зникли: першого чи другого провадження чи обох (зразу чи по черзі) і не дано належної юридичної оцінки цієї обставини. Невиконання прокурором обов'язку самостійно і безпосередньо, в процесуальному порядку ознайомитися з матеріалами справи і незалежно, як прокурор, дійти потрібних висновків; зокрема - про вступ у справу як в зв'язку з обставинами викрадення доказів, так і в зв'язку з тим, що предметом позову було стягнення коштів з державного бюджету. Постанови про відмову в порушенні кримінальних справ копіювались попри їх попереднє і наступне скасування вищими прокуратурами, на що ці вищі (зокрема прокуратура області) при черговому скасуванні не реагувала. Зі змісту преюдиційної постанови Івано-Франківського міського суду по справі № 2а- 118/2006 р. від 26 січня 2006 р. (Т.І, а.с.61-62) безпосередньо випливає висновок, що бездіяльність та рішення прокурорів щодо їх розгляду та законного вирішення цього є явно неправомірними (Т.І, а.с. 53-54,57,58,60), як і невиконання прокуратурою області вказівки в.о. Генерального прокурора (Т.І, а.с.56). В.о. Генерального прокурора України Винокуров С. направив звернення позивачів для проведення ретельної перевірки прокуратурі Івано-Франківської області (т.1 а.с.56). Однак, прокуратура Івано-Франківської області не провела ретельне розслідування, перевірку викладених у зверненні фактів, а перенаправила звернення до прокуратури м. Івано-Франківська, фактично передала скаргу (звернення) позивачів розглядати особам, яких воно стосується. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні в справі «Міхєєв проти Росії» визначив загальні принципи, яким має відповідати розслідування - §110 «Нарешті Суд зазначає, що розслідування ... щоб бути ефективним, повинне бути незалежним... Відповідно, розслідування не є незалежним, якщо його здійснює той самий підрозділ, чи відділ, який звинувачується в неналежній поведінці... Незалежність розслідування передбачає не лише відсутність ієрархічних чи інституційних зв'язків...». Внаслідок вищенаведеного, позивачі змушені були тривалий час звертатися за захистом порушеного права, до суду і інших правоохоронних органів, вживати заходи на виконання судового рішення, внаслідок чого зазнали нервового потрясіння, стресу та порушення встановлених життєвих зв'язків, таким чином позовні вимоги в цій частині є підставними та підлягають до часткового задоволення. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31.03.95р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч.5. ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому позовні вимоги позивачів в частині стягнення справедливої сатисфакції, а саме - моральної шкоду в розмірі по 5000 грн. (п'ять тисяч гривень) кожному, заподіяну: незаконним втручанням в діяльність суду при розгляді справи стосовно прав позивачів та в діяльність державної виконавчої служби; незаконним ухиленням від проведення повного, всебічного і неупередженого розслідування для встановлення важливих для позивачів обставин та виконання завдань кримінального судочинства з боку прокуратури міста Івано-Франківська; незаконним невиконанням своїх обов'язків щодо прокурорського нагляду та контролю при розгляді звернень позивачів прокуратурою Івано-Франківської області слід задовольнити. Разом з тим, позивачами не надано суду доказів, що вказують на факти недотриманням прокуратурою Івано-Франківської області вимог законодавства по боротьбі з корупцією при розгляді звернень позивачів; умисним затриманням, наданням неповної та недостовірної інформації; наданням незаконних переваг третім особам під час підготовки та прийняттям рішень та допущення проявів дискримінації позивачів з боку прокуратури міста Івано-Франківська та прокуратури Івано-Франківської області. Судом не встановлено умислу в діях працівників обох прокуратур при наданні інформації позивачам. Така інформація могла бути надана відповідачам не з умислу, а в силу розумових здібностей осіб, які надавали інформацію. Тому в частині позовних вимог про стягнення справедливої сатисфакції, а саме - моральної шкоди заподіяної: недотриманням прокуратурою Івано-Франківської області вимог законодавства по боротьбі з корупцією при розгляді звернень позивачів; умисним затриманням, наданням неповної та недостовірної інформації; наданням незаконних переваг третім особам під час підготовки та прийняттям рішень та допущення проявів дискримінації позивачів з боку прокуратури міста Івано-Франківська та прокуратури Івано-Франківської області слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст.55,56,124 Конституції України, ст.23, ст.1167 ЦК України,

Outcome: partial