Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

14 березня 2016 року [PERSON], який діє від імені та в інтересах малолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Селидівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, шляхом надання ключів від вхідної двері спірної квартири, вселення та стягнення моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. 27 листопада 2007 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу народилась дочка: [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства. [INFO] дружина [PERSON] померла. Відповідно до договору дарування від 16 лютого 2012 року [PERSON] на праві власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS], яку подарувала їй відповідачка по справі [PERSON] У належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS], у період з 2007 року по жовтень 2013 року, він разом проживав з: дружиною [PERSON] з дітьми [PERSON], 2008 року народження та [PERSON], 2005 року народження. Дружина хворіла на онкологічне захворювання. Для лікування дружини він брав кредити в банку. 25 жовтня 2013 року відповідачка [PERSON] вивезла [PERSON] у належну їй квартиру разом з майном. Оскільки дружина сильно хворіла, вона жила у себе, а він приходив разом з дітьми, був з нею, доглядав її, і на ніч забирав дітей до себе. У березні 2014 року коли дружину поклали в лікарню, він прийшов до квартири, щоб забрати деякі речі, але не зміг увійти, оскільки [PERSON] можливо замінила механізм замку. У листопаді 2014 року він приходив до квартири його покійної дружини забрати деякі речі, але [PERSON] не пустила його та винесла речі на вулицю. 14 травня 2015 року він також намагався попасти в квартиру, але не зміг, тому була викликана поліція, а потім з'ясувалось, що там мешкають квартиранти. 12 грудня 2014 року, після смерті дружини він звернувся до Першої селидівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від імені та в інтересах своєї дитини [PERSON] Заяву було прийнято та відкрита спадкова справа. 08 січня 2015 року він поштою направив до Першої селидівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття ним спадщини після смерті дружини. 12 січня 2015 року та 20 січня 2015 року він особисто з'явився до нотаріальної контори та подав заяви про прийняття спадщини, які нотаріус їх не прийняв. 10 березня 2015 року Перша селидівська державна нотаріальна контора надала довідку, де зазначено, що 18 грудня 2014 року заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] надійшли від батька померлої [PERSON] та від [PERSON], яка діяла як опікун від імені малолітнього [PERSON], [INFO]. Починаючи з березня 2014 р. по наступний час ні він, ні його дитина не мають доступу до спірної квартири. [PERSON] після смерті [PERSON] незаконно заволоділа правовстановлюючими документами на квартиру, документами його дитини, частково вивезла з квартири меблі, які купувалися ним особисто та його матір'ю для його сім'ї, самовільно здала квартиру в оренду стороннім особам без згоди всіх спадкоємців, дохід від оренди отримувала та витрачала одноособово, комунальні платежі за квартиру не сплачувала, привласнила банківські картки, на які його дружина за життя отримувала допомогу на дитину інваліда та аліменти. 08 грудня 2015 року [PERSON], діючи в інтересах малолітньої дитини [PERSON] та батько померлої дружини [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, про те йому відповідачка перешкоджала у здійсненні його законних прав стосовно спірного майна. На теперішній час, він не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом, з 06 лютого 2015 року знаходиться у безоплатної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 8 річного віку по [INFO], відсутність коштів позбавляє його можливості отримати зазначені свідоцтва. Звертаючись до суду він вважає, що відповідачка своїми діями перешкоджає йому та його дитині, як законним власникам частини нерухомого майна володіти, користуватись та розпоряджатись ним. Крім цього, вважає, що діями відповідачки йому було спричинена моральна шкод, яку він оцінює у 10 000 гривень. Просив суд, зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ним та [PERSON], 2008 року народження квартирою [ADDRESS], шляхом надання йому ключів від вхідних дверей спірної квартири; вселити його та [PERSON] у квартиру [ADDRESS]; стягнути зі [PERSON] на його користь та [PERSON] моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. та сплачений ним судовий збір. 21 червня 2016 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області позов [PERSON], який діє від імені та в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] надати ключі [PERSON] від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Вселені [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Вирішено питання щодо судових витрат. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись із рішенням суду від позивача [PERSON] подана його представником [PERSON] апеляційна скарга, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою та стягнення з неї моральної шкоди у сумі 10 000 гривень скасувати, задовольнивши їх у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд в порушення вимог матеріального та процесуального законодавства, не прийняв до уваги, що відповідачка з моменту успадкування частини квартири перешкоджала йому та його дочці користуватися спірною квартирою. Відповідач змінила замок, домовитися з нею про порядок користування квартирою неможливо, вона демонструє неможливість спільного проживання та може й знову замінити замок. Суд не надав належної оцінки фактам та доказам спричинення позивачу моральної шкоди, а саме не взяв до уваги, що відповідачка чинила перешкоди у користуванні квартирою, позивач був вимушений шукати нове житло, оформив безоплатну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 8-річного віку, останні кошти були потрачені на необхідні речі для дитини. Не погодившись з рішенням суду, відповідачем [PERSON] була подана апеляційна скарга, в якій вона просить рішення суду скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, суд неповно з'ясував обставини по справі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вона не є належним відповідачем по справі, жодного відношення до спірної квартири не має, є інші спадкоємці на спадкове майно (спірну квартиру), до яких позов не пред'явлено. Оскаржене рішення містить суперечливі висновки, оскільки наявність у позивача перешкод у користуванні спірною квартирою суд визнав недоведеною, але зобов'язав її, сторонню особу, надати позивачу ключі від вхідних дверей та вселити позивача у квартиру. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] просили їх апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та задовольнити їх повністю. Проте, апеляційну скаргу відповідачки [PERSON] відхилити. Відповідачка [PERSON] та її представника [PERSON] просили їх апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Проте, апеляційну скаргу позивача відхилити. В судове засідання не з'явилися позивач [PERSON] та представник третьої особи органу опіки та піклування Селидівської міської ради, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивач відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, а представник третьої особи згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення(а.с.122 Т.2). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі: представників позивача [PERSON] та [PERSON], відповідачку [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання надати ключі від вхідних дверей спірної квартири та вселення позивачів у квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що позивач маючи право на користування спірною квартирою, в подальшому і право власності в порядку спадкування, яке ніким не оспорювалось, навіть і при відсутності у нього на цей час правовстановлюючого документу, оскільки позивач такий же спадкоємець, тієї ж черги, що і відповідачка. При цьому, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні спірної квартири та відшкодування моральної шкоди виходив з того, що позовні вимоги не доведені, не надано достовірно достатніх, переконливих доказів щодо заподіяння моральної шкоди. Але, з такими висновками суду погодитися не можливо. Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами 1, 3, 4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном із дозволу органу опіки та піклування (встановлених частинами 2 - 4 ст. 1273 ЦК). Відповідно до ст.ст. 1296, 1297, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Зволікання з виконанням зобов'язань, передбачених ч. 1 ст. 1297, щодо оформлення права на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання також не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Частиною 1 статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Відповідно до ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З матеріалів справи вбачається наступне. 27 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, актова запис №191 (а.с.9 Т.1). Від шлюбу народилась дочка: [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства, про що свідчить копія свідоцтва про народження та фотокопія посвідчення (а.с.8, 18 Т.1). [INFO] народився [PERSON], згідно свідоцтва про народження батьками дитини зареєстровані: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.233 Т.1). 06 лютого 2014 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області виключено відомості про [PERSON], [INFO], як батька, в актовому запису №139 від 18 серпня 2008 року про народження [PERSON], [INFO] (а.с.214 Т.2). На підставі рішення суду, видане нове свідоцтво про народження дитини [PERSON], [INFO], з якого вбачається, що батьками дитини записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а. с. 234 Т.1). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, актова запис №231 (а.с.10 Т.1). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири [ADDRESS], яку 16 лютого 2012 року відповідачка [PERSON] відповідно до договору дарування подарувала [PERSON] (а.с.27 Т.1). 13 серпня 2014 року рішенням виконавчого комітету Селидівської міської ради [PERSON] призначено опікуном над малолітнім [PERSON], [INFO], дитиною - сиротою (а.с.16 Т.1). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, 12 грудня 2014 року Першою селидівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.141 Т.2). Відповідно до фотокопій спадкової справи на майно (однокімнатну квартиру [ADDRESS]) спадкодавця [PERSON], заведеної Першою селидівською державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися: - 12 грудня 2014 року та 22 грудня 2014 року - [PERSON], як законний представник [PERSON], [INFO]; - 18 грудня 2014 року - батько померлої [PERSON], [INFO], - 18 грудня 2014 року - [PERSON], як опікун [PERSON], [INFO] (а.с.127, 128, 129 Т.2). Таким чином, троє спадкоємців, в тому числі діти: [PERSON] та [PERSON], а також батько спадкодавця [PERSON], звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини у строк, визначений законом. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить їм з часу її відкриття. Відповідно до ст.ст. 1296, 1297, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Зволікання з виконанням зобов'язань, передбачених ч. 1 ст. 1297, щодо оформлення права на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання також не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 08 грудня 2015 року державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину: на ? успадковану частку майна квартири [ADDRESS] видано [PERSON] (батько померлої), на ? успадковану частку майна квартири [ADDRESS] видано [PERSON] (малолітній син померлої) та зазначено що свідоцтва про право на спадщину на ? успадковану частку вказаного майна не видані. Свідоцтва про право на спадщину на ? успадковану частку вказаного майна не видані (а.с.192, 194 Т.2). З наведеного вбачається, що право малолітньої дочки спадкодавця [PERSON] на спадщину не було порушено, оскільки свідоцтво про право на спадщину на її частку нікому не видавалося і її законному представнику необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Однак, під час розгляду справи у судових інстанціях було встановлено, що відповідачка [PERSON] перешкоджає малолітньої спадкоємице у користуванні належної їй частині спадкового майна, що підтверджується зверненням із заявою її законного представника [PERSON] до Селидівського МВ ГУМВС України в Донецької області від 04 лютого 2015 року, стосовно неправомірних дій [PERSON], яка внесена до ЄРДР (а.с.51 Т.1). Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, позовні вимоги [PERSON], якій діє в інтересах малолітньої [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом надання йому ключів від вхідних дверей спірної квартири підлягають задоволенню. Проте, у задоволенні позовних вимог в частині вселення [PERSON] у спірну квартиру необхідно відмовити. При цьому, апеляційний суд виходив із того, що малолітня дитина [PERSON] є інвалідом дитинства та знаходиться на обліку у лікаря - психіатра Селидівської ЦГБ з 19 червня 2012 року, що підтверджується довідками, висновком про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дитини , а також посвідченням (а.с.17-19 Т.1). Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина-інвалід - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Після смерті матері [PERSON], малолітня дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою ОСББ «Соняшний» м. Селидове від 22 квітня 2015 року(а.с.17 Т.1). 01 березня 2012 року [PERSON] відповідно до договору дарування подарувала [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.205 Т.2). З довідки виданої Селидівським бюро технічної інвентаризації від 23 серпня 2016 року, вбачається, що згідно реєстрових даних станом на 01 січня 2013 року квартира за адресою: [ADDRESS] числиться за [PERSON], згідно договору дарування квартири посвідченого першою Селидівською державною нотаріальною конторою від 01 березня 2012 року №317 (а.с.113 Т.2). 26 січня 2015 року наказом № 95К Відокремленого підрозділу «шахта Росія» ДП «Селидіввугілля» [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною з 06 лютого 2015 року і до досягнення дитиною 8-річного віку, тобто до [INFO] (а.с.20 Т.1). Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, схваленої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1959 року, дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтями 2, 3, 18 Закону України «Про охорону дитинства», передбачені принципи охорони дитинства, право дитини користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, право малолітньої дочки спадкодавця [PERSON] на спадщину не було порушено, малолітня дитина є інвалідом дитинства та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується медичними документами, а тому батько [PERSON], після смерті матері дитини, вимушений був оформити відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 8- річного віку. При цьому, дитина [PERSON] проживає з батьком у квартирі, яка належить йому на праві власності, а місце проживання дитини є місце проживання батька, тому позовні вимоги в частині вселення в спірну квартиру є передчасними. Що стосується право на спадщину [PERSON], то апеляційний суд виходить з наступного: Зі змісту спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини позивач звертався до Першої селидівської державної нотаріальної контори двічі 13 січня 2015 року та 13 березня 2015 року (а.с.131,133 Т.2). При цьому, позивач [PERSON] не мав право на спадкування відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, оскільки 18 лютого 2014 року заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 27 листопада 2007 року був - розірваний (а.с.38 Т.2). Позивач [PERSON] звернувся до суду першої інстанції про перегляд заочного рішення та 29 грудня 2014 року ухвалою Селидівського міського суду Донецької області заочне рішення скасовано, а 31 грудня 2014 року ухвалою Селидівського міського суду Донецької області провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - закрито, у зв'язку зі смертю позивачки (а.с.136, 137 Т.2). 17 березня 2015 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області, ухвала Селидівського міського суду Донецької області від 31 грудня 2014 року залишена без змін та ухвала набрала законної сили з моменту проголошення (а.с.169 Т.2). 23 вересня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвала Селидівського міського суду Донецької області від 31 грудня 2014 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року - про закриття провадження по справі про розірвання шлюбу, залишені без зміни (а.с.213-214 Т.1). Тому, позивач звертаючись до Першої селидівської державної нотаріальної контори не мав право на спадкування відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, оскільки був розведений із спадкодавцем та набув право тільки з 17 березня 2015 року з часу набрання законної сили ухвали апеляційного суду Запорізької області. Але, позивач не скористався своїм правом, відповідно до вимог ст.1272 ЦК України, щодо звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Разом з тим, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування та 06 травня 2015 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області у задоволенні позовних вимог відмовлено, у зв'язку з тим, що [PERSON] є особою, що не прийняла спадщину в установлений законом строк, рішення набрало законної сили (а.с.212-213 Т.2). Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, вбачається, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом надання ключів від вхідних дверей та вселення необхідно відмовити, оскільки він є особою, що не прийняла спадщину в установлений законом строк. Крім цього, апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] та [PERSON], оскільки ст.23 ЦК України не розповсюджується на дані правовідносини. Відповідно до задоволених позовних вимог та виходячи зі змісту ст.88 ЦПК України, необхідно, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 192 гривні 95 копійок, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 192 гривні 95 копійок. Відповідно до п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial