Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

18 вересня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до КП «Рівнеелектроавтотранс» Рівненської міської ради, третя особа: ПАТ «Страхова компанія «Країна», в якому просили стягнути з відповідача на користь кожного позивача по 100 000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду та 15 805 грн. на користь [PERSON] витрат на спорудження надгробного пам'ятника. Позовну заяву мотивували тим, що 23 листопада 2015 року на нерегульованому пішохідному переході по вулиці Соборна в м. Рівне, поблизу перехрестя вулиць Соборна та Пушкіна відбулася дорожньо-транспортна пригода під час якої [PERSON], керуючи тролейбусом «Шкода ТР-9», бортовий номер [NUMBER], рухаючись по вулиці Соборна зі сторони вулиці Княгині Ольги у напрямку вулиці Чорновола, здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди. [PERSON], керуючи тролейбусом, перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував свої трудові обов'язки, тому саме відповідач несе відповідальність за завдану ним шкоду. Позивачем [PERSON] було споруджено [PERSON] надгробний пам'ятник, вартість якого становить 15 805 грн., які має відшкодувати відповідач. Окрім того, внаслідок смерті [PERSON] була завдана моральна шкода її дочкам - [PERSON] та [PERSON], чоловіку померлої - [PERSON], оскільки трагічна смерть була надзвичайно великим переживанням, завдала душевних страждань для них та викликала зміни в їх житті. Також, моральна шкода була завдана [PERSON] - батькові загиблої, так як він зазнав значний біль та страждання внаслідок втрати дочки. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки померла [INFO] [PERSON] не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших, перебігала дорогу по нерегульованому пішохідному переході. Намагаючись уникнути наїзду на пішохода, водій [PERSON], керуючи транспортним засобом, повернув вліво, та з незалежних від нього причин запобігти дорожньо-транспортній пригоді не вдалося. Було встановлено, що водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] Кримінальне провадження по даній ДТП було закрите 31 березня 2016 року, за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Тобто, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок умисних та неправомірних дій померлої. Позивачі в обґрунтування розміру моральної шкоди не надали жодних належних та допустимих доказів. Щодо відшкодування витрат на поховання позивачами було надано розрахунковий документ - накладну № 1 від 25 лютого 2016 року, яка свідчить саме про понесення витрат на поховання та спорудження надгробного пам'ятника на загальну суму у розмірі 15 805 грн. Проте цей документ ніяким чином не доводить, що ці витрати були понесені саме на поховання [PERSON] та спорудження для неї надгробного пам'ятника. Позивачі та їх представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися. 02 січня 2018 року подали до суду заяву, в якій просили судове засідання провести без їх участі, зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник третьої особи ПАТ «Страхова компанія «Країна» в судове засідання не з'явився. 09 січня 2018 року подав суду письмову заяву, в якій просив судове засідання провести за його відсутності. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 листопада 2015 року, приблизно о 08 год. 23 хв., водій [PERSON], керуючи тролейбусом «Шкода ТР-9», бортовий номер [NUMBER], рухався проїзною частиною вул. Соборна, зі сторони вул. Княгині Ольги у напрямку вул. Чорновола, зі швидкістю 30-40 км/год. Одночасно, пішохід [PERSON] в порушення підпунктів а, б пункту 4.14 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР України), не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, почала раптово перебігати проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху вказаного тролейбуса, по нерегульованому пішохідному переходу, що знаходиться поблизу перехрестя вулиць Соборна та Пушкіна. У момент виникнення небезпеки для руху водій [PERSON] застосовував відворот керма вліво, однак уникнути наїзду па пішохода [PERSON] не зміг з незалежних від нього технічних причин. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] спричинено тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці події, а тролейбус «Шкода ТР-9» зазнав механічних пошкоджень. Враховуючи, що водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON], кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015180000000230 від 23 листопада 2015 року, за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначені вище обставини встановлені постановою слідчого слідчого управління Головного управління Національного поліції в Рівненській області майора поліції Крупенко Б.І. від 31 березня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за №42015180000000230 від 23 листопада 2015 року, і сторонами не оспорюються (а.с.17-18). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі винною особою, яка її завдала. Разом з тим згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Наведені норми права свідчать про те, що у правовідносинах із відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди, яку має спростувати відповідач, а позивач не повинен доводити його вину. У ч. 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз'яснив судам пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. В даних правовідносинах цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідачем не надано суду доказів, які свідчили би, що шкода позивачу була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу. Сам по собі факт закриття кримінального провадження відносно [PERSON], не може бути підставою для звільнення його від цивільної відповідальності. Відповідно до вимог ст. 1193 ЦП України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. Доказів грубої необережності відповідачем не надано, судом встановлено лише, що у зв'язку з порушенням [PERSON] ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої вона загинула. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Оскільки водій [PERSON] 23 листопада 2015 року керував тролейбусом «Шкода ТР-9», бортовий номер [NUMBER], виконуючи свої трудові обов'язки як працівник КП «Рівнеелектроавтотранс» Рівненської міської ради, що підтвердив представник відповідача в судовому засіданні, тому саме з КП «Рівнеелектроавтотранс» Рівненської міської ради підлягає стягненню завдана ним шкода. Частиною 1 ст. 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Аналізуючи подані позивачами докази, судом встановлено, що згідно накладної фізичної особи-підприємця [PERSON] № 01 від 25 лютого 2016 року позивачем [PERSON] було сплачено 15 805 грн. за виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника (а.с.25), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено наступне: в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, обчислюючи розмір моральної шкоди, якими доказами це підтверджується. Судом, також, беруться до уваги роз'яснення викладені в п. 9 зазначеної Постанови щодо визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] є батьком [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON], що підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу з [PERSON] (а.с.14)). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 25 серпня 1976 року позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] (а.с. 21). Позивачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON], що підтверджується їх свідоцтвами про народження (а.с.23,24) та свідоцтвом про шлюб, де є відмітка про зміну дошлюбного прізвища [PERSON] на [PERSON] (а.с.10). Як вказано вище в результаті ДТП загинула [PERSON], яка відповідно була для позивачів дочкою, дружиною та матір'ю, тобто близьким родичем і ця втрата є незворотною. Як вбачається із позовної заяви, вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовувались душевними стражданнями, яких близькі родичі зазнали внаслідок смерті [PERSON] Таким чином, безспірним є той факт, що позивачі в результаті ДТП зазнали, як моральних, так і інших негативних явищ, і ці фактори мають для них незворотній характер, а отже мають право на відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, з одного боку, враховує глибину душевних страждань позивачів, які викликані втратою близького родича, незворотній характер, з іншого боку суд бере до уваги, що шкода спричинена внаслідок необережності загиблої [PERSON], при цьому в діях [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів в якості відшкодування моральної шкоди по 70 000 грн. 00 коп. на кожного. За таких обставин, вимога позивачів про стягнення моральної шкоди, завданої смертю [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial