Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

21 липня 2017 року до суду звернувся представник ПАТ «Криворіжгаз» із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожитий природній газ за період часу з 01 серпня 2008 року по 01 липня 2017 року в розмірі 20 296,06 грн. а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Чайкіну І.Б. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] є споживачем послуг з газопостачання домоволодіння [ADDRESS] та станом на 01 липня 2017 року за показами лічильника, що встановлений у зазначеному домоволодінні та мають значення 81993 м. куб. виник борг за спожитий природний газ у розмірі 20 296,06 грн. В позовній заяві також йдеться про те, що в період часу з 01 серпня 2008 року по 01 липня 2015 року позивачем було поставлено природний газ на загальну суму 47 260,50 грн., а відповідачем фактично сплачено за вказаний період лише 26 964,43 грн. В період часу з 01 липня 2014 року по 01 липня 2017 року позивачем поставлено природний газ на загальну суму 7835,72 грн., за зазначений період відповідачем сплачено 3 190,24 грн. Ухвалою від 15 серпня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до відкритого судового засідання. Ухвалою від 13 вересня 2017 року розгляд справи було відкладено через неявку сторін. Ухвалою від 25 вересня 2017 року розгляд справи було відкладено через неявку сторін. У зв'язку із закінченням у судді Чайкіна І.Б. повноважень щодо здійснення правосуддя з 12 жовтня 2017 року, розпорядженням керівника парату здійснено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за результатом якого справу передано на розгляд судді Козлову Ю.В. Ухвалою суду від 17 жовтня 2017 року справа прийнята до провадження судді Козлова Ю.В. та призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою від 17 листопада 2017 року розгляд справи відкладено через неявку відповідача [PERSON] Ухвалою суду від 19 грудня 2017 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] 22 січня 2018 року представник позивача уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 20 296,06 грн. солідарно з [PERSON] та [PERSON], також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Ухвалою суду від 22 січня 2018 року розгляд справи було відкладено через неявку представника відповідача. Ухвалою суду від 05 лютого 2018 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та витребувано з ПАТ «Криворіжгаз» відповідні докази. Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року розгляд справи було відкладено у зв'язку із хворобою, та зайнятістю представника відповідача [PERSON] в іншому судовому процесі. В уточненій позовній заяві представник позивача зазначає, що співвідповідач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є особою, яка також фактично мешкає у зазначеному домоволодінні та нарівні з власником домоволодіння є споживачем наданих позивачем послуг з постачання побутового газу, оскільки останній у грудні 2015 року звертався до суду з позовом до ПАТ «Криворіжгаз» з вимогою відшкодування шкоди, де особисто зазначив, що фактично мешкає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS], також ця обставина встановлена в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області. На підставі зазначеного представник вважає, що сума заборгованості за спожитий природній газ за період з 01 серпня 2008 року по 01 липня 2017 яка становить 20 296,06 грн. та повинна бути стягнута з відповідачів солідарно. Під час розгляду справи, 16 січня 2019 року представник позивача - ПАТ «Криворіжгаз» Мартинова Н.Ю. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON], а також його представник за довіреністю - [PERSON] заперечували проти позовних вимог представника ПАТ «Криворіжгаз» посилаючись на обставини, викладені ним у письмовій формі у додаткових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. В додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що в позовній заяві йдеться про стягнення заборгованості за спожитий природний газ на користь ПАТ «Криворіжгаз» за період часу з 01 серпня 2008 року по 01 липня 2017 року незважаючи на те, що з 01 липня 2015 року було анульовано ліцензію позивача на постачання природного газу і саме із цього часу постачальником газу є ТОВ «ДніпропетровськГазЗбут». По - друге, зазначив, що позивачем не надано доказу факту укладання договору на постачання природного газу з метою використання його для власних потреб, зокрема між [PERSON] як власником домоволодіння (посилаючись на «Правила постачання природного газу» затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг N 2496 від 30.09.2015р. В додаткових поясненнях представник відповідача зазначає, що в як в первісному так і в уточненому позові йому не зрозуміло хто саме із солідарних відповідачів є споживачем, який отримує природній газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб. Зазначив, що згідно інформаційної довідки у домоволодінні окрім відповідачів зареєстровані й інші особи. Відповідач [PERSON] та його представник вважають, що споживач житлово - комунальним послуг має право на несплату вартості житлово - комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача або членів його сім'ї в розумінні п.6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги». На підставі зазначеного просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Криворіжгаз » у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом було встановлено, що [PERSON] як споживач отримував послуги з постачання природного газу від ВАТ «Криворіжгаз» (змінено назву підприємства на - ПАТ «Криворіжгаз» згідно статуту), за адресою: вул.Виноградова, буд.22 у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, де відповідно довідки Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради від 08 серпня 2017 року є зареєстрованим з 16 грудня 1999 року до теперішнього часу (станом на момент формування зазначеної довідки). За твердженням позивача [PERSON] з 08 жовтня 2004 року перебував у договірних стосунках з ВАТ «Криворіжгаз». Але цього довести шляхом надання документальних доказів позивач не спромігся. У 2011 році, згідно довідки наданої самим позивачем, всі договори періоду часу з 2004 року, були знищені за витіканням строку зберігання. Але споживання відбувалось, були наявні відносини сторін (зняття показників лічильника, оплата за спожитий газ тощо). На підставі договору дарування, посвідченого 24 грудня 2004 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. - [PERSON] подарував на той час неповнолітньому [PERSON] належний йому житловий будинок [ADDRESS]. Згідно витягу про реєстрацію права власності, виданого КП «Криворізьке БТІ» власником зазначеного домоволодіння є [PERSON], що й слугувало підставою залучення останнього до участі у справі в якості співвідповідача. Відповідно наданого до матеріалів справи представником позивача розрахунку, за вказаною адресою за період часу з 01 серпня 2008 року по 01 липня 2017 року через недоплату відповідачами наданих послуг утворилась заборгованість , яка становить 20 296 грн. 06 коп. на покази лічильника зі значенням - 81 993 м. куб. Стосовно періоду утворення заборгованості, зазначеного представником позивача - по 01 липня 2017 року, суд вважає, що кінцева дата зазначена позивачем дійсно не вірно, оскільки Постановою НКРЕКП № 1587 від 21 травня 2015 року ПАТ "Криворіжгаз" було анульовано право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі заяв ліцензіатів ліцензії з 01 липня 2015 року і з того часу постачання природного газу здійснюється іншою організацією, що отримала відповідну ліцензію - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут». На підставі зазначеного суд погоджується із зауваженнями представника відповідача щодо не включення до періоду нарахування заборгованості проміжку часу після цієї дати, тобто після 01липня 2015 року. Однак, зазначена обставина не впливає на розрахунок заборгованості, оскільки саме період з 01 липня 2015 року по 01 липня 2017 року до розрахунку не включена, а показники лічильника за якими здійснені розрахунки та сума заборгованості станом на 01 липня 2015 року залишились незмінними також й станом на 01 липня 2017 року (покази лічильника 81 993 м. куб, заборгованість 20 296,06 грн.). Стосовно заперечень представника відповідача щодо неспроможності вимог позивача із-за відсутності доказу укладання договору на постачання природного газу з метою використання його для власних потреб, між [PERSON] як власником домоволодіння та позивачем, слід зазначити таке. Стаття 13 Конституції України та ст.319 Цивільного Кодексу України наголошує на те, що «власність зобов'язує». Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 332 Цивільного Кодексу України Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово - комунальні послуги» містить чітке визначення поняття як «індивідуальний споживач». Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо. Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція міститься у Постанові ВСУ від 20 квітня 2016 року, справа № 6-2951 цс 15, також аналогічна позиція висвітлена в Ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справах від 05 квітня 2017 року у справі № 212/4917/15ц. Судом також встановлено, а відповідачами не спростовано факт, що позивачем дійсно протягом зазначеного у розрахунку періоду (до 01 липня 2015 року) надавалися послуги з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS]. Цю обставину підтверджує факт здійснення відповідачами періодичної оплати за надані послуги, тобто відповідачі здійснюючи оплату за надані послуги за виставленимим рахунками, своїми діями підтвердили факт наявності фактичних договірних відносин з позивачем у зазначений період часу (конклюдентні дії). Суд не погоджується з позицією відповідача та його представника стосовно посилання на п.6 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в частині права несплати вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї оскільки зазначена норма діє за умови документально оформленої відсутності особи, дотримання порядку певних, законодавчо прописаний дій. Отже, певних доказів тимчасової відсутності споживача або/та членів його сім'ї відповідачами суду надано не було. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стосовно періоду нарахування заборгованності за спожитий природній газ у період часу з 01 серпня 2008 року по 01липня 2017 року слід зазначити таке. Статтею 257 Цивільного Кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. В ході розгляду справи судом встановлено, що 06 березня 2017 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказані комунальні послуги і 05 квітня 2017 року було винесено відповідний судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за послуги з газопостачання та судові витрати по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 12 травня 2017 року за заявою [PERSON] зазначений судовий наказ було скасовано. Отже, оскільки представник ПАТ «Криворіжгаз» звернувшись у березні 2017 року до суду із заявою про видачу судового наказу, вчинив дію, передбачену частиною другою статті 264 ЦК України, та перервав перебіг строку позовної давності, то такий строк у даній справі обчислюється з 06 березня 2014 року. А проміжок часу, за яким потрібно проводити нарахування за спожитий газ, в силу зазначеного вище, - з 06 березня 2014 року до 01 липня 2015 року (дата припинення надання послуг). Згідно наданого представником розрахунку, який суд вважає зрозумілим, заборгованість за вказаний період часу в межах позовної давності складає 8 650,28 грн. Оскільки вимоги позивача про стягнення заборгованості за спожитий природній газ з 01 серпня 2008 року до 06.03.2014 року перебувають поза межами загального строку позовної давності, - позовні вимоги ПАТ «Криворіжгаз» підлягають частковому задоволенню. Стосовно судових витрат слід зазначити, що на момент звернення представника ПАТ «Криворіжгаз» до суду із позовною заявою, а саме станом на 21 липня 2017 року судовий збір за подання позову до суду відповідно вимог ЗУ «Про судовий збір» бу визначений у розмірі 1600 грн. Матеріалами справи підтверджено факт звернення представника ПАТ «Криворіжгаз» до суду з вимогою видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожитий природний газ. Під час звернення із цією заявою представником ПАТ «Криворіжгаз» було сплачено судовий збір у розмірі, відповідно вимог ЗУ «Про судовий збір», який становив 800 грн. Ухвалою суду від 12 травня 2017 року за заявою [PERSON] судовий наказ № 212/1429/17ц (2н/212/150/15) від 05 квітня 2017 року було скасовано. Відповідно вимог ч.2 ст.99 Цивільно- процесуального Кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) - у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву. Отже, при зверненні до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за спожитий природній газ з [PERSON] представником позивача було сплачено 800 грн. (згідно платіжного доручення № 1145244896 від 17 липня 2017 року) і тому з урахуванням суми судового збору, сплаченого раніше за подання заяви про видачу судового наказу і суми сплаченої при поданні позову (800 грн.) загальна сума витрат становить 1600 грн. Відповідно вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, пропорційним слід вважати судовий збір у розмірі 680,00 грн., який пілягає стягненню з відповідачів у рівних частинах - по 340 грн.00 коп. з кожного.

Outcome: partial