Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

що [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відокремленого структурного підрозділу ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.08.2010р. його прийнято провідним інженером-технологом пресово-кузовного цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи», 01.04.2011р. був переведений на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога пресово-кузовного цеху та 16.04.2013р. був звільнений згідно п. 1 ст. 37 КЗпП України за згодою сторін. За період з вересня 2012р. по червень 2013р. робота підприємства значно погіршилася і заробітна плата виплачувалася із запізненням та не у повному обсязі. За вказаний період позивач не мав прогулів, не писав заяв про надання відпусток та не перебував на лікарняному. Позивачу не було відомо про наявність наказів про зупинку виробництва або простій. У цей період часу електронна система обліку виходу працівників на роботу була відключена. Суми нарахованої підприємством зарплати взяті із даних персоніфікованого обліку пенсійного фону, з якого вбачається, що позивача було відправлено у відпустку за власний рахунок без його згоди. При зверненні до директора підприємства та бухгалтера про отримання розрахунку його заробітної плати і кількості робочих днів йому було відмовлено. При звільненні розрахунок із [PERSON] проведено не було, тому він просить стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати разом з компенсацію за невикористану відпустку за період з вересня 2012р. по квітень 2013р. в сумі 20072,89грн., а також середню зарплату за час затримки розрахунку з 16.04.2013р. по 20.06.2017р. у розмірі 88557,48грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав до суду заяву про те, що позов підтримує повністю та просить його задоволити, а справу просить розглянути без його участі і не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 13). Відповідач у судове засідання вкотре не з'явився з невідомих суду причин та не повідомив про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення йому судових повісток (а.с. 10, 12). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, проаналізувавши докази по справі вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що 28.08.2010р. позивач прийнятий провідним інженером-технологом пресово-кузовного цеху в ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року позивач був переведений у відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога пресово-кузовного цеху. 16.04.2013р. позивача звільнено згідно ст. 37 п. 1 КЗпП України за згодою сторін. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою (а.с. 4, 5), що свідчить про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Із позову слідує, що під час роботи заробітна плата виплачувалася в меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, та в день звільнення заробітна плата з компенсацією за невикористану щорічну відпустку позивачу виплачена не була. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації. Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом. З розрахунку, який зроблено позивачем, вбачається, що відповідач має перед ним заборгованість із заробітної плати разом з компенсацією за невикористану відпустку в розмірі 20072,89грн. та 88557,48грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16.04.2013р. по 20.06.2017р. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку. Відповідачем також не надано доказів в підтвердження виплати позивачу всіх належних йому сум. Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних йому сум, оскільки відповідачем не доведено належне виконання вимог вищезазначеної статті закону, тому із відповідача слід стягнути 20072,89грн. заробітної плати за період з 01 вересня 2012р. по 30 квітня 2013р. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Доказів відсутності вини підприємства у розрахунку з позивачем відповідачем не надано. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Отже, позивач був звільнений 16.04.2013р. і відповідачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність заборгованості, а також відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу належних йому сум в день звільнення. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку в межах заявлених вимог з 16.04.2013р. по 20.06.2017р. у розмірі 88557,48грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved