Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на квартиру. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що в 1996 року позивач [PERSON] познайомився з [PERSON] . Вони мали теплі і дружні відносини, а з 2002 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом подорожували. [PERSON] весь час працювала на посадах лаборанта-бактеріолога, фельдшера-лаборанта у Центральній СЕС МВС України і отримувала близько до мінімальної заробітну плату. Позивач [PERSON] навпаки працював начальником кафедри Академії Збройних Сил України, мав наукову ступінь кандидата військових наук, вчене звання доцент, отримував значну за розміром заробітну плату, є інвалідом війни 3 групи, учасником бойових дій та ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, а також отримував пенсію. З перших днів спільного життя [PERSON] та [PERSON] бажали мати власне житло. Тому позивач позичив в 2002 році у знайомого [PERSON] 10 000 доларів США, що було на той час еквівалентно 53 000 грн. для придбання квартири. 16.02.2002 року ПАТ „Холдингова компанія „Київміськбуд" в особі АКБ „Аркада" та [PERSON] уклали між собою інвестиційний контракт №31936 про інвестування у житлове будівництво і в той же день з АКБ „Аркада" був підписаний договір доручення №31936, за умовами якого банк зобов`язується виконати від імені і за рахунок довірителя довірче управління його грошовими коштами, зарахування коштів на відповідні рахунки, проводити інвестування коштів довірителя у будівництво обумовленого договором об`єкта. 16.02.2002 року позивач вніс інвестиційний внесок в сумі 27 303 грн. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №12 від 16.02.2002 року; 13.04.2002 року вніс 25 898 грн. 10 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №22 від 13.04.2002 року. Ці два внески були внесені за рахунок позичених коштів у [PERSON] . Далі позивач вносив внески за рахунок своїх особистих збережень, а саме: 20.04.2002 року - 5 404 грн. 17 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №11 від 20.04.2002 року; 8.06.2002 року - 4 491 грн. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №17 від 8.06.2002 року; 10.08.2002 року - 2 259 грн. 96 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №11 від 10.08.2002 року. Після закінчення будівництва будинку між сторонами був підписаний акт прийому-передачі квартири інвестору від 14.07.2003 року. 15.07.2003 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видало свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . За наявності повної довіри, а також за усною домовленістю [PERSON] та [PERSON] довірителем за вказаними угодами виступала остання, в результаті чого право власності на спірну квартиру було оформлене на [PERSON] , але фактично всі грошові кошти сплачені за вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача. [INFO] [PERSON] раптово померла. Спадкоємцем її майна першої черги є її мати [PERSON] , яка знала джерело походження коштів для придбання спірної квартири, але не бажає відмовлятись від спадщини на користь позивача. За таких обставин просять визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, яка була придбана за особисті кошти [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився жодного разу, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, але у направленому листі до суду позов не визнав, пояснивши суду, що спірна квартира придбана за особисті кошти померлої [PERSON] . Представник відповідача Київської міської державної адміністрації в судові засідання також не з`явився жодного разу, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом п.5, ч.1, ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як встановлено судом, в 1996 року позивач [PERSON] познайомився з [PERSON] . Вони мали теплі і дружні відносини, а з 2002 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом подорожували. [PERSON] весь час працювала на посадах лаборанта-бактеріолога, фельдшера-лаборанта у Центральній СЕС МВС України і отримувала близько до мінімальної заробітну плату. Позивач [PERSON] навпаки працював начальником кафедри Академії Збройних Сил України, мав наукову ступінь кандидата військових наук, вчене звання доцент, отримував значну за розміром заробітну плату, є інвалідом війни 3 групи, учасником бойових дій та ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, а також отримував пенсію. Вказані вище обставини підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також вони підтверджуються спільними фотографіями [PERSON] та [PERSON] (а.с.46-52). Таким чином, позивачем та його представником в повному обсязі доведено суду в розумінні ст.76-80 ЦПК України факт спільного проживання та ведення спільного господарства однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 2002 року по день смерті останньої [INFO] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. За змістом ч.1-2, ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ст.60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. За приписами п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З перших днів спільного життя [PERSON] та [PERSON] бажали мати власне житло. Тому позивач позичив в 2002 році у знайомого [PERSON] 10 000 доларів США, що було на той час еквівалентно 53 000 грн. для придбання квартири (а.с.20). 16.02.2002 року ПАТ „Холдингова компанія „Київміськбуд" в особі АКБ „Аркада" та [PERSON] уклали між собою інвестиційний контракт №31936 про інвестування у житлове будівництво (а.с.11-13) і в той же день з АКБ „Аркада" був підписаний договір доручення №31936, за умовами якого банк зобов`язується виконати від імені і за рахунок довірителя довірче управління його грошовими коштами, зарахування коштів на відповідні рахунки, проводити інвестування коштів довірителя у будівництво обумовленого договором об`єкта (а.с.14). 16.02.2002 року позивач вніс інвестиційний внесок в сумі 27 303 грн. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №12 від 16.02.2002 року; 13.04.2002 року вніс 25 898 грн. 10 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №22 від 13.04.2002 року. Ці два внески були внесені за рахунок позичених коштів у [PERSON] . Далі позивач вносив внески за рахунок своїх особистих збережень, а саме: 20.04.2002 року - 5 404 грн. 17 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №11 від 20.04.2002 року; 8.06.2002 року - 4 491 грн. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №17 від 8.06.2002 року; 10.08.2002 року - 2 259 грн. 96 коп. згідно приходного касового ордеру АКБ „Аркада" №11 від 10.08.2002 року (а.с.16-17). Після закінчення будівництва будинку між сторонами був підписаний акт прийому-передачі квартири інвестору від 14.07.2003 року (а.с.18). 15.07.2003 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видало свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.19). За наявності повної довіри, а також за усною домовленістю [PERSON] та [PERSON] довірителем за вказаними угодами виступала остання, в результаті чого право власності на спірну квартиру було оформлене на [PERSON] , але фактично всі грошові кошти сплачені за вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що саме [PERSON] він позичав і передавав у 2002 році 10 000 доларів США на придбання квартири шляхом укладення інвестиційного контракту, і саме позивач повернув йому частинами позичені кошти. Квартира була оформлена на [PERSON] , тому що позивач їй довіряв як дружині. Вказані обставини підтверджує і зміст розписки, який свідчить про повернення [PERSON] боргу [PERSON] частинами 26.12.2003 року, 28.05.2005 року, 13.11.2005 року, 5.05.2006 року (а.с.20). Свідок [PERSON] пояснила, що працювала разом з [PERSON] і та розповідала, що [PERSON] купує для них квартиру, але право власності оформили на неї, оскільки стосунки між ними були чудові. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2003 році робив в спірній квартирі ремонт, розплачувався з ним виключно [PERSON] , а [PERSON] розповідала йому, що саме [PERSON] купив цю квартиру. Свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] , яка досить погана мешкала зі своїм першим чоловіком, який виганяв її на вулицю, але після того, як вона познайомилась з [PERSON] , то з її слів останній придбав для них квартиру по [ADDRESS] . Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. [INFO] [PERSON] померла (а.с.61-62). Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні знайшли своє повне підтвердження обставини придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] за його власні грошові кошти, які були його особистою приватною власністю, тому саме за позивачем необхідно визнати право власності на вказану спірну квартиру після смерті [PERSON] . Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 3 994 грн. 13 коп. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Outcome: approved