Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить з урахуванням уточнень стягнути заборгованість за договором позики від 15.02.2016р. в розмірі 3000,00 доларів США, три відсотка річних у розмірі 315 дол.США, та пеню в розмірі подвійної ставки НБУ - 54657,07 грн.; заборгованість за відсотками за договором позики від 01.03.2017 року в розмірі 18 000,00 дол.США та три відсотка річних у розмірі 2400 дол.США. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.02.2016року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 15.03.2016 року, про що відповідачем було надано власноруч оформлену боргову розписку. Грошові кошти не повернув та 01.03.2017 знов звернувся до позивача з проханням продовжити термін позики та в цей же день позичив ще 40 000,00 доларів США терміном на п`ять місяців, які обіцяв повернути [PERSON] в строк до 01.08.2017 року, про що [PERSON] надав [PERSON] другу боргову розписку, власноруч написану. Взяті на себе зобов`язання по поверненню суми боргу за договорами позики відповідач в строк до 01.08.2017 не виконав. На чисельні звернення позивача щодо належного виконання своїх зобов`язань та повернення боргу не реагує, в добровільному порядку виконати умови договорів позики відмовляється. Просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 15.02.2016 в розмірі 3000,00 доларів США, 6887,7 грн. - три відсотка річних та 54657,07 грн. пені в розмірі подвійної ставки НБУ. За договором позики від 01.03.2017р. в розмірі 40 000,00 доларів США, 61224,00 грн. - три відсотка річних та 184 175,21 грн. - процентів за договором позики. В уточненій позовній заяві позивач [PERSON] зазначив, що під час відкриття провадження та призначення попереднього судового засідання у вказаній справі відповідач протягом жовтня 2019 року повернув [PERSON] суму боргу у розмірі 40 000 доларів США, але останнім не було сплачено 3% річних, відсотків та пені за договором. 25.03.2020 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, однак ухвалою суду від 04.06.2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, вказана заява повернута представнику позивача, оскільки були порушені строки на подання зазначеної заяви, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача зазначила про повернення позивачеві відповідачем суми боргу за договором позики від 15.02.2016 року у розмірі 3000,00 дол.США. В іншій частині підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.06.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що 15 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США на строк один місяць з моменту отримання, що підтверджується оригіналом розписки. 01.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США на строк п`ять місяців з процентною ставкою 1,5 щомісячно з правом погашення по десять тисяч доларів кожного місяця і можливістю погашення боргу достроково, що підтверджується оригіналом розписки. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником. Законодавцем визначено, що підчас розгляду справи категорії про стягнення боргу за договором позики, підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позики. Відповідно до роз`яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені грошовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Договір позики є одностороннім, оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права - лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики. Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що станом на дату розгляду справи відповідачем повністю повернуто позивачу суми позики за укладеними договорами, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями, наданими представником позивача в судовому засіданні. Однак відповідач свої зобов`язання за договором позики від 01.03.2017 виконав не в повному обсязі. Зокрема, стягненню з відповідача підлягають відсотки за користування грошовими коштами у період з 01.03.2017 року по 01.08.2017 року у розмірі 1,5% на місць, що становить 3000,00 дол.США, оскільки вказаний розмір процентів передбачено умовами укладеного договору. Крім того, стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Згідно наданих позивачем розрахунків 3% річних від суми позики за договором від 15.02.2016 року становить 315,00 дол.США, та за договором позики від 01.03.2017 року - 2400 грн., однак суд не може погодитись із наданими розрахунками з огляду на наступне. Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними для сплати кредиторові. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем умов укладеного договору позики від 15.02.2016 року, на вказану позику у розмірі 3000,00 дол.США підлягає нарахуванню 3% річних у розмірі 212,55 дол.США за період з 16.03.2016 року (початок прострочення виконання зобов"язання) по 25.07.2019 року (дата подання позову до суду). Крім того, матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем умов укладеного договору позики від 01.03.2017 року, тому на суму позики у розмірі 40 000,00 дол.США підлягає нарахуванню 3% річних у розмірі 2376,99 дол.США за період з 02.08.2017 року (початок прострочення виконання зобов"язання) по 25.07.2019 року (дата подання позову до суду). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі подвійної ставки НБУ у сумі 54 657,07 грн., суд дійшов наступного. Частиною 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК країни); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 2 ст.549 ЦК України). Так, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року винесеній по справі № 342/180/17. Згідно розписок 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р., не передбачено стягнення пені. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Разом з тим, цей Закон регулює правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Тобто дія вказаного Закону на спірні відносини не поширюється. За таких обставин, враховуючи, що умовами договорів позики не передбачено стягнення пені, а позивач має право на отримання лише 3% річних у разі несвоєчасного повернення позики грошових коштів, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, слід відмовити. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1425,99 грн. Крім того, враховуючи зменшення позивачем розміру позовних вимог, на підставі ЗУ «Про судовий збір» позивачу слід повернути сплачену суму судового збору у розмірі 3007,24 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 202, 207, 509, 526, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial