Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогами: «Визначити місце проживання спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання спільної дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 гривень, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 гривень, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення повноліття». Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, [PERSON] посилається на наступне, що позивач є матір`ю двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , з моменту народження діти проживали разом з матір`ю, перебували на її повному утриманні, вона самостійно займалася їх вихованням, навчанням, розвитком дітей та опікувалась їх станом здоров`я. Позивач з відповідачем не перебували в зареєстрованому шлюбі, постійно проживали окремо одне від одного, однак після народження спільних дітей між ними не виникало ніяких непорозумінь, спірних питань щодо визначення місця проживання дітей з одним із батьків між ними не поставало. Проте, починаючи з лютого 2018 року відповідач активно вимагав, щоб позивач віддала свої та дитячі документи, передала автомобіль батька позивача та почав погрожувати, що у разі ненадання документів забере дітей. Відповідач свої погрози виконав, 02 червня 2018 року скористався відсутністю позивача вдома, забрав примусово дітей, які знаходилися з нянею, на телефонні дзвінки позивача не відповідав. Працівнику Служби у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації в телефонному режимі відповідач повідомив, що діти тимчасово знаходяться у нього. Відповідач запевняє, що діти в нього знаходяться тимчасово однак скільки буде тривати тимчасовість позивач не знає. Весь час відповідач не повідомляє позивачу місце знаходження дітей та не надавав можливості поспілкуватися з ними. Позивач наголосила, що одноосібно займалася лікуванням та супроводом до медичних закладів дітей коли вони хворіли, здійснювала оплату наданих медичних послуг. Відповідач постійно проживає в м . Одесі , з дітьми востаннє бачився в листопаді 2017 року, вихованням дітей не займався, з педагогами та вихователями не спілкувався, станом здоров`я дітей не цікавився та не займався лікуванням. На даний час разом з позивачем та дітьми проживає няня, яка постійно допомагає позивачу з дітьми. Позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, має стабільний самостійний дохід, який в повному обсязі забезпечує створення всіх необхідних умови для проживання та нормального розвитку дітей. В той же час не відомо де та в яких умовах наразі проживає відповідач, у зв`язку з специфікою роботи відповідач має ненормований робочий день, тому він обмежений у часі здійснювати належний догляд за дітьми та приділяти дітям достатньо уваги, тому, з метою уникнення спорів щодо місця проживання дітей, захисту інтересів дітей та інтересів позивача як матері, повернення їх до місця постійного проживання, де вони відвідують школу і дитячий садочок змушена звернутися до суду. 04 вересня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 12 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача [PERSON] про витребування доказів. 16 листопада 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі Орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову. 18 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про об`єднання в одне провадженні цивільну справу № 755/11402/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, та цивільну справу № 509/3046/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дітей. 15 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визначення місця проживання дітей. 15 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Позивач та представник позивача - адвокат Богомзов П.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, процесуальним правом подати відзив на позов та докази, які мають спростувати заявлені позивачем вимоги не скористався. Представники третіх осіб - Органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи у відсутності їх уповноважених представників. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Виходячи з положень ч.1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , у свідоцтві батьками дитини записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . (а.с.6 т. 1) [INFO] народилася [PERSON] , у свідоцтві батьками дитини записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . (а.с.7 т. 1) [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували, однак при народженні дітей відповідачем визнано його батьківство в добровільному порядку. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на наступні обставини, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, після народження дітей відповідач визнав своє батьківство в добровільному порядку, з моменту народження діти проживали разом з матір`ю, між сторонами не виникало питань про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, однак 02 червня 2018 року скористався відсутністю позивача вдома, примусово забрав малолітніх дітей, які знаходилися під наглядом няні, та вивіз їх в невідомому напрямку на автомобілі, на телефонні дзвінки позивача не відповідав, на момент звернення з цим позовом щодо місцезнаходження дітей та умови їх проживання у позивача була інформація відсутня, розшуком дітей займались правоохоронні органи та служба у справах дітей, за результатами проведеної роботи дітей було вилучено у батька та на разі вони проживають разом з матір`ю. За умовами договору найму (оренди) нерухомого майна від 28 березня 2018 року, [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 122-124 т.1) Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 28 листопада 2018 року головного спеціаліста Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Пундентко Ольгою Ігорівною, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житлового приміщення на 4 поверсі, 12 поверхового будинку, яка складається з трьох кімнат. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають на підставі договору оренди з [PERSON] від 28 березня 2016 року. В квартирі зроблений сучасний ремонт, квартира об лаштована меблями та побутовою технікою. В оселі чисто та придбано. Створені умови для ведення домашнього господарства. Для виховання та розвитку дітей створено такі умови: для [PERSON] та [PERSON] виділена окрема кімната, в якій наявні два спальних місця, робочий стіл та іграшки, наявна шафа для речей, дитячі речі, одяг та іграшки. (а.с.77 т. 2) В матеріалах справи містяться довідки з навчального закладу, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зарахована до ДНЗ «Ліко-Світ Венеція» 01 вересня 2017 року та відрахована 27 квітня 2018 року. Приводили та забирали [PERSON] з дитячого садка переважно няні: [PERSON] та [PERSON] , періодично разом з мамою [PERSON] . Мама цікавилася перебуванням дитини в дошкільному закладі, відповідно до характеристики виданої на ім`я [PERSON] , дитина почала відвідувати дитячий садок у 2 роки 11 місяців. Протягом всього періоду із задоволенням відвідувала дошкільний навчальний заклад. Дитина орієнтується у призначенні предметів вжитку, місцях їх збереження. Дівчинка має уявлення про основні функції предметів найближчого довкілля; орієнтується в основі фізичних (колір, величина, розмір) та динамічних (рух) властивостях предметів найближчого оточення, їх просторових відношеннях (близько, далеко). Орієнтується в основних напрямках відносно себе в просторі та минулому, теперішньому, майбутньому часі. (а.с.164-165 т.1) 23 липня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований загальноосвітній навчальний заклад І ступеня «Ліко-школа» надана відповідь, що за даними заяви до школи, Анкети першокласника, наданими батьками, [PERSON] , 2010 року народження, постійно проживає з матір`ю [PERSON] . Хлопчик відвідував навчальний заклад протягом навчального року постійно, навчався у встановленому навчальним закладом режимі та не мав пропуску без поважних причин. Однак найчастіше супровід до шкоди та повернення додому контролювали няні: вихователі хлопчика. В різний період були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Про зміну няні - вихователя охоронну службу школи та кураторів класу завжди попереджала мати хлопчика [PERSON] . Хлопчик завжди був доглянутим, охайно одягнутим, активним у творчих заходах класу. Медичне обстеження пройшов відповідно до віку, за Довідкою (форми №086/1) Мама була присутня на всіх відкритих творчих заходах класу. Фактів залишення дитини без батьківського піклування з боку матері, [PERSON] та негативних факторів умов проживання дитини в родині школа не має. (а.с.166-168 т.1) 03 червня 2018 року [PERSON] звернулася до Голосіївського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується), де зазначила, що 2 червня 2018 року о 04 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] громадянин [PERSON] забрав спільних дітей із [PERSON] , а саме [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, проти їх волі, та повіз у невідомому напрямку. Відповідно до Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження: 12018100010005841, дата реєстрації провадження: 16 червня 2018 року. (а.с.127-128 т.1) Також позивач зверталася з аналогічною заявою (а.с.140 т.1) до Прокуратури міста Києва та Київської місцевої прокуратури №1 (а.с.145-148 т.1) Відповідно до пояснень позивача [PERSON] наданих слідчому СВ Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції місті Києві старшому лейтенанту поліції Іващенку Є.О., вбачається, що починаючи з 12 травня 2018 року по 03 червня 2018 року [PERSON] перебувала за кордоном, а за малолітніми дітьми в цей час приглядала няня - [PERSON] , яка протягом останніх 18 місяців за відсутністю [PERSON] допомагала за доглядом дітьми. 02 червня 2018 року приблизно о 19:00 до [PERSON] зателефонувала няня та повідомила, що [PERSON] в період часу з 04:00 до 07:00год. примусово забрав дітей (який є їх біологічним батьком) та вивіз за межі м. Києва на власному автомобілі марки «Тойота». Аналогічна ситуація виникає не вперше. (а.с.129-130, 131-138 т.1) Відповідно до відповіді наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Дитячий медичний центр «Добробут», вбачається, що [PERSON] в період з 23 вересня 2016 року по 05 травня 2018 року були наданні послуги загальною вартістю 49536,20 гривень, які були оплачені [PERSON] . [PERSON] в період з 15 квітня 2016 року по 17 березня 2018 рік були надано послуги загальною вартість 59721,20 гривень, які були сплаченні [PERSON] . Згідно заключенням лікаря-педіатра [PERSON] [PERSON] проводжувала малолітніх пацієнтів під час їх відвідування лікаря у закладах охорони здоров`я. (а.с.16 т.1) 17 липня 2018 року на адресу позивача надійшов лист з Київської місцевої прокуратури №1, де міститься інформація, що попереднє звернення, яке надійшло до Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва 09 липня 2018 року засобами поштового зв`язку та адресоване керівнику місцевої прокуратури, на даний час перебуває на розгляді. (а.с.149 т.1) Матеріали справи містять численні звернення позивача до відповідних органів з метою захисту дітей, встановлення їх місцезнаходження та повернення до постійного місця проживання з матір`ю, а саме: 20 червня 2018 року до Державної прикордонної служби України з повідомленням до вимог чинного законодавства України, що нотаріальної згоди на вивезення дітей за кордон без супроводу [PERSON] та будь-якими іншими особами, не надавала згоди (а.с.150 т.1); 20 червня 2018 року до Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.151-154 т.1); 27 червня 2018 року до Одеського міського голови [PERSON] (а.с.156-159 т.1); 20 червня 2018 року до уповноваженого Президента України з прав дитини [PERSON] (а.с.160-163 т.1) з проханням вжити всіх можливих заходів чинного законодавства, спрямованих на усунення порушень прав малолітніх дітей, їх захист та повернення до місця постійного проживання. В матеріалах справи міститься відповідь з Одеської міської ради Малиновської районної адміністрації, що на виконання резолюції заступника міського голови [PERSON] . від 06 червня 2018 року № 31-А-3886 стосовно повернення малолітніх дітей громадянки [PERSON] до місця постійного проживання, повідомляють наступне, що за результатами перевірки звернення встановлено, що неповнолітні діти у квартирі [ADDRESS] не перебувають, власник зазначеної квартири змінився у квітня 2018 року та на теперішній час у квартирі проживають інші люди. 08 серпня 2018 року на адресу позивача надійшов лист з Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, де зазначено, що 06 серпня 2018 року [PERSON] до Служби у справах дітей не з`явився, проте надіслав письмове пояснення, в якому зазначає, що між сторонами триває конфлікт стосовно встановлення місця проживання малолітніх дітей. Також [PERSON] повідомив, що він звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з питанням визначення місця проживання дітей. (а.с.233-235 т.1) 16 жовтня 2018 року Поліцейським СРПП №1 Овідіопольського ОП старшим сержантом поліції Гамарц Є.Є., старшим інспектором ДОП капітаном поліції Сухацьким О.С. та інспектором СРПП № 4 Овідіопольського ОП капітаном поліції були складені рапорти, про те що при добовому чергуванні були здійснені виїзди по повідомленню [PERSON] , яке зареєстроване в ЖЕО № [ADDRESS] адресою [ADDRESS] , де було відвідуване приватну загальноосвітню школу «Ерудіт», за зверненням гр. [PERSON] , яка звернулася до адміністрації в присутності журналістів та колишнього чоловіка гр. [PERSON] із проханням надати змогу побачити свою малолітню доньку [PERSON] [INFO] . По приїзду, [PERSON] з боку адміністрації навчального закладу та [PERSON] було роз`яснено, що дитина в закладі не має оскільки її забрали представники [PERSON] таким чином [PERSON] , не вдалося за можливе побачити свою малолітню доньку. (а.с.55,56,57 т.2) В матеріалах справи міститься заява від громадянки [PERSON] на ім`я директора спеціалізованої загальноосвітньої школи І ступеня «Ліко-школа» про відрахування [PERSON] , в зв`язку із зміною місця проживання та переведення в інший навчальний заклад. Однак [PERSON] звернулася до Овідіопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області з заявою, що невстановлена особа 08 серпня 2018 року підробила особистий підпис [PERSON] при написанні заяви на ім`я директора спеціалізованої школи в м. Києві для відчислення з даної школи громадянина [PERSON] , ці відомості були внесені в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за №12018160380002146 з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України. 22 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до Овідіопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області з заявою про те, що 19 жовтня 2018 року в період часу з 11 до 12 години, невстановлена особа, перебуваючи на паркові магазину « Чарівний світ», що знаходиться по вул. Зоряна, 46, в с. Лиманка, Овідіопольського району, Одеської області , незаконно встановила пристрій для слідкування автомобіля марки «Тойота Камрі», д/з [NUMBER] , яким керує [PERSON] , чим скоїла порушення недоторканності приватного життя, ці відомості були внесені в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за №12018160380002195 з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 182 Кримінального кодексу України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що [PERSON] , орендує житло, яке забезпечує належні умовами проживання, навчання, відпочинку та розвитку дітей, матір дітей належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризується, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, має достатній самостійний дохід, який може забезпечити дітей в належних умовах проживання, виховання та навчання, забезпечує дітям матеріально-побутові умови та рівень комфорту. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 22 червня 2018 року [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. (а.с.118-121 т.1) На виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 02 жовтня 2018 року, Державна податкова інспекція Малиновського району м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області надала інформацію наступного змісту, що [PERSON] перебуває на обліку у ДПІ Малиновського району м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, як фізична особа-підприємець. Однак про необхідність надання інформації про суми виплачених доходів фізичній особі [PERSON] , інформація про доходи ФОП [PERSON] не надається. (а.с.74 т.2) 18 липня 2018 року [PERSON] звернулася з метою психодіагностичного обстеження, спрямованого на з`ясування соціально-психологічних особливостей її особистості як матір до Кандидата психологічних наук, старшого наукового співробітника, провідного наукового співробітника лабораторії організаційної та соціальної психології Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України [PERSON], остання надала висновок фахівця де підсумовуючи в цілому оптимальний рівень розвитку соціально-психологічних якостей [PERSON] як матері. Що є усі соціально-психологічні підстави рекомендувати зберегти гармонійність життєвого простору, формат і склад сім`ї [PERSON] , в якому від народження до теперішнього часу зростали і виховувалися її діти. Здійснити це рекомендовано на основі встановлення місця проживання [PERSON] та [PERSON] з їх матір`ю. (а.с.44-51 т.2) В матеріалах справи містяться характеристики від 28 червня 2018 року, 03 липня 2018 року, 29 червня 2018 року, 12 липня 2018 року, 05 липня 2018 року відносно [PERSON] та її трьох дітей, де безпосередньо зазначено, що позивач приділяє велику увагу навчанню та вихованню дітей. Піклується про фізичний стан та прикладає максимум зусиль для змістовного відпочинку та оздоровлення [PERSON] та [PERSON] . Діти повністю забезпеченні матеріально та зростають у турботі від матері, яка надає гарний приклад гарної господині, відгукується доброзичливістю, відповідальністю, щирістю, комунікабельністю, цілеспрямованістю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що з моменту народження діти позивача проживають разом з матірю, яка самостійно виховує своїх дітей, створює для дітей належні умови для проживання, займається їх розвитком та вихованням, дбає про здоров`я дітей, батько дітей самоусунувся від виховання дітей, проживає в іншому місті, навідується до дітей рідко, ігнорує дитячі свята, підтвердили, що влітку 2018 року відповідач скористався відсутністю позивача вдома, забрав примусово дітей, які знаходилися з нянею, та вивіз дітей в невідомому напрямку, позивач вживала всіх можливих заходів для розшуку дітей, зверталась до правоохоронних органів, служби у справах дітей, правозахисник організацій, що дало свої результати, на разі дітей повернуто матері, вони проживають разом, після цих подій діти ще дужче прив`язались до матері, оскільки під час перебування у батька перебували в стресовому стані, отримали психологічну травму, тому позивач вимушена водити дітей до психолога, приділяє весь свій вільний час дітям, намагається створити необхідну атмосферу для того, щоб діти найскоріше забули свої негативні враження за час перебування з батьком. Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). За даними висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від 18 січня 2019 року за №01/01-25/227, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи до уваги інтереси дітей, орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації дійшов до висновку про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , так як це відповідає інтересам дітей. (а.с.225-227 т.2) Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За встановлених судом обставин, виходячи із загального обсягу доказів, які досліджено судом, суд приходить до висновку, що проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зі своєю матір`ю [PERSON] буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дітей, а тому позов в частині визначення місця проживання дітей є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідач не скористався процесуальним правом взяти участь у цивільному просі, надати докази, які мали спростувати доводи позивача та долучені до справи докази щодо психологічного портрету позивача, її ставлення до дітей та здійснення належного догляду за дітьми, також відповідач, будучи обізнаним про розгляд службою у справах дітей питання про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не брав участь у засіданні комісії, правом оскаржити висновок щодо доцільності проживання дітей разом з матір`ю не скористався, тому ухвалюючи рішення суд обмежується обсягом доказів наданих позивачем під час розгляду справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітні дитини проживають разом з матір`ю, перебувають на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Як зазначено у висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , від 18 січня 2019 року № 01/01-25/227, [PERSON] , [INFO] , мешкає в [ADDRESS] в будинку, що належить ЖБК «Марін-Білдер», що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 14 грудня 2018 року, складеного службою у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації. Родина мешкає в будинку загальною площею 1475 м2, житловою площею 174,2 м2,який складається з 5 житлових кімнат. Відповідно до довідки від 14 грудня 2018 року № 28 [PERSON] є засновником ТОВ «Фінансова компанія «Союз Фінанс» і його дохід по реалізації послуг по результатам фінансово-господарської діяльності за 2017 рік складає 3 372 377 гривень, за 9 місяців 2018 року складає 1 325 992 гривень. Відповідач є особою працездатного віку, входить до складу засновників ТОВ «Фінансова компанія «Союз Фінанс», його дохід по реалізації послуг по результатам фінансово-господарської діяльності за 2017 рік складає 3 372 377 гривень, за 9 місяців 2018 року складає 1 325 992 грн., доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не надано не було. За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Оскільки відповідач є засновником господарського товариства та отримує дохід в залежності від прибутку підприємства, тобто рівень його щомісячного доходу визначити не є можливим за відсутності інших доказів, які мали підтвердити сталий місячний дохід відповідача, аліменти, що підлягають стягненню з відповідача на утримання двох малолітніх дітей визначаються судом в твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", таку правову позицію висловив Верховний суд України у справі №6-113 цс13 від 06.11.2013 року. Відповідно до положень частини другої та третьої статі 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вируванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» де встановлено з 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: - 1944,99 гривень, з 1 грудня 2018 року - 2027,00 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 10 000,00 гривень щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», в іншій частині позов в цій частині задоволенню не підлягає. З урахуванням положень ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд присуджує відповідачу до сплати аліментів на утримання двох малолітніх дітей починаючи з 31 липня 2018 року ( дня пред`явлення позову до суду) та до досягнення дітьми повноліття. Слід також зазначити, що сторони не позбавлені можливості в майбутньому звернутись до суду з позовом або про зміну порядку та способу стягнення аліментів, або про зміну їх розміру. Окрім того, в разі понесення позивачем додаткових витрат на дитину, вона має право на відшкодування їх батьком дитини в порядку і розмірі, визначеному ст. 185 СК України. Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, та присуджує до сплати відповідачу на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 гривень сплаченого позивачем за подання позову в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей. Враховуючи викладене та

Outcome: partial