Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, а також витребування частини житлового будинку та частини земельної ділянки з незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.12.1975 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, внаслідок чого дружина набула прізвище [PERSON]. Перебуваючи у шлюбі, подружжя [PERSON] на ім'я Відповідача - 1, за договорами купівлі-продажу від 21.07.1999р., придбали цілий житловий будинок з господарськими будівлями під №6, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця та земельну ділянку площею 0,0939 га, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці. Протягом 2006 - 2010 років (тобто за життя [PERSON]Г.) на підставі відповідних дозволів, отриманих у грудні 2005 року, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти подружжям були здійснені роботи по спорудженню одноповерхових прибудов до житлового будинку, одноповерхових прибудов до сараїв та туалету згідно з розробленим та затвердженим проектом. Однак, за життя [PERSON] зазначені прибудови у встановленому законом порядку зареєстровані не були. 04.08.2011р. [PERSON] померла, на день смерті [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої увійшли: - 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; - 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, цегляного, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожа «№1-2», криниця «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральня «В»; - 1/2 сукупності будівельних матеріалів, конструктивних елементів, використаних для зведення прибудов, та майнових прав забудовників на оформлення споруджених прибудов у встановленому законом порядку. Діти спадкодавця [PERSON], [PERSON], [PERSON], які відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги, прийняли спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач-1, Позивач-2 та Позивач-3 після смерті спадкодавця продовжували постійно проживати у [INFO] та користуватися земельною ділянкою, на якій знаходиться цей будинок. На даний час залишаються зареєстрованими за вказаною адресою. Після смерті [PERSON] [PERSON], не повідомивши позивачів, зареєстрував раніше здійснені разом з спадкодавцем прибудови на своє ім'я та подав документи для державної реєстрації будинку з урахуванням прибудов. 07.10.2013р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Вінницького міського управління юстиції [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (з урахуванням здійснених прибудов), розташований по вул. Семенця, № 6 у м. Вінниці, зареєстровано за [PERSON] та 22.10.2013р. на Відповідача-1 Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області оформлене Свідоцтво про право власності на цю нерухомість. 16.01.2014р. [PERSON], без відома позивачів, подарував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами житловою площею 58,6 кв. м., загальною площею 114,0 кв. м., означений на плані літерою «А»; погреби» «п/аі», «п/б2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральню «Ж»; огорожу №1-№2; криницю №3, а також земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] З червня 2014 року Відповідач-2 вселився у будинок (після укладення договорів дарування, він до зазначеного часу перебував у Канаді), позивачі проти проживання Відповідача-2 у будинку не заперечували, так як останній є їх рідним братом. В березні 2015 року Відповідач-2 повідомив Позивачу-1, Позивачу-2 та Позивачу-3 про те, що він є власником 97/100 часток будинку і став вимагати, щоб вказані Позивачі виселялись з будинку. Звернувшись до батька, позивачі дізналися про укладені ним договори дарування. При цьому, [PERSON] пояснив позивачам, що, Відповідач-2, вмовивши його подарувати йому та Відповідачу-3 будинок та земельну ділянку у зазначених вище частках, обіцяв продати свою квартиру у Канаді, за рахунок отриманих від продажу коштів сплатити гідну компенсацію кожному з Позивачів, а Відповідачу-1 - належне довічне утримання. 11.01.2016р. державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] відкрита та зареєстрована спадкова справа у звязку з наявністю спадкового майна після смерті спадкодавця. З заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину звернулись спадкоємці першої черги, які прийняли спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України: Позивач-1, Позивач-2, Позивач-3, Відповідач-1, а також [PERSON], яка прийняла спадщину відповідно до ч. 2 ст. 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, що прийняли спадщину з дня її виникнення. Таким чином, на думку позивачів, кожен з пяти спадкоємців за законом, що звернулися до нотаріуса, набули право на 1/10 (1/2 : 5) спадкового майна, що було до смерті спадкодавця спільною сумісною власністю подружжя. Однак, у звязку з відсутністю у позивачів правовстановлюючих документів на обєкти нерухомості та майнові права, що увійшли до спадкової маси, нотаріусом 28.01.2016р. та 02.02.2016р. винесені постанови про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Семенця, 6. Таким чином, з посиланням на статті 16, 215-236, 368, 370, 372, 387, 388, 392, 1218, 1220, 1226, 1261, 1267, 1268, 1272 Цивільного кодексу України, статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, статті 17 Закону України «Про власність», статей 60, 70 Сімейного кодексу України, позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою. В ході розгляду справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2016р. позовну заяву у справі №127/2611/16-ц, в частині позовних вимог позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, а також витребування частини житлового будинку та частини земельної ділянки з незаконного володіння, залишено без розгляду. (т. 1, а.с. 221) Також, в ході розгляду справи, за клопотанням представника позивачів, у даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, у звязку з чим провадження у справі було зупинено. (т. 2, а.с. 20-22) У звязку з надходженням до суду висновку судової будівельно-технічної експертизи, ухвалою суду від 21.12.2016р. провадження у справі було відновлено та призначено справу до судового розгляду. (т. 2, а.с. 150-151) Під час розгляду справи позивачі збільшували та уточнювали позовні вимоги та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.05.2016р. (т. 1, а.с. 228, 229) та заяви про уточнення позовних вимог від 19.02.2017р. (т. 2, а.с. 184-187) позивачі просили: - визначити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6 та на сукупність будівельних матеріалів, конструктивних елементів, використаних для зведення прибудов (згідно переліку), майнових прав забудовників на оформлення споруджених прибудов у встановленому порядку, становила ?; - визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності: 1) на 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) на 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м., означений на плані літерою «А»; погреби «п/а1», «пб/2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральню «Ж»; огорожу №1-№2; криницю №3. - визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності: 1) на 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) на 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м., означений на плані літерою «А»; погреби «п/а1», «пб/2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральню «Ж»; огорожу №1-№2; криницю №3. - визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності: 1) на 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) на 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м., означений на плані літерою «А»; погреби «п/а1», «пб/2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральню «Ж»; огорожу №1-№2; криницю №3. - витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON]: 1) 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м. - витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON]: 1) 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м. - витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON]: 1) 1/8 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; 2) 1/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити та додаткового пояснили, що відповідач [PERSON] незаконно здійснив оформлення права власності на весь оспорюваний будинок разом з прибудовами на своє імя та отримав свідоцтво про право власності на будинок, а також не мав права дарувати будинок та земельну ділянку [PERSON] та [PERSON], оскільки після смерті матері позивачів [PERSON], відкрилася спадщина, яку позивачі прийняли та яка їм належить з моменту відкриття. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та пояснив, що він допустився помилки подарувавши будинок та земельну ділянку лише сину [PERSON] та доньці [PERSON]. При цьому, [PERSON] також зазначив, що між ним та його сином [PERSON] була домовленість про те, що [PERSON] компенсує всім дітям вартість їх частки в оспорюваному будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 21.02.2017р. позовні вимоги позивачів визнала, окрім розміру часток позивачів, оскільки, як зазначила відповідач, вона теж автоматично прийняла спадщину після смерті матері, адже проживала разом з [PERSON] на момент її смерті. (т. 2, а.с. 193) Відповідач [PERSON] у запереченнях на позовну заяву від 11.03.2016р. (т. 1, а.с. 115-118) та представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просили в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що [PERSON] являється власником 97/100 житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться в місті Вінниці по вулиці Семенця, 6, на підставі договорів дарування від 16.01.2014р., які недійсними не визнавалися та є чинними на даний час. Батько [PERSON] [PERSON] подарував 97/100 житлового будинку будучи власником оспорюваного будинку відповідно до свідоцтва про право власності від 22.10.2013р., яке також ніким не скасовувалося. Крім того, як зазначав відповідач у запереченнях на позовну заяву та в судових засіданнях позивачі [PERSON] та [PERSON] незважаючи на те, що зареєстровані у [INFO], після смерті матері за вказаною адресою не проживали та відповідно спадщини не приймали. Таким чином, на думку відповідача та його представників, оскільки свідоцтво про право власності від 22.10.2013р. на житловий будинок, що знаходиться в місті Вінниці по вулиці Семенця, 6, а також договори дарування житлового будинку та земельної ділянки в судовому порядку недійсними не визнавалися, жодних правових підстав для визнання за позивачами права власності на частку будинковолодіння та витребування вказаної частки з володіння [PERSON] немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перебуває в дружніх стосунках з позивачем [PERSON] та його дружиною Юлею, вони познайомилися на весіллі [PERSON] та Юлі, в подальшому товаришували. Свідок пояснив, що йому відомо про те, що позивачі [PERSON] зі своєю дружиною, та [PERSON] до смерті їх матері проживали за адресою: [INFO], а після смерті матері [PERSON] вигнав їх з будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству зі сторонами за адресою: м. Вінниця, вул. Семенця, 8, та йому відомо, що на момент смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [INFO], інших сестер [PERSON] та [PERSON] він за цією адресою не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матірю дружини позивача [PERSON] та їй відомо, що позивачі [PERSON] зі своєю дружиною Юлею, [PERSON] та [PERSON] на момент смерті їх матері [PERSON] проживали за адресою: [INFO]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала головою квартального комітету «Соняшник» з 2001 по 2016 рік, сімя [PERSON] їй знайома, оскільки вони зверталися до квартального комітету за різного роду довідками. Свідок пояснила, що вона декілька разів була за адресою: м. Вінниця, вул. Семенця, 6, за проханням [PERSON], який пояснив їй, що він подарував будинок своєму сину [PERSON], а в подальшому [PERSON] вигнав своїх брата та сестер з будинку. На запитання представника позивачів чи проживала [PERSON] за адресою: м. Вінниця, вул. Семенця, 6, на момент смерті [PERSON], свідок відповіла, що проживала. При цьому, на запитання представника відповідача яким чином квартальним комітетом перевіряється чи проживає особа фактично чи лише зареєстрована, свідок відповіла, що особа приходить з паспортом в якій наявна відмітка про зареєстроване місце проживання, з домовою книгою та технічним паспортом. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, інвентаризаційної справи на будинковолодіння, та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 грудня 1975 року [PERSON] (далі - відповідач-1) та [PERSON] уклали шлюб, внаслідок чого дружина набула прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ №349631 від 19.12.1975р., виданого Вінницьким міським відділом ЗАГС. (т. 1, а.с. 18) 21 липня 1999 року [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] уклали договір купівлі продажу будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстрований в реєстрі за №814). (т. 1, а.с. 20) Відповідно до пункту 1 вказаного договору продавець ([PERSON]П.) продала, а покупець ([PERSON]А.) купив цілий житловий будинок з господарськими будівлями під номером 6, що знаходиться в місті Вінниці по вулиці В. Семенця. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В». Цього ж дня, 21 липня 1999 року [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] уклали договір купівлі продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстрований в реєстрі за №816). (т. 1, а.с. 21) Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки продавець ([PERSON]П.) продала, а покупець ([PERSON]А.) купив земельну ділянку площею 936 кв.м., розміщену на землях, що знаходяться в віданні Вінницької міської ради народних депутатів по вулиці [PERSON], під номером 6, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку. 26 травня 2005 року Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №394251, відповідно до якого [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.1999р. №816 є власником земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015, яка розташована по вулиці В.Семенця, 6 у м. Вінниці, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (т. 1, а.с. 22) В подальшому, Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради надано дозвіл [PERSON], який затверджено наказом №89 від 23.12.2005р., на будівництво одноповерхових прибудов до житлового будинку розмірами 2,2*3,4м, 10,18*3,5м, одноповерхових прибудов до сараїв розмірами 2,0*4,0*13,8*3,8 (для переобладнання в літню кухню та сарай в блоці) туалету згідно з розробленим проектом. (т. 1, а.с. 23) 26 грудня 2005 року міською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано дозвіл [PERSON] №096/Б на виконання робіт з спорудження одноповерхових прибудов до житлового будинку, до сараїв (для переобладнання в літню кухню та сарай в блоці) туалету згідно з розробленим проектом. (т. 1, а.с. 24). Як пояснював в судовому засіданні представник позивачів та відповідач [PERSON], протягом 2006 - 2010 років (тобто за життя [PERSON]Г.) на підставі відповідних дозволів, отриманих у грудні 2005 року, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти подружжям були здійснені роботи по спорудженню одноповерхових прибудов до житлового будинку, одноповерхових прибудов до сараїв та туалету згідно з розробленим та затвердженим проектом. Однак за життя [PERSON]Г зазначені прибудови у встановленому законом порядку зареєстровані не були. В той же час, як пояснював в судовому засіданні позивач [PERSON], значну частину робіт, а саме про внутрішньому оздобленні збудованих приміщень здійснювалося ним. 04 серпня 2011 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №198868 від 09.08.2011р., яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. (т. 1, а.с. 19). На день смерті [PERSON] здійснені прибудови до будинки в експлуатацію введені не були. В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.09.2013р. №2004 «Про оформлення права приватної власності на обєкти нерухомого майна» вирішено оформити право приватної власності [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в цілому в м. Вінниці по вулиці В. Семенця, 6 в звязку з прийняттям до експлуатації на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 18.07.2013р. №ВН142131990324. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №394251 від 26.05.2005р. Домоволодіння в цілому складається з: житловий будинок літера «А» загальною площею 114,0 кв., в тому числі житлова - 58,6 кв. м.; погреби» «п/а1», «п/б2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральня літ. «Ж»; огорожа №1-№2; криниця №3. (т. 2, а.с. 17) 07 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Вінницького міського управління юстиції [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (з урахуванням здійснених прибудов), розташований по вул. Семенця, № 6 у м. Вінниці, зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстр. номер обєкта нерухомості 187923905101, номер запису про право власності - 2984729). 22 жовтня 2013 року реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області оформлене та видано [PERSON] свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно №11286684. (т. 1, а.с. 146). В подальшому, 16 січня 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку відповідно до пункту 1 якого дарувальник ([PERSON]А.) передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувані - [PERSON] прийняв у дар 97/100 часток та [PERSON] прийняла у дар 3/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці В.Семенця, №6, у місті Вінниці. (т. 1, а.с. 41, 145). Крім того, 16 січня 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до пунктів 1 та 2 якого дарувальник ([PERSON]А.) передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувані - [PERSON] прийняв у дар 97/100 часток та [PERSON] прийняла у дар 3/100 частки земельної ділянки площею 0,0939 га. кадастровий номер 0510100000:03:016:0015. Земельна ділянка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вулиця В. Семенця, №6. (т. 1, а.с. 42, 149). Як пояснили позивачі та їх представник в судових засіданнях, в червні 2014 року [PERSON] вселився у подарований йому будинок та в березні 2015 року повідомив позивачів про те, що він є власником 97/100 часток будинку і став вимагати, щоб позивачі виселялись з будинку. Звернувшись до батька відповідача-1, позивачі дізналися про укладені ним договори дарування. 11 січня 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявами, в яких зазначили, що спадкове майно, яке залишилося на день смерті [PERSON] вони приймають. (т. 1, а.с. 160-163) 11 січня 2016 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] заведена спадкова справа №03/2016 після смерті [PERSON], яка померла 04.08.2011р. 28 січня 2016 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанови №116/02-31, №118/02-31, №119/02-31, №120/02-31, №117/02-31 про відмову [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заявниками не надано правовстановлюючий документ на житловий будинок №6 по вулиці Семенця у місті Вінниці. (т. 1, а.с. 44-48) 02 лютого 2016 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанови №151/02-31, №149/02-31, №148/02-31, №150/02-31, №147/02-31 про відмову [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заявниками не надано правовстановлюючий документ на земельну ділянку, площею 0,0939 га, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Семенця, №6. (т. 1, а.с. 49-53) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що на час придбання відповідачем [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями під номером 6, що знаходиться в місті Вінниці по вулиці В. Семенця, а також земельної ділянки площею 936 кв.м. за цією ж адресою (21.07.1999р.), останній перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ №349631 від 19.12.1975р., а відтак правовідносини, щодо особистих і майнових відносини, які виникали в сім'ї між подружжям, було врегулювано положеннями Кодексу про шлюб та сімю України, який втратив чинності з 1 січня 2004 року, у звязку з набуттям чинності Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок під номером 6, що знаходиться в місті Вінниці по вулиці В. Семенця, з прибудовою цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожа «№1-2», криниця «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральня «В», а також земельна ділянка площею 936 кв.м., розміщена на землях, що знаходяться в віданні Вінницької міської ради народних депутатів по вулиці [PERSON], під номером 6, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Вказана обставина сторонами не заперечувалася. Однак, як уже неодноразово зазначалося 4 серпня 2011 року [PERSON] померла, у звязку з чим відкрилася спадщина на відповідну частку в праві спільної сумісної власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку. Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 70 Сімейного кодексу України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного суду України у пункті 5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», а також пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав у пункті 17 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснили судам, що частка субєкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, з аналізу вищенаведених норм Цивільного та Сімейного кодексів України та закріпленого у них принципу рівності часток у майні подружжя, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, слідує висновок, що частка [PERSON], яка померла 04 серпня 2011 року, в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці, а також на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21.07.1999р. становила ?, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується визначення частки [PERSON] в праві спільної сумісної власності на сукупність будівельних матеріалів, конструктивних елементів, використаних для зведення прибудов (згідно переліку зазначеного в заяві про уточнення позовних вимог від 19.02.2017р.), майнових прав забудовників на оформлення споруджених прибудов у встановленому порядку, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не доведено належними засобами доказування, які саме будівельні матеріали, конструктивні елементи, використані для зведення прибудов до житлового будинку були використанні подружжям [PERSON] станом на дату смерті [PERSON] 4 серпня 2011 року. У висновку експерта №028/16 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 08.12.2016р., яка проведена в ході розгляду даної справи, експертом визначено перелік та кількість будівельних матеріалів, а також конструктивних будівельних елементів, які були використані при будівництві господарських споруд, зведенні та оздобленні здійснених прибудов до житлового будинку та господарських будівель і споруд, по вул. Семенця, 6, в м. Вінниці в період з 21 липня 1997 року (придбання будинку) до моменту введення добудов в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно №11286684 від 22.10.2013 року. (т. 2, а.с. 55) Однак, як встановлено судом, [PERSON] померла 4 серпня 2011 року, а прийняття в експлуатацію здійснених прибудов відбулося на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 18 липня 2013 року №ВН142131990324. Таким чином, декларація про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області майже через два роки після смерті [PERSON]. При цьому, експерт [PERSON], надаючи в судовому засіданні пояснення свого висновку, зазначив, що за матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння, а також за результатами натурного обстеження обєкта, неможливо визначити перелік та кількість будівельних матеріалів, а також конструктивних будівельних елементів, які були використані при будівництві господарських споруд, зведенні та оздобленні здійснених прибудов до житлового будинку та господарських будівель і споруд, які були наявні станом на 4 серпня 2011 року, оскільки така інформація відсутня. В той же час, належних та допустимих доказів того, в який саме період часу було завершено здійснення всіх прибудов до житлового будинку (до чи після смерті [PERSON]А.) позивачами не надано, натомість, як уже зазначалося один з позивачів - [PERSON] вказував на те, що значну частину робіт, а саме по внутрішньому оздобленні збудованих приміщень здійснювалося ним безпосередньо. Що стосується позовних вимог позивачів, в частині визнання за кожним з позивачів права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці, частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м., означений на плані літерою «А»; погреби «п/а1», «пб/2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральню «Ж»; огорожу №1-№2; криницю №3, а також витребування з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь позивачів вказаних частин земельної ділянки та житлового будинку, то позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають з огляду на таке. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.ст. 1217, 1218 ЦК) Згідно з частинами першою та другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як встановлено судом, після смерті 04.08.2011р. [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: - 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці; - 1/2 частки житлового будинку з прибудовою, цегляного, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожа «№1-2», криниця «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральня «В». Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] являються дітьми [PERSON] та померлої [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За правилами визначеними у частині першій статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ст. 1270 ЦК України) В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON], а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] на час смерті [PERSON] (04.08.2011р.) були зареєстровані та фактично проживали зі спадкодавцем за адресою: м. Вінниця, вул. В. Семенця, 6. Вказані обставини підтверджуються копіями паспортів позивачів та відповідачів з відмітками про їх зареєстроване місце проживання (т. 1, а.с. 26, 29, 40, т. 2, 191, 192), довідками квартального комітету «Соняшник» №156 від 01.03.2016р., №155 від 01.03.2016р., (т. 1, а.с. 125-126) та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач [PERSON] та його представники в судовому засіданні заперечували щодо проживання [PERSON] за адресою: м. Вінниця, вул. В. Семенця, 6 на момент смерті [PERSON], однак такі заперечення судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме копіями паспорту [PERSON] з відміткою про її зареєстроване місце проживання (т. 1, а.с. 32), довідкою квартального комітету «Соняшник» №157 від 01.03.2016р. (т. 1, а.с. 127) показаннями свідка [PERSON] та поясненнями самої [PERSON], яка зазначала, що проживала на момент смерті зі своєю матірю, оскільки та хворіла і вона за нею доглядала. Таким чином, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з урахуванням положень частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON]. Однак, як встановлено судом та зазначено вище, незважаючи на те, що оспорюваний будинок та земельна ділянка належала подружжю на праві спільної сумісної власності, рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.09.2013р. №2004 «Про оформлення права приватної власності на обєкти нерухомого майна» вирішено оформити право приватної власності [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в цілому в м. Вінниці по вулиці В. Семенця, 6 в звязку з прийняттям до експлуатації на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 18.07.2013р. №ВН142131990324. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №394251 від 26.05.2005р. Домоволодіння в цілому складається з: житловий будинок літера «А» загальною площею 114,0 кв., в тому числі житлова - 58,6 кв. м.; погреби» «п/а1», «п/б2»; літні кухні «Б», «б», «Г»; сараї «б2», «Д», убиральня літ. «Ж»; огорожа №1-№2; криниця №3. (т. 2, а.с. 17) 07 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Вінницького міського управління юстиції [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (з урахуванням здійснених прибудов), розташований по вул. Семенця, № 6 у м. Вінниці, зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстр. номер обєкта нерухомості 187923905101, номер запису про право власності - 2984729). 22 жовтня 2013 року реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області оформлене та видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно №11286684. (т. 1, а.с. 146). Отже, з моменту прийняття прибудов до експлуатації на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 18.07.2013р. №ВН142131990324, а також видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно №11286684 від 22.10.2013р., майно, а саме житловий будинку з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожа «№1-2», криниця «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральня «В», на яке відкрилася спадщина після смерті [PERSON], перестало існувати, оскільки фактично [PERSON] набув права власності на інший обєкт, який відрізняється від обєкта наявного станом на 4 серпня 2011 року. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивачі в позовній заяві просили визнати за ними право власності на житловий будинок наявний на час оформлення свідоцтва про право власності на майно, що не узгоджується з приписами статті 1218 ЦК України відповідно до якої, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на час смерті спадковадця. В подальшому, 16 січня 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку відповідно до пункту 1 якого дарувальник ([PERSON]А.) передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувані - [PERSON] прийняв у дар 97/100 часток та [PERSON] прийняла у дар 3/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці В.Семенця, №6, у місті Вінниці. (т. 1, а.с. 41, 145). Крім того, 16 січня 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до пунктів 1 та 2 якого дарувальник ([PERSON]А.) передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувані - [PERSON] прийняв у дар 97/100 часток та [PERSON] прийняла у дар 3/100 частки земельної ділянки площею 0,0939 га. кадастровий номер 0510100000:03:016:0015. Земельна ділянка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вулиця В. Семенця, №6. (т. 1, а.с. 42, 149). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається, з вищевказаних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16.012.2014р, останні укладені в письмові формі та посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №101 та №102, зміст договорів дарування відповідав волі дарувальника. З інформаційно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2016р. №53856790 вбачається, що на підставі вищевказаних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано право власності на 97/100 часток, а за [PERSON] на 3/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці В.Семенця, №6, у місті Вінниці, а також за [PERSON] зареєстровано право власності на 97/100 часток та за [PERSON] на 3/100 частки земельної ділянки площею 0,0939 га. кадастровий номер 0510100000:03:016:0015. (т. 1, а.с. 78-85) Таким чином, на даний час наявні рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.09.2013р. №2004 «Про оформлення права приватної власності на обєкти нерухомого майна», свідоцтво про право власності на нерухоме майно №11286684 від 22 жовтня 2013 року, відповідно до яких одноосібним власником оспорюваного майна був [PERSON], а також договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16 січня 2014 року, які в судовому порядку недійсними не визнавалися та не скасовувалися, а такі вимоги в межах даної справи не заявлялися. Наявність чинних вище перелічених правовстановлюючих документів виключає можливість задоволення позовних вимог позивачів про визнання права власності на майно та його витребування із незаконного володіння, у звязку з передчасністю таких позовних вимог. Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За змістом частини 1 та 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Пленум Верховного суду України у пункті 3 постанови від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак за загальним правилом не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, винятком є випадки лише прямо передбачені законом. У даній справі позивачі самостійно розпорядилася своїми процесуальними правами, звернувшись до суду з даним позовом та наполягала саме на позовних вимогах визначених ними у позовній заяві. В судовому засіданні позивачам та їх представнику розяснювалися його процесуальні права передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, а також позивач попереджався про наслідки вчинення або невчинення окремих процесуальних дій. Зокрема, позивачам та їх представнику розяснено їх права щодо збільшення та зменшення розміру позовних вимог, щодо можливості зміни предмета або підстави позову - до початку розгляду судом справи по суті. Крім того, в судовому засіданні судом уточнювався зміст вимог та предмет позовних вимог, а також розяснювалися вимоги статей 10 та 60 ЦПК України щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивачі та їх представник наполягали на задоволенні позовних вимог зазначених у позовній заяві та на підставі доказів доданих до позовної заяви, посилаючись при цьому на правові позиції Верховного суду України викладені у постановах від 07.11.2012р. у справі №6-107цс12, від 23.01.2013р. у справі №6-164цс12, від 13.05.2015р. у справі №6-67цс15, щодо способу захисту порушеного права. Однак, посилання представника позивачів на вище перелічені правові позиції Верховного суду України суд вважає помилковим з огляду на таке. Зокрема, при розгляді справи №6-107цс12, Верховним судом України висловлено правову позицію, відповідно до якої: «Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте суд касаційної інстанції, підтримавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 215, 216 ЦК України, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно». Однак, детально проаналізувавши рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у наведеній справі, вбачається, що за наслідками розгляду справи, судом першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної, касаційної інстанцій та Верховний суд України, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 660/2729 "Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Перспективній, 9а у Голосіївському районі м. Києва", а також визнано недійсним державний акт, який виданий на підставі цього рішення. Що ж стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON], то Верховний судом України, в цій частині, передано справу на новий касаційний розгляд та висловлено вищевказану правову позицію, щодо необхідності захисту права особи шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Отже, у наведеній справі, первинне рішення органу місцевого самоврядування, за наслідками реалізації якого особою, якій було надано у власність земельну ділянку, було укладено правочин, щодо купівлі-продажу земельної ділянки, судом визнано незаконним, а відтак наявні підстави для витребування майна в порядку статті 388 ЦК України. Крім того, при розгляді справи №6-164цс12, Верховним судом України висловлено правову позицію, відповідно до якої: «В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.» Однак, детально проаналізувавши фактичні обставини вищевказаної справи вбачається, що судами було встановлено наступне: «В липні 2006 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON] та\~[PERSON], треті особи [PERSON] управління юстиції в м. Києві,\~[PERSON], приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач зазначав, що його матері [PERSON] на праві власності належала квартира №17 в будинку по вулиці Великій Житомирській, 34 в місті Києві. За життя мати склала заповіт, яким\~на випадок своєї смерті заповіла зазначену квартиру йому, позивачу. 23 січня 2006 року мати померла. В установлений законом строк він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, після чого довідався, що 17 жовтня 1999 року [PERSON] подарувала квартиру [PERSON], який 5 липня 2006 року продав її [PERSON], а та в свою чергу 4 грудня 2007 року продала її\~\~[PERSON] Посилаючись на те, що [PERSON] квартиру не відчужувала і та була подарована [PERSON] від її імені невстановленою особою за підробленими документами, позивач просив визнати договори відчуження квартири недійсними та витребувати її у нинішнього володільця [PERSON]Ю.» За наслідками розгляду справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва\~від 28 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду\~м. Києва від 24 квітня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і\~\~кримінальних справ від 20 червня 2012 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним укладений 17 жовтня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири № 17 в будинку по вулиці Великій Житомирській, 34 в місті Києві та витребувано зазначену квартиру від [PERSON] В решті позову відмовлено. Верховний суд України, висловлюючи правову позицію у даній справі, ухвалою від 23.01.2013р. відмовив [PERSON] про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2012 року. Отже, як і в попередньому випадку, у наведеній справі, первинний правочин договір дарування квартири було визнано судом недійсним, що надає право спадкоємцю витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Однак, як зазначено вище та встановлено судом в межах розгляду даної цивільної справи, первинне рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.09.2013р. №2004 «Про оформлення права приватної власності на обєкти нерухомого майна», свідоцтво про право власності на нерухоме майно №11286684 від 22 жовтня 2013 року, а також первинні правочини - договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16 січня 2014 року про відчуження оспорюваного майна, в судовому порядку недійсними не визнавалися і не скасовувалися, та залишаються чинними на даний час, а такі вимоги в межах даної справи не заявлялися. Таким чином, у справах, за наслідками розгляду яких Верховним судом України висловлювались правові позиції, та у даній цивільній справі наявні різні фактичні обставини, встановлені судами при розгляді справ, що не свідчить про недотримання судом вимог частини другої статті 360-7 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в частині визнання частки померлої [PERSON] у спільному майні, та про передчасність позовних вимог про визнання права власності на майно та його витребування із незаконного володіння та відповідно про відмову в позову, в цій частині. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду з позовною заявою, кожним з позивачів сплачено судовий збір по 551,20 грн. з немайнових вимог про визначення частки померлої, а також сплачено 5236,40 грн. судового збору з позовних вимог майнового характеру про визнання права власності на майно та його витребування із незаконного володіння. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 35, 36 постанови від 17.10.2014\~ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на те, що позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково, з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь кожного з позивачів половину сплаченого позивачами судового збору, тобто по 275,60 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору. Що стосується заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у справі №127/2611/16-ц, слід зазначити наступне. Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду. Відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у даній справі накладено арешт на 4/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 114,00 кв.м., що знаходиться в місті Вінниці по вул. Семенця, 6, та належать на праві спільної часткової власності [PERSON] (97/100) та [PERSON] (3/100), а також накладено арешт на 4/10 частки земельної ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер 0510100000:03:016:0015 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул. Семенця, 6 в м. Вінниці, та належать на праві спільної часткової власності [PERSON] (97/100) та [PERSON] (3/100). За наслідками розгляду справи позовні вимоги задоволено частково, в частині визнання частки померлої [PERSON] у спільному майні, та відмовлено в задоволенні позову в частині про визнання права власності на майно та його витребування із незаконного володіння. Відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно з частиною шостою статті 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, оскільки за наслідками розгляду справи відмовлено в задоволенні позову в частині про визнання права власності на майно та його витребування із незаконного володіння, а виконання рішення суду, яким визначено частки померлої особи у спільному майні, не потребує накладення арешту на це майно, суд вважає за необхідне арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у справі №127/2611/16-ц, скасувати. На підставі наведеного та

Outcome: partial