Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маргарян Люсіне Ашотівна, про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 11.03.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 550 000,00 доларів США, зі строком повернення до 11.03.2017 включно. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Згодом позивачу стало відомо, що [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. 02.03.2018 та 19.03.2018 представник позивача письмово звертався до приватного нотаріуса Маргарян Л.А. з проханням надати інформацію про прізвище, ім`я та по батькові, реєстраційні номери облікової картки платника податків, адреси реєстрації спадкоємців після смерті боржника [PERSON] з метою встановлення кола спадкоємців. Листом № 15/02-14 від 28.03.2018 приватний нотаріус Маргарян Л.А. повідомила про те, що заява-претензія долучена до матеріалів спадкової справи, а її зміст доведений до відома спадкоємців. Інформація щодо кола спадкоємців позивачу надана не була. Оскільки позивачу було відомо, що [PERSON] був одружений на [PERSON] , що також зазначено у розписці, позивач просить стягнути з [PERSON] , як спадкоємця першої черги після смерті [PERSON] борг за договором позики в розмірі 14 424 300 грн. 00 коп., що є еквівалентним 550 000,00 доларів США. Ухвалою суду від 08.05.2018 позов було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 29.05.2018 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою від 10.07.2018 суд витребував у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маргарян Люсіне Ашотівни належним чином завірену копію спадкової справи щодо спадкового майна, що відкрилося після смерті [PERSON] (дата смерті - [INFO] ). 06.07.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. подано письмові пояснення на позов. 18.09.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою як третя особа з самостійними вимогами до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маргарян Люсіне Ашотівна, про визнання недійсним договору позики. Вимоги позову обгрунтовані наступним. [PERSON] є сином померлого [PERSON] , спадкоємцем першої черги. 12.09.2017 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. із заявою про прийняття спадщини за законом на 2/3 частки спадкового майна. Іншими спадкоємцями першої черги за законом є мати спадкодавця - [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] та дружина спадкодавця - [PERSON] , яка 18.10.2017 звернулась з заявою про прийняття спадщини. 23.07.2018 [PERSON] на своє звернення із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки отримав від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з посиланням на неподання [PERSON] правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оригінали правовстановлюючих документів [PERSON] не має, оскільки вони знаходяться у іншого спадкоємця за законом [PERSON] . З матеріалів спадкової справи [PERSON] стало відомо, що [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. із заявою - претензією про задоволення вимог кредитора та посилався на наявність кредитної заборгованості за борговою розпискою. [PERSON] стверджує, що жодних розписок про отримання грошових коштів від [PERSON] його батько - [PERSON] за життя не підписував, грошові кошти у [PERSON] не позичав. 25.09.2018 ухвалою суду було залучено [PERSON] до участі у справі як третю особу з самостійними вимогами. Прийнято позовну заяву третьої особи [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маргарян Люсіне Ашотівна, про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою від 11.03.2019, що занесена до протоколу судового засідання суд відмовив у задоволенні заяви представника третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - адвоката Старовойтової Д.А. про зупинення провадження у вказаній справі. Ухвалою від 11.03.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. 07.11.2019 представник позивача надав свої письмові пояснення щодо позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] та просив в задоволенні позовних вимог відмовити, через їх необґрунтованість. Твердження [PERSON] , що жодних розписок про отримання грошових коштів [PERSON] не підписував є безпідставними, а посилання третьої особи з самостійними вимогами на неможливість отримання ним свідоцтва про право на спадщину не впливає на право позивача [PERSON] звертатися до суду з вимогами про стягнення боргу. Ухвалою від 12.08.2020 було частково задоволено клопотання представника третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - Старовойтової Д.А. , поновлено процесуальний строк на подання витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування № 12020100020002124 від 07.04.2020 та долучено його до матеріалів справи; відмовлено в поновленні процесуального строку на подання клопотання про витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи; клопотання про витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи залишено без розгляду. Ухвалою від 12.05.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Моценка О.В. про повернення до стадії підготовчого провадження та залучення співвідповідача у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Позивач пояснив, що надав [PERSON] грошові кошти в сумі 550 000,00 доларів США, зі строком повернення до 11.03.2017 для придбання нежилого приміщення в м. Алупка АР Крим. Вказана позика надавалася зі згоди дружини [PERSON] - [PERSON] . На даний час позика йому не повернута, про що свідчить наявність у нього оригіналу розписки. Відповідач та її представник в судовому засіданні визнали обставини, якими обгрунтовуються вимоги позову. Відповідач підтвердила, що її чоловік [PERSON] дійсно отримував в борг у [PERSON] кошти в сумі 550 000,00 доларів США, зі строком повернення до 11.03.2017 для придбання нежилого приміщення в м. Алупка АР Крим. За вказані кошти [PERSON] придбав нежиле приміщення. Представники третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] заперечували проти задоволення позову [PERSON] та просили задовольнити вимоги позову [PERSON] , яким визнати недійсним договір позики від 11.03.2010. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява від представника [PERSON] , в якій останній просить розглядати справу за відсутності третьої особи з самостійними вимогами. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. подала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Зі змісту копії розписки від 11.03.2010, яка міститься у матеріалах справи (т. 1 а.с. 4) вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 550 000,00 доларів США з метою придбання нежилого приміщення в м. Алупка АРК, зі строком повернення до 11.03.2017. Дана розписка містить підпис особи від імені якої вона складена, дату складення, суму позики та строк її повернення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). З огляду на зміст заперечень третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про те, що [PERSON] не підписував розписку та не отримував коштів за договором позики, які покладені в обгрунтування його позову, належним доказом наведених ним обставин міг бути висновок почеркознавчої експертизи. Оскільки почеркознавча експертиза полягає у порівнянні підпису та почерку особи в об`єкті дослідження з вільними (умовно-вільними, експериментальними) зразками підпису та почерку цієї особи, в розпорядження експерта слід подати такі зразки, без яких провести експертизу неможливо. Позичальник помер, а тому під час проведення почеркознавчої експертизи предметом дослідження можуть бути лише вільні зразки його підпису та почерку. Незважаючи на те, що суд з метою виконання завдань цивільного судочинства, сприяючи третій особі [PERSON] у реалізації його прав неодноразово роз`яснював його представникам про можливість заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в підготовчому засіданні, останні не реалізували вказане процесуальне право, а заявили відповідне клопотання лише на стадії судового розгляду, яке ухвалою суду було залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском процесуального строку на його подання. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору позики від 11.03.2010 недійсним, через недоведеність позовних вимог. На думку суду, розписка від 11.03.2010 про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 550 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути суму коштів у строк до 11.03.2017, за своїм змістом та ознаками є підтвердженням укладення договору позики. У свою чергу, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), який було оглянуто у судовому засіданні, згідно ст.545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із матеріалів справи [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яка наявна в матеріалах справи. 12.09.2017 після смерті [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маргарян Л.А. була відкрита спадкова справа № 06/2017, номер у спадковому реєстрі 61208440. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не склав. Згідно спадкової справи, з заявами про прийняття спадщини 12.09.2017 звернувся син спадкодавця [PERSON] та 18.10.2017 звернулась дружина спадкодавця - [PERSON] . Також 13.10.2017 до приватного нотаріуса звернулася із заявою мати спадкодавця - [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За змістом ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За змістом ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Правовідносини, що виникли між позикодавцем та позичальником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцем боржника й мають вирішуватись у порядку положень ст. 1282 ЦК України. При розгляді справи суд встановив, що спадкоємцями майна померлого є відповідач [PERSON] у справі та третя особа із самостійними вимогами [PERSON] , і будь-які інші особи, відповідно до копії матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Частка [PERSON] у спадковому майні після смерті [PERSON] складає 1/3, відповідно частка [PERSON] у спадковому майні складає 2/3, з урахуванням заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після померлого [PERSON] на користь [PERSON] . В свою чергу позивач в межах встановлених законом строків пред`явив вимогу кредитора, яка міститься в матеріалах спадкової справи. Позивач, достовірно знаючи коло спадкоємців, після витребування спадкової справи судом, на стадії підготовчого провадження з клопотанням про залучення в якості співвідповідача [PERSON] не звертався, при цьому судом таке право було роз`яснено представнику позивача. Таким чином позивач може вимагати від відповідача [PERSON] задовольнити його вимоги, у розмірі, який відповідає її частці у спадщині та в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Щодо обсягу спадкового майна, вбачається, що померлому належали: автомобіль марки AUDI TT, чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль марки GMC SAVANA, чорного кольору, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль MERCEDES-BENZ S 550, чорного кольору, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . При цьому, за правовою позицією Верховного Суду, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Натомість, відповідач [PERSON] не надала відзиву із запереченнями проти вимог позивача та жодним чином не посилалася на недостатність спадкового майна для погашення боргу спадкодавця. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. У книзі першій, розділу І "Основні положення", у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз положень та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Отже, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення зі спадкоємця боргу спадкодавця є належним, водночас позов підлягає задоволенню частково, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частини боргу за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] за договором позики від 11.03.2010 в розмірі 183333 долари США 33 центи, яка відповідає її частці у спадщині, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Разом з тим, щодо валюти стягнення коштів, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Судом встановлено, що у договорі позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже враховуючи, що позов [PERSON] задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 2936, 67 грн. Враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, судові витрати третьої особи з самостійними вимогами не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial