Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

02.10.2017 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 21.08.2013 року позивач працював на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції дільниці енергоінспекції №2 філії м. Миколаєва, з 01.11.2016 року на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго». Відповідно до наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та відповідно до припису військового комісара Заводського районного військового комісаріату від 27 червня 2017 року №2011, 29 червня 2017 року вибув до 79 Окремої десантно-штурмової бригади міста Миколаїв для подальшого проходження військової служби. 30 червня 2017 року до ПАТ «Миколаївобленерго» Заводським районним військовим комісаріатом було направлено копію витягу з наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.06.2017 року №30. Однак, наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 03.07.2017 року №944-к з 03 липня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу. Вказані дії генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» позивач вважає незаконними та просить суд скасувати наказ №944-к від 03.07.2017 року про його звільнення, поновити його на займаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнає, заперечує проти задоволення позову, суду надала заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що ПАТ «Миколаївобленерго» вважає звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України цілком правомірним оскільки ч.3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до якої за працівниками зберігається місце роботи та посада не розповсюджується на звільненого працівника, тобто, для застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме особливого періоду. Оскільки позивач добровільно, за власним бажанням вступив на військову службу, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років, не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, гарантії визначені в ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються. Таким чином, наказ ПАТ «Миколаїобленерго» від 03.07.2017 року за № 944-к про припинення трудового договору на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству і є цілком законним. За такого, просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З 21.08.2013 року позивач працював на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції дільниці енергоінспекції №2 філії м. Миколаєва, з 01.11.2016 року на посаді контролера енергонагляду ІІІ групи кваліфікації енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу у ПАТ «Миколаївобленерго». Відповідно до наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та відповідно до припису військового комісара Заводського районного військового комісаріату від 27 червня 2017 року №2011, 29 червня 2017 року вибув до 79 Окремої десантно-штурмової бригади міста Миколаїв для подальшого проходження військової служби. 30 червня 2017 року до ПАТ «Миколаївобленерго» Заводським районним військовим комісаріатом було направлено копію витягу з наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.06.2017 року №30. Однак, наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 03.07.2017 року №944-к з 03 липня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу, згідно п.3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення незаконне, прийнято з порушенням норм ст. 119 КЗпП України, оскільки за ним повинно було бути збережено місце роботи, тому просить суд скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі, та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03.07.2017 року. Відповідно до ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Згідно наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 12.06.2017 року №33 та наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.06.2017 року, [PERSON] було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. Відповідач в запереченнях зазначає, що для надання гарантій, передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України, громадянам України, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, необхідна наявність особливого періоду. Останній особливий період закінчився із закінченням часу дії шостої хвилі мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015 року. Оскільки позивач добровільно, за власним бажанням вступив на військову службу, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років, не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, гарантії визначені в ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту -на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Оскільки позивача призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу і даний вид військової служби передбачений в переліку, що міститься в ч.3ст. 119 КЗпП України, то на позивача поширюються закріплені в даній нормі гарантії на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби. Тому суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що гарантії, встановлені ч.3ст. 119 КЗпП України поширюються лише на призов під час мобілізації, а на призов позивача не поширюються. Вирішуючи питання про те, чи був призваний позивач протягом дії особливого періоду, суд враховує процитовані вище норми що визначають суть особливого періоду та початок його перебігу, проте не визначають закінчення такого періоду. Згідно листа Начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенанта Артеменка А.М. від 21.12.2017 року за №321/8065, питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий Адміністративний Суд України у постанові від 16.02.2015 року (справа №800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України\~ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року. А тому висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням вказаних в законі визначень особливого стану, мобілізації, демобілізації та змісту указів Президента України, який уповноважений оголошувати такі стани, а також уповноважений своїми указами вводити в дію відповідні рішення Ради Національної безпеки та оборони України. При цьому, суд визнає загальновідомим факт ведення військових дій на території України до теперішнього часу, у зв`язку з чим особливий період, про який йде мова в ч.3ст. 119 КЗпП України, закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, а тому відсутні підстави вважати, що призов позивача є призовом у мирний час. Більш того, військові дії не закінчені, а тому відбудовні дії, які вказані у законодавчому визначені особливого періоду як кінцевий етап особливого періоду, ще навіть не починались. Періоди ж, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, є періодами мобілізації, а не періодами особливого стану. Враховуючи те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду і до того ж законом не визначено чіткого порядку його припинення, а в Україні такий період розпочався 18.03.2014року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 і триває по даний час, тому суд приходить до висновку про незаконність звільнення [PERSON] з роботи у зв`язку з його призовом на військову службу за призовом осіб офіцерського складу в особливий період. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодекс, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В супереч вказаним нормам, відповідачем не доведено законність звільнення позивача з посади, оскільки звільнення з роботи позивача, яка проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу, відбулося саме в особливий період. Таким чином, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади. За таких обставин, позивача звільнено всупереч положень закону без достатніх на те підстав, тому позовні вимоги про його поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 03.07.2017 року по день ухвалення судом рішення - 05.03.2018 року, що становить 171 робочий день. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 08.02.2017 року за №03/1205, наданої відповідачем, середньоденний заробіток [PERSON] складає 352,75 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 60320,25 грн. (352,75 грн. х 171 днів). Отже, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.07.2017 року по 04.03.2018 року (включно) у розмірі 60320 (шістдесят тисяч триста двадцять)\~ гривень 25 коп., який визначений без відрахування обов`язкових платежів та зборів. Підстав для виплати позивачу середнього заробітку наперед до дня фактичної демобілізації немає, так як його нарахування та виплата повинна відбуватися на підставі статті 115 КЗпП України та Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, признаних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 105, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. В силу ч.4 ст.430 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового та майнового характеру (поновлення на роботі та стягнення заробітної плати), від сплати якого позивач був звільнений, у розмірі 1762,00 грн. Таким чином, звільнення позивача за п.3 ст. 36 КЗпП України проведено у порушення гарантій військовослужбовцям, встановлених вищенаведеними нормами законів, на підставі чого позов про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial