Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

09.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та третіх осіб: приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Власової С.Я., приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В., [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. за реєстраційним №437 - недійсним. У своєму позові позивач зазначив, що його батько - [PERSON] , помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка, відповідно до заповіту №2-546 від 19.02.1996 року, складалася із квартири [ADDRESS] . В подальшому, для продажу вищевказаної квартири, 09.11.2015 року [PERSON] та [PERSON] оформили довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я. Згідно змісту даної довіреності [PERSON] надавалося право, зокрема, представляти інтереси [PERSON] як власника квартири в усіх органах, оформити всі необхідні для відчуження документи, підпису договорів купівлі-продажу квартири, самостійно визначати суми, термін та умови таких договорів, отримувати належні йому грошові кошти. Проте, позивач вказує на те, що під час підписання довіреності не усвідомлював її значення та змісту, оскільки з 1980 року по сьогоднішній день перебуває на обліку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні №1 з діагнозом: «зміна особистості і поведінки внаслідок органічного ушкодження центральної нервової системи. Психорганічний синдром. Енцефалопатія II ступеню змішаного генезу», крім того, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, а також є інвалідом III групи. 09.09.2016 року, [PERSON] , діючи від імені позивача на підставі довіреності уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. та зареєстровано в реєстрі за №437. Про те, що квартира продана, а власником є [PERSON] , позивач дізнався 04.11.2016 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, однак, коштів за вказану квартиру позивач не отримував, крім того по теперішній час проживає в ній та сплачує комунальні платежі. З урахуванням вищенаведеного, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з даним позовом, в якому зазначає, що довіреність від 09.11.2015 року є недійсною, оскільки під час її підписання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому і договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.09.2016 року №437 просив визнати недійсним. 13.06.2017 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва відкрито провадження за даним позовом. Крім того, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2018 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 26.06.2017 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] ; в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Валентину Василівну. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Публічне акціонерне товариство «Кредобанк». 20.09.2018 року у справі призначено судову психіатричну експертизу, а провадження у справі на час її проведення зупинено. 05.12.2018 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. В подальшому в судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Через канцелярію суду представник позивача - адвокат Бараненко Д.В. надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, згідно яких позовні вимоги останній вважав безпідставними та такими, що не мають законного обґрунтування, оскільки спірна довіреність складена правомірно, так як і спірний договір був укладений в порядку передбаченому Законодавством України, а продавці отримали кошти за квартиру. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Власова С.Я. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та пояснення по справі,відповідно до яких вона вказала, що 15.12.2016 року вона скасувала довіреність від 09.11.2015 року , яку видала [PERSON] на підставі його заяви. Рішення просила прийняти на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та пояснення по справі, рішення просила прийняти на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та пояснення по справі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Родіонова В.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність. В подальшому представник третьої особи адвокат Родіонова В.Є. в судове засідання не з`явилися, надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Крім того, представник [PERSON] надала до суду заперечення проти позову, а в подальшому заяву про часткове визнання позовних вимог, в якій: позовні вимоги визнають в частині, що стосується визнання договору недійсним на 11/12 часток, які належали позивачу. В іншій частині вважали, що позовні вимоги є безпідставними, , оскільки в частині відчуження 1/12 частки права власності на спірну квартиру, що належала [PERSON] договір не може бути визнаний недійсним, тому, що [PERSON] отримала оплату за її відчуження у розмірі 600 доларів США, що було еквівалентно 16\~200,00 грн. Представник третьої особи ПАТ «Кредобанк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення учасників процесу, вислухавши покази свідків,дослідивши матеріали цивільної справи та висновок судової психіатричної експертизи , суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1, 2\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу\~(ч.1\~ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1\~ст.216 ЦК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК\~та роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10\~постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Стаття 236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та\~розпоряджання своїм майном. Статтею 225 ЦК України, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Пленум Верховного Суду України в п.16\~Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснив, що правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Ст. 203 ч.ч.2, 3 ЦК України\~передбачає що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст. 215 ч.ч.1, 3 ЦК України\~передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 225 ч.1 ЦК України\~передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Згідноіз\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до ст.76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.\~ст. 77-80 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статті 264 Цивільного процесуального кодексу Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та інше. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Так, судом встановлено , що [INFO] помер батько позивача [PERSON] - [PERSON] , (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27.04.2009 року, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану ММУЮ, актовий запис №1561 від 27.04.2009 року), якому належало 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Крім того 1/2 частини вищезазначеної квартири належала позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] .Як встановлено судом , спадщину після смерті [PERSON] прийняв позивач [PERSON] , а саме , за видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/12 частин спірної квартири. А також видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на 1/12 частину цієї квартири. Для продажу вищевказаної квартири, 09.11.2015 року [PERSON] та [PERSON] оформили довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я. Згідно змісту даної довіреності [PERSON] надавалося право, зокрема, представляти інтереси [PERSON] як власника квартири в усіх органах, оформити всі необхідні для відчуження документи, підпису договорів купівлі-продажу квартири, самостійно визначати суми, термін та умови таких договорів, отримувати належні йому грошові кошти. 09.09.2016 року, [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені позивача на підставі довіреності уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. та зареєстровано в реєстрі за №437, відповідно до якого [PERSON] , якому належить 11/12 часток квартири та [PERSON] , якій належить 1/12 частин квартири продали квартиру [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, виданої 26.06.2017року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. зареєстровано право власності на вищезазначену спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2017 року , посвідченого [PERSON] . Відповідно до довідки №270064 від 09.02.2017 року, та інвалідної програми реабілітації інваліда №173, [PERSON] є інвалідом III групи, дата наступного переогляду в лютому 2018 року. Згідно із свідоцтвом про хворобу від 06.09.1992 року, виданого Херсонською обласною психіатричною лікарнею по розпорядженню командира військової частини № [NUMBER] , [PERSON] в 1992 році проходив огляд, яким було встановлено, що він не придатний до військової служби, оскільки в оцінках оточуючих прямолінійний, категоричний, змісту більшості прислів`їв не міг пояснити взагалі, або пояснював конкретно: «якщо води не буде, бігати буде голодним», уникав спілкування з військовослужбовцями з асоціальною поведінкою, пам`ять слабка, ставлення до служби в армії негативне, інтелектуальної неспроможності не усвідомлює, в зв`язку з цим, [PERSON] , було встановлено діагноз: олігофренія в ступені легкої дебільності з емоційно вольовою нестійкістю. 13.12.2016 року [PERSON] , звернувся до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області із заявою про шахрайські дії зі сторони [PERSON] , та отримав відповідь, що відносини між ним та [PERSON] відносяться до цивільно-правових, а тому необхідно звернутися до суду для вирішення цього питання. Згідно п. 16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правила\~статті 225 ЦК\~поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до\~статті 145 ЦПК України\~зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Згідно висновку судово-психіатричного експерта МОПЛ №1 від 07.02.2018 року №41 [PERSON] на момент оформлення доручення, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я. 09.11.2015 року та на час укладання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. 09.09.2016 року страждав на психічне захворювання у вигляді органічного розладу особистості і поведінки, змішаного (гіпоксичного, посттравматичного, інтоксикаційного) ґенезу. [PERSON] на момент оформлення доручення (09.11.2015 року) та на час угоди (09.09.2016 року) не міг повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, оскільки на час укладання довіреності та вищезазначеного спірного договору купівлі продажу [PERSON] страждав на психічне захворювання у вигляді органічного розладу особистості і поведінки, змішаного (гіпоксичного, посттравматичного, інтоксикаційного) ґенезу, хоча його і не було визнано недієздатною особою , однак у момент вчинення правочину він перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, то вказаний договір (11/12 його часток, що належали [PERSON] ) підлягає визнанню не дійсним частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial