Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач звернулася до Зарічного районного суду м. Суми із зазначеним позовом та в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що нею 17 серпня 2017 року був укладений договір фінансового лізингу №3418 з ТОВ «Єврокар Україна», в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №120 від 30 червня 2017 року. Підставою для звернення до відповідача було намагання придбати автомобіль «ВАЗ-2110», 2015 р.в., без пробігу, за 85000 грн., про продаж якого вона дізналася з дошок оголошень в мережі інтернет за якоюсь акцією. Потім вона звязалась з представником ТОВ «Єврокар Україна», який запевнив її, що вона у найкоротший термін отримає зазначений автомобіль за вказану вище вартість. Для цього їй треба було прибути до них в офіс, розташований за адресою: м. Суми вул. Покровська, буд. 20, та виконати деякі формальності по оформленню договору фінансового лізингу. 17 серпня 2017 року вона приїхала до офісу ТОВ «Єврокар Україна», де її зустріла представник [PERSON], яка запевнила її в тому, що для отримання бажаного автомобіля вона повинна внести авансовий платіж у сумі до 23 відсотків його вартості поки вона буде готувати сам договір. Для сплати первинного внеску [PERSON] надала їй квитанцію на сплату, реквізити ТОВ «Єврокар Україна» на рахунок, відкритий в АТ «[PERSON] Аваль» (м. Київ), та пояснила, що без первинної сплати за оговорений автомобіль вартістю 85000 грн. грошових коштів вона не готуватиме договір, хоча його номер вона їй вже надала (№3418). Сплативши в банківському відділенні м. Суми суму 25\~000 грн. з призначенням платежу, як «авансовий платіж згідно з договором №3418 від 17.08.2017 року» вона звернулась до [PERSON], яка надала їй на підпис договір, який складався з 15-ти аркушів дрібним шрифтом, який вона фізично не зуміла вивчити, але помітила, що у ст. 1 п.1.1. Договору зазначений автомобіль «Lada», 219010-011050, 1,6 бенз., 5 мех, 4х2», а в пункті розділу Договору - ст. 8 п. 8.2., де повинна бути зазначена вартість автомобіля проставлені «галочки» та відповідні графи не заповнені. На незадоволення позивача цим фактом [PERSON] пояснила, що у ТОВ «Єврокар Україна» є певні проблеми з постачанням техніки, яка не є новою (2015 р.в.), замовлений нею автомобіль знаходиться на складі в іншій області України, та можуть виникнути складнощі щодо його переправи з боку "контролюючих органів". Незаповнені графи Договору будуть скореговані, при фактичному отриманні автомобілю позивачем. В подальшому [PERSON] перестала відповідати на дзвінки, та при можливості спілкування пояснювала складності надання автомобілю надуманими відмовкам (проведення АТО, автомобілі, які виготовлені в РФ під забороною та інше). Про те, що позивачу не нададуть зазначений автомобіль за 85\~000 грн. або аналог за ту ж суму, вона не мала гадки, а про категоричні вимоги договору про неповернення грошових коштів у разі розірвання договору їй досконало розяснено не було. В подальшому, вже вдома, детально вивчивши Договір, мережу Інтернет, відгуки щодо ТОВ «Єврокар Україна» та реєстраційні дані компанії вона дійшла висновку, що відносно неї здійснили прикриті Договором шахрайські дії. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Крім того, позивач зазначає, що за період користування ТОВ «Єврокар України» її коштами, вона зазнала інфляційні витрати у вигляді 3% річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати недійсним договір від 17 серпня 2017 року № 3418, укладений між до ТОВ «Єврокар Україна» та нею, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на свою користь сплачену в якості авансового платежу за договором №3418 у розмірі 25000 грн, суму інфляційних витрат у розмірі 221 грн. 40 коп., а всього 25 221 грн. 40 коп. В судове засідання позивач та представник відповідача не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивач надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, свої вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечує. Зі згоди позивача, висловленої в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2018 року в даній справі відкрито провадження, вирішено справу розглядати у порядку спрощеного провадження. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2018 року суд прийшов до висновку про необхідність проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та справа призначена до розгляду на 08 лютого 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого від 08 лютого 2018 року розгляд відкладено до 28 лютого 2018 року у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання та відсутністю відомостей про його належне сповіщення про дату та час судового засідання. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17 серпня 2017 року між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір № 3418, за умовами якого ТОВ «Єврокар Україна» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу «Lada», та передати його у користування позивача, яка в свою чергу зобовязалася сплачувати за користування цим транспортним засобом періодичні лізингові та інші платежі згідно з графіком щомісяця (а.с. 14-28). Відповідно до п. 1.1 договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб «Lada», обєм 1,6/бензин, тип КПП 5 мех, привід 4х2. Згідно з п. 1.2 договору, вартість предмета лізингу на момент укладення вказаного договору зазначається у самому договорі та в додатку № 1. В пункті 8.2. договору, де повинна бути зазначена вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору, мається не заповнене поле. Відповідно до пункту 1.7 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 договору (а.с. 15). На виконання умов договору [PERSON] сплатила ТОВ «Єврокар Україна» 25000 грн. (квитанція № 0.0. 829872951.1 від 17 серпня 2017 року) (а.с. 32). Встановлено, що позивач зверталася до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 34186 від 17 серпня 2017 року та повернення сплачених, відповідно до квитанції, грошових коштів в сумі 25 000 грн. (а.с. 33). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] засвідчила своїм підписом повне розуміння нею значення та умов договору, його правові наслідки, отримала від представника Адміністратора усі пояснення, уважно прочитала та зрозуміла усі визначення, умови та зміст договору. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до вимог ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Тому, доводи позивача, що договір фінансового лізингу укладений відповідачем шляхом введення його в оману представниками відповідача, є безпідставним, а тому з цієї підстави договір фінансового лізингу визнанню недійсним не підлягає. В свою чергу, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За п. 12.1 спірного договору фінансового лізингу лізингоодержувач, який не сплати лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. З п. 12.2 договору фінансового лізингу вбачається, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3. даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві. Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25000 грн. 00 коп. на повернення внесеного нею за договором платежу. В той же час не підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат в сумі 221 грн. 40 коп., з огляду на таке. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з оспорюваного договору, його предметом є транспортний засіб, який за умовами договору відповідач повинен передати позивачу. Відповідно до положень статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто зобовязання зі сплати коштів.\~Таким чином, враховуючи предмет договору фінансового лізингу, відповідач не має грошових зобовязань перед позивачем. Згідно ст. 141 ЦПК України \~з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial