Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до відділу освіти Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області про зобовязання начальника районного відділу освіти Ратнівської районної державної адміністрації [PERSON] , у звязку з достроковим виходом з декретної відпустки, прийняти її на посаду соціального педагога НВК «ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід на постійне місце роботи, попередньо звільнивши незаконно прийняту на роботу [PERSON]; зобовязати відповідача належним чином розглянути її заяву від 17.03.2015 року та надати письмову і обґрунтовану відповідь, визнавши дії незаконними та такими , що суперечать вимогам Закону України « Про звернення громадян» та КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її прийнято на посаду соціального педагога НВК « ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід на 0,5 ставки з 01.09.2011 року на період відсутності основного працівника [PERSON] , про що свідчить запис у трудовій книжці. Наказом директора школи від 06.08.2012 року надано відпустку по вагітності та пологах з 06.08.2012 року по 09.12.2012 року відповідно до лікарняного листа. Наказом районного відділу освіти з 09.12.2012 року їй надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-ох років . 17.03.2015 року через Ратнівське поштове відділення скерувала на адресу начальника Ратнівського районного відділу освіти [PERSON] письмову заяву , у якій поставила до відому, що готова і бажає вийти з декретної відпустки на роботу, зокрема на посаду соціального педагога НВК «ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід , оскільки їй стало відомо , що постійний працівник [PERSON] звільняється із вказаної посади. 31.03.2015 року повторно звернулася з письмовою заявою до начальника райвідділу освіти [PERSON], де просила повідомити про результати розгляду заяви від 17.03.2015 року та вкотре повідомила про бажання вийти на роботу. Відповідь не отримала, але натомість їй стало відомо про прийняття на роботу на посаду соціального педагога [PERSON]. Просить прийняти її на роботу, звільнити прийнятого працівника [PERSON], розглянути її заяву та визнати дії начальника районного відділу освіти такими, що суперечать вимогам закону України « Про звернення громадян» та трудовому законодавству, стягнути судові витрати . Ухвалою суду від 30 червня 2-15 року до участі в справі залучено в якості третіх осіб , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], [PERSON]. 13 липня 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги, просить зобовязати начальника районного відділу освіти Ратнівської районної державної адміністрації [PERSON] , у звязку з достроковим виходом з декретної відпустки, перевести її на посаду соціального педагога НВК «ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід на постійне місце роботи, попередньо звільнивши незаконно прийняту на роботу [PERSON]; зобовязати відповідача належним чином розглянути її заяву від 17.03.2015 року та надати письмову і обґрунтовану відповідь, визнавши дії незаконними та такими , що суперечать вимогам Закону України « Про звернення громадян» та КЗпП України. У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнені підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснила, що до відповідача по питанню переводу її на постійне місце роботи та перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3- річного віку зверталася із усними заявами 15- 16 березня 2015 року. Крім того, із таким самими питаннями звернулася 17.03.2015 року із письмовою заявою , яку відправила як цінний лист. Відповіді на письмову заяву не отримала. 31 березня 2015 року повторно звернулася із письмовою заявою, в якій підтвердила бажання вийти на роботу на посаду соціального працівника, оскільки почула , що на місце [PERSON] мають прийняти її сестру [PERSON]. Дану заяву мені повернула секретар у приймальні начальника районного відділу освіти із резолюцією « відмовити» та підписом начальника райвно. 01 квітня 2015 року стало відомо, що на місце основного працівника [PERSON] прийнято її сестру [PERSON] . Після цього звернулася до суду , оскільки порушені мої права щодо переведення на постійне місце роботи та бажання перервати соціальну відпустку. Заявлені позовні вимоги про прийняття на роботу у відділі освіти добре зрозуміли, оскільки уклали строковий договір на період відсутності основного працівника, а тому неодноразово зверталася із усними і письмовими заявами, що згідна перервати соціальну відпустку і вийти на роботу по причині переведення основного працівника. Уточнила, що бажала перервати соціальну відпустку з часу виходу основного працівника з 01 квітня 2015 року, тобто з часу прийняття на роботу [PERSON]А.і готова у будь - який момент перервати соціальну відпустку в приступити до роботи, що добре розумів відповідач, коли до неодноразово до нього зверталася із питання. Відповідач , його представник позовні вимоги не визнали. Підтвердили, що позивачка зверталася 15-16 березня 2015 року з усною заявою про переведення її посади соціального працівника по строковому договору на постійне місце роботи. Ці усні звернення не реєструвалися і усно їй відмовлено, оскільки дана вакантна посада була зайнята основним працівником [PERSON]. Ствердили, що 17 березня 2015 року письмова заява позивачки про її переведення на постійне місце роботи не надходила, а тому і відповіді письмової не надавали. 31 березня 2015 року отримали заяву від позивачки , на якій наклав резолюцію « відмовити» , бо працівник [PERSON] перебувала на посаді. Відповідач ствердив, що прийняв на роботу [PERSON] , оскільки вона має більший досвід роботи, чим позивачка, якій неодноразово вказували щодо неналежного виконання своїх службових обовязків. Крім того, заява [PERSON] надійшла раніше за заяву позивачки 31.03.2015 року та основний працівник [PERSON] поставила умову, що перейде на іншу посаду, якщо на її посаду буде прийнята сестра [PERSON], яка має рівні права зайняти посаду соціального працівника на рівні із позивачкою. Не може пояснити чому заяву позивачки від 31.03.2015 року не зареєстрували,а оригінал віддали позивачці із його резолюцією « Відмовити». Також не може пояснити представник відповідача чому не відповідає оригінал наказу за змістом про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] наданим копіям цього ж наказу , які надали [PERSON] із мокрою печаткою відповідача та директор школи [PERSON]. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні їх повністю . Пояснивши, що бажає працювати на цій посаді. До 31.03.2015 року працювала на посаді соціального працівника в центрі соціальної служби молоді. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала . Пояснила, що не памятає про зауваження щодо неналежного виконання службових обовязків [PERSON], так як остання працювала один рік і знаходилася у соціальній відпустці. Свідок [PERSON] показала суду, що районний відділ освіти отримав письмове звернення позивачки від 17 березня 2015 року, яке зареєстроване у загальній кореспонденції. На дане звернення про переведення її на постійне місце роботи [PERSON] отримала усну відмову. 31 березня 2015 року на письмове звернення відмовлено. Письмової відповіді на заяву від 17.03.2015 року , яка зареєстрована у вхідній кореспонденції , [PERSON] не направлено, так як начальник відділу освіти написав резолюцію « Відмовити» без вказівки дати відповідь заявнику. Спеціаліст [PERSON] пояснила суду , що відповідачем порушено вимоги ст. 14 Закону України « Про зайнятість населення», ст.. 184 ч. 1 ,ч. 2 КЗпПУ , ст. 18 Закону України « Про відпустки» та ствердила, що причин для відмови у переведенні позивачки на постійне місце роботи відповідачем не було, тобто необхідно задовольнити заяву [PERSON] про переведення її постійну роботу на посаду соціального педагога НВК «ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід . Суд, заслухавши сторони, третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача , свідка, спеціаліста , дослідивши письмові докази , приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення . Кожен має право на працю , що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується ( ст. 43 ч.1 Конституції України) Крім того, згідно зі ст.43 ч. 2 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю , гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності , реалізовує програми професійно технічного навчання , підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Разом з тим, права і свободи людини захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб ( ч. 1, ч. 2 ст. 55 Конституції України) Статтею 22 КЗпПУ визначено, що забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договiр може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторiн; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Статтею 23 ч. 2 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках , передбачених законодавчими актами. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події, що в даному випадку і мало місце. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу , визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці , необхідні для виконання роботи , передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін ( ст. 21 КЗпП України). Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. Пленум Верховного Суду України у п.9 Постанови № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених в ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення. Строковий трудовий договір з педагогічним працівником може бути укладений тільки за згодою працівника, якщо відсутні зазначені в ч. 2 ст. 23 КЗпПУ умови. Такий висновок можна зробити виходячи з аналізу положень ч. 2 ст. 23 КЗпПУ та ч. 3 ст. 54 Закону України « Про освіту». Строковий трудовий договір, укладений у випадках, передбачених не законодавчими актами, навіть за наявності згоди працівника, вважається безстроковим трудовим договором. Правове становище працівників, що уклали строкові трудові договори, не відрізняється від правового становища працівників, що уклали трудові договори на невизначений строк. Строкові трудові договори, переукладені один чи кілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ч. 2 ст. 39-1 КЗпПУ). Строковий трудовий договір вважається переукладеним з дати прийняття працівника на роботу, що вказана у відповідному наказі, виданому на підставі укладеного наступного строкового трудового договору. При цьому проміжок часу між датою звільнення працівника за попереднім строковим договором і датою прийняття на роботу за новим строковим трудовим договором не має суттєвого значення. У Галузевій угоді між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України рекомендовано органам управління освітою, керівникам закладів та установ освіти обмежити укладення строкових договорів з працівниками з мотивації необхідності його випробування (п. 5.3.7.), а також зазначено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, вважати такими, що укладені на невизначений строк (п. 5.3.9.). Припинення строкового трудового договору відбувається в разі спливу строку договору, у разі його дострокового розірвання на вимогу однієї зі сторін та в інших випадках, передбачених статтею 36 КЗпПУ. Сплив строку трудового договору не тягне за собою автоматичного звільнення працівника, тому роботодавець до закінчення цього строку повинен видати наказ про звільнення працівника. При цьому, заява працівника не вимагається. Наказ про звільнення може бути виданий в останній день дії строкового трудового договору або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена строком трудового договору. Але днем звільнення в будь-якому випадку повинен бути останній день роботи, як він визначений трудовим договором. Підставою для звільнення працівника є п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Однак, як це передбачено ст. 184 КЗпПУ, звільнення у зв'язку з закінченням строку трудового договору вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається тільки з обов'язковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. При цьому, на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Судом установлено, що наказом № 114 від 30.08.2011 року директора навчально виховного комплексу « ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок « с. Прохід [PERSON] призначена на посаду соціального педагога на 0,5 ставки з 01 вересня 2011 року на період відсутності основного працівника . Підстава наказ відділу освіти Ратнівської райдержадміністрації від 01.09.2011 року № 424а. Вказаним наказ видано відповідно до наказу № 424 « А» від 01.09.2011 року начальника відділу освіти райдержадміністрації [PERSON] . Наказом № 532 «а» від 13 грудня 2012 року [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 09.12.12 року згідно ст. 179 КЗпП України. Продовжено строковий договір на період відпустки по догляду за дитиною. Позивачка є одинокою матірю, яка виховує двоє малолітніх дітей, що стверджено свідоцтвами про народження дітей [PERSON], [PERSON],витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00002660666 від 02 квітня 2010 року, № 00011755504 від 13 лютого 2013 року. Статтею 14 Закону України передбачено категорії громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, зокрема один з батьків або особа, яка їх заміняє і: має на утриманні дитину ( дітей) віком до шести років, виховує без одного подружжя дитину віком до 14 років. Отже, маючи зазначені гарантії, позивачка письмово звернулася до відповідача із письмовою заявою від 17.03.2015 року про її переведення на постійне місце роботи , оскільки у неї наявна інформація , що основний працівник [PERSON] переводиться на іншу посаду. На цю заяву відповідач не надав відповіді позивачці та не розглянув її. [PERSON] отримання заяви [PERSON] відповідачем та не вирішення стверджено наданими позивачкою: квитанцією Волинської дирекції Укрпошти від 17.03.2015 року № 1468 про відправку цінного листа , копією її письмової заяви від 17.03.2015 року, показаннями свідка [PERSON]. Цими доказами також спростовуються пояснення відповідача та його представника про неотримання письмової заяви позивачки від 17.03.2015 року про її переведення на постійне місце роботи. Отже, не отримавши письмову відповідь на заяву від 17.03.2015 року, позивач, повторно, 31 березня 2015 року звернулася до відповідача , в якій просила дати письмову відповідь на її заяву від 17 березня 2015 року скеровану відповідачу про бажання вийти з відпустки на роботу, зокрема на посаду соціального педагога НВК « ЗОШ 1-111 ступеня с. Прохід» з якої звільняється [PERSON] . Крім того, повторно висловила бажання вийти на вказану посаду. На цій письмовій заяві відповідачем написано резолюція « Відмовити». Статтею 179 ч. 8 КЗпПУ передбачено, що за бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті , у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. При цьому жінка може на свій розсуд у будь-який час припинити цю відпустку, а потім знову піти в таку відпустку (лист Мінсоцполітики від 16.05.2012 № 158/13/133-12). Поряд з цим, ст. 184 КЗпПУ при відмові у прийнятті на роботу одиноким матерям власник або уповноважений ним орган зобовязані повідомляти їм причини відмови у письмовій формі. Статтею 18 ч. 4 Закону України « Про відпустки» передбачено за бажанням жінки або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. Наказом № 155 к/тр від 01.04.20125 року відділу освіти Ратнівської районної державної адміністрації [PERSON] призначено на посаду соціального педагога ( 0,5 ст.) НВК « ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок» с. Прохід з 01.04.2015 року, тобто останню прийнято на посаду основного працівника [PERSON] на яку претендувала позивачка. Наказом № 153 к/тр від 01.04.2015 року начальника відділу освіти переведено [PERSON] з посади соціального педагога ( 0,5 ст) та вихователя (0,5 ст.) на посаду заступника директора з навчально- виховної роботи ( довкілля 0,5 ст.) та вихователя ( 0,5 ст.) НВК « ЗОШ 1-111 ступеня дитячий садок « с. Прохід з 01.04.2015 року, тобто [PERSON], як основний працівник переведена на роботу, на посаді якої працювала [PERSON]. Оскільки час настання події повернення на роботу працівника [PERSON], на посаді якої працювала позивач [PERSON], з відпустки по догляду за дитиною - станом на 01.04.2015 року вакантної посади не було, то й підстав для прийняття на роботу [PERSON] не було .Крім того, оскільки станом на день винесення рішення у справі строк настання події повернення на роботу основного працівника з відпустки по догляду за дитиною настав, тому у суду є всі підстави вважати строковий трудовий договір позивача таким, що станом на 01.04.2015 року автоматично трансформувався у безстроковий. Такий висновок випливає також з визначення вакансії, що дане у п.3 ст. 1 Закону України Про зайнятість населення від 05.07.2012 року із змінами, як вільної посади (робочого місця), на яку може бути працевлаштована особа. Оскільки після звільнення з посади основного працівника у період відпустки по догляду за дитиною без виходу на роботу, цю посаду вже займає тимчасовий працівник, така посада не може вважатися вакантною. Отже , відповідач відмовив у переведенні на постійну роботу позивачки та за її бажанням вийти на роботу на умовах неповного робочого часу з часу переведення основного працівника на іншу посаду, яка є одинокою матірю, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, письмово не повідомив її про причини відмови працювати на умовах неповного робочого часу під час знаходження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, надав перевагу [PERSON],тобто його дії незаконні та такі , які суперечать вимогам КЗпПУ. Також порушено вимоги КЗпПУ відповідачем, що видано копії наказу № 532 «а» від 13 грудня 2012 року про надання соціальної відпустки [PERSON] різного змісту . Позовні вимоги позивачки в частині про визнання дії начальника районного відділу освіти Ратнівської районної державної адміністрації [PERSON] незаконними і такими , що суперечать вимогам Закону України « Про звернення громадян» підлягають відхиленню. Так, ст.12 Закону України « Про звернення громадян» визначено , що Дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України « Про судоустрій і статус суддів» та « Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України « Про засади запобігання і протидії корупції». Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення права . Таким чином , відповідач порушив права позивачки перевести її на постійну посаду соціального працівника з 01 квітня 2015 року , а до суду вона звернулася 11 червня 2015 року. При цьому суд поновлює її право зайняти цю посаду з 01 квітня 2015 року , оскільки вона зверталася із такою заявою про переведення її 17 березня 2015 року , 31 березня 2015 року. Поряд з цим, суд вважає, що перервати соціальну відпустку [PERSON] має право у будь- який час ,приступивши до роботи. Відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: partial