Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований його брат [PERSON] . Фактично відповідач у зазначеній квартирі не проживає понад три роки без поважних причин, не сплачує за комунальні послуги, не приймає жодної участі в утриманні квартири, його особисті речі відсутні. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не створює. Реєстрація відповідача в квартирі порушує його право на отримання субсидії, у зв`язку з чим вимушений сплачувати зайві комунальні послуги. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло, договорів дарування часток квартири, свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 серпня 2020 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті. У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, пояснивши, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі, подарував свою частку у праві власності на квартиру матері. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення повісток за його зареєстрованим місцем проживання та оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, причину неявки не повідомив, відзив на позовне надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних доказів. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що сторони є її синами. Відповідач у спірній квартирі не проживає з 2008 року, фактично мешкає разом із дружиною в іншому житлі. Його особисті речі в квартирі відсутні. Жодної заінтересованості до цього житла відповідач не виявляє. Після відчуження своєї частки відповідач обіцяв знятися з реєстрації, але до теперішнього часу цього не зробив. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що відповідач [PERSON] з 1995 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 20.05.2002 року належала подружжю [PERSON] та [PERSON] , а також їх синам [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину вищевказаної квартири. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.09.2016 року право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках (по 1/3 частині від частки, що належала спадкодавцю) , тобто по 1/12 частині квартири кожному. Таким чином частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві власності на вищевказану квартиру склали по 1/3 частині у кожного. Як встановлено з пояснень позивача та свідка в судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи, в подальшому 28 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири [ADDRESS] , [PERSON] подарував [PERSON] . В свою чергу, 28 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , позивачем по справі, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., відповідно до якого 2/3 частки квартири [ADDRESS] , [PERSON] подарувала [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 47 Конституції України, статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок. Права членів сім`ї власника будинку (квартири) на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. При цьому частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статі 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Суд враховує, що згідно з показаннями свідка відповідач [PERSON] тривалий час не проживає у квартирі [ADDRESS] . Крім того, в 2016 році відповідач розпорядився своєю часткою у праві власності на зазначену квартиру, подарувавши її матері, яка, в свою чергу, подарувала її позивачу. Будь-яких доказів на підтвердження наявності поважних причин непроживання у цій квартирі відповідач суду не надав. У той же час відчуження відповідачем своєї частки у праві власності на квартиру та фактичне непроживання відповідача в цьому житлі дає суду підстави вважати, що відповідач не має наміру користуватися ним. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позов можливо задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, при звернені до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. У зв`язку з задоволенням позову відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved