Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з зазначеним позовом до Харківського Державного виробничого підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невчасно виплачену зарплату, вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку у розмірі середньої заробітної плати та моральної шкоди . Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у відповідача він працює з 01.12.1978 року після закінчення ГПТУ-4 за спеціальністю токаря. Наказом по підприємству від 01.12.1978 року за № 137-к його було прийнято учнем слюсаря- збірник. 01.01.1979 року переведено клепальником. Наказом № 356-к від 18.06.1981 року прийнято збірником - клепальником 4 розряду в цех збірки середній частини крила й центроплана. 01.04.2004 року йому було присвоєно 5 розряд. 01.12.2005 року його було переведено слюсарем- збірником летальних апаратів 5 розряду. 23.09.2015 року наказом № 303-к звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП. За роки праці у відповідача він отримував заробітну плату більш менш вчасно, але потім відповідач перестав виплачувати йому заробітну плату. Всупереч ст.115 КЗпП України відповідач не виплачує йому заробітну плату в повному обсязі та своєчасно, у зв'язку з чим склалася заборгованість із заробітної плати. Відповідно до ст.43 Конституції України, ст.21 КЗпП України відповідач повинен забезпечити працівника нормальними та безпечними умовами праці та сплачувати йому заробітну плату у повному обсязі. Тому невиплату йому заробітної плати він розцінює, як грубе порушення його права власності, адже гроші за його працю є його власністю. Заробітна плата це єдина стаття його доходу. Відповідач, не виплачуючи йому зароблені ним гроші, залишив його без засобів до існування. Він не має можливості забезпечити собі достатній рівень життя, що включає в себе достатнє харчування, необхідне лікування, одяг, тощо. Відповідач порушив його право володіння та розпорядження його власністю. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце був повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Зі згоди позивача суд продовжує розгляд справи в порядку заочного провадження та ухвалює заочне рішення. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідача належним чином було повідомлено про місце і час судового засідання, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача та ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача, відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] перебував в трудових відносинах з Харківським Державним авіаційним виробничим підприємством, що підтверджується записами в трудовій книжці, де 01.12.1978 року прийнятий на посаду учня слюсаря -збірника , наказ №137-к від 01.12.1978 р., наказом № 303-к від 23.09.2015 року звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП 23.09.2015 року. Остаточний розрахунок з ним не проведено. Згідно до Конституції України кожен має право на працю та на відповідну оплату своєї праці. Законодавство встановлює відповідальність роботодавця за невиплату заробітної плати при звільненні працівника. Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом звертався до відповідача з проханням виплатити заборгованість в розмірі 22 355,23 грн. Відповідачем відповідь не надана та заборгованість не сплачена. Згідно ст.115 КзпП України відповідач зобов'язаний регулярно виплачувати заробітну плату, проте в цій частині відповідачем закон порушувався. Згідно ст.116 КЗпП України відповідач зобов'язаний в день звільнення виплатити всі суми, що належать працівнику. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно розрахункового листа борг з заробітної плати Харківського Державного авіаційного виробничого підприємства перед позивачем складає 22 355,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку ( ст. 116 цього Кодексу). Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці робот. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-погодинниками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану позивачеві заробітну плату в день звільнення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10363,56 грн. За порушення роботодавцем встановлених термінів виплати заробітної плати в обов'язковому порядку нараховується і виплачується працівникові компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у випадку затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, що передбачено статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Враховуючи, що відповідач здійснив затримку виплати заробітної плати більш ніж на один місяць, останній зобов'язаний здійснити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що становить 4 577,79 грн. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю України, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»). Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП. Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні працівника необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995г. № 100. Через невиплату заробітної плати, відповідач зобов'язаний виплатити мені вихідну допомогу у розмірі 13 595, 95 грн. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 вказав, що забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У преамбулі Закону наголошено, що він визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Конституційний Суд України виходить з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов'язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Крім того, Конституційний суд у своєму рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.» Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Позов є доведеним і підлягає задоволенню судом. Щодо моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволені даної вимоги, в зв'язку з не наданням доказів моральних страждань. Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial