Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування в частині недійсним та про поновлення права на частку у спільній частковій власності. У поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилається на те, що йому належить 23/100 частки домоволодіння [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 30.09.2003 року. Зазначає, що іншим співвласником будинковолодння є [PERSON], якій належить відповідна 77/100 частка на підставі договору дарування від 20.02.2006 року. Вважає, що договір дарування від 20.02.2006 року укладений відповідачем підлягає визнанню недійсним в частині дарування надвірних будівель в зв'язку із тим, що він являється співвласником домоволодіння до якого віднесені зазначені надвірні будівлі. Вказує, що надвірні будівлі складають з будинком одне ціле і є приналежними до нього. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив його задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали. Відповідач подала до суду заперечення проти позову в яких вказала, що вона є одноособовим власником надвірних будівель на підставі укладеного нею 20.02.2006 року з [PERSON] договору дарування. Посилається також на обставини зазначені в рішенні апеляційного суду Рівненської області від 12.02.2014 року, щодо відчуження [PERSON] для [PERSON] 1/3 чистини будинку який складається з веранди та двох кімнат. Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши письмові докази, оглянувши матеріали попередніх судових справ, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних мотивів. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 30.09.2003 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Здолбуніського районного нотаріального округу Рівненської області позивач є власником 23/100 частини домоволодіння [ADDRESS], а [PERSON] є власником 77/100 частки даного домоволодіння на підставі договору дарування від 20.02.2006 року посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Здолбуніського районного нотаріального округу Рівненської області. Відповідно до п. 1 договору дарування від 30.09.2003 року укладеного позивачем, [PERSON] подарувала позивачу 23/100 частину жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. В абзаці 2 даного пункту договору конкретизовано відносно того, яка частина в жилому будинку перейшла у власність позивачу. Згідно з витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно, за позивачем проведено реєстрацію права власності на 23/100 частину домоволодіння. Наказом Державного комітету статистики від 18.04.2005р. №95 "Про затвердження форм погосподарського обліку та Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах" визначено, що домоволодіння це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Суд, також погоджується з обґрунтуваннями позову та наданими в судовому засіданні поясненнями позивача, що надвірні будівлі є приналежними до житлового будинку так, як це закріплено в ст.186 ЦК України та ст.132 ЦК УРСР чинній на дату укладення договору дарування. Дані обставини визнані в судовому засіданні і представником відповідача. Відповідно до п. п. 1.1., 1.2 договору дарування від 20.02.2006 року укладеного з відповідачем, [PERSON] передав в дар відповідачу 77/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями: Б - гараж; В - літнякухня-сарай, в - веранда; Г - сарай; Д - вбиральня; К - колодязь; № 1 - огорожа. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі вказаних договорів дарування у власність позивача та відповідача, окрім жилого будинку, перейшли й надвірні будівлі пропорційно до часток 23/100 та 77/100 відповідно. Однак, в договорі дарування від 20.02.2006 року укладеного відповідачем зазначено, що їй відчужено всі надвірні будівлі. Таким чином, договір дарування від 20.02.2006 року укладений з відповідачем підлягає частковому визнанню недійсним, а саме, в частині відчуження відповідачу 23/100 частини надвірних будівель належних за договором дарування від 30.09.2003 року позивачу. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст. 3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Положення ст.203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі зазначеного та відповідно ст.ст. 186, 203, 216, 217, 321 ЦК України,

Outcome: partial