Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~20.07.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» заборгованість по заробітній платі з урахуванням інфляції в сумі 52689,53 грн., компенсацію за невикористану відпустку з урахуванням інфляції в сумі 804,18 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 4438,80грн., вихідної допомоги в сумі 21972,03 грн., моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. \~ \~ \~ \~Позов мотивував тим, що він працював на підприємстві відповідача з 19.02.2013р. по 16.03.2018р. на посаді інженера у групі роботи зі споживачами. Був звільнений за власним бажанням у звязку з порушенням законодавства про працю відповідно до ч.3 ст.38КЗпП України. При звільненні відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2017р. по березень 2018р. в сумі 50\~771,44грн., компенсацію за невикористані щорічну відпустку в сумі 789,12грн. У звязку з несвоєчасністю виплати вказаних сум він втратив частину доходу, яка підлягає компенсації відповідно до законодавства. З урахуванням індексу інфляції за період з вересня 2017р. по березень 2018р. просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 52689,53грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 804,18 грн. Крім того, у звязку із звільненням за ч.3 ст.38 КЗпП України він відповідно до ст.44 КЗпП України має право на отримання вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку не менш як за три місяці, що становить 21\~972,03грн. Вказана сума йому також не виплачена. Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.03.2018р. по день його працевлаштування 02.04.2018р. (10 робочих днів) в сумі 4438,80грн., виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 443,88грн. Також вважає, що незаконними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні нормального ритму життя, необхідності звернення за захистом своїх порушених прав за рахунок свого робочого часу, в т.ч. до відповідача з проханням добровільно сплатити борг. Все це спричиняло йому душевні страждання. Моральну шкоду оцінює в 5000,00грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 24.07.2018р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання на 29.08.2018р.. \~ \~ \~ \~29.08.2018р. до суду надійшла заява позивача [PERSON] про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 50771,44грн. та вихідної допомоги в сумі 21972,03грн. Позовні вимоги в іншій частині про стягнення суми індексації заробітної плати в сумі 1918,09грн., компенсації за невикористану відпустку з урахуванням інфляції в сумі 804,18грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4438,80грн., моральної шкоди в сумі 5000,00грн. позивач підтримав повністю і просить їх задовольнити. Ухвалою суду від 12.10.2018р. позов [PERSON] до ПАТ «Запоріжжяобленерго» в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги залишений без розгляду. В судове засідання позивач та його представник не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги з урахуванням уточнення від 29.08.2018р. підтримали повністю, просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, подав відзив на уточнений позов, в якому заявлені позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що такий спосіб захисту порушеного права як стягнення інфляції не передбачений законодавством. У звязку з порушенням строків виплати заробітної плати позивачу в серпні 2018р. нарахована та виплачена компенсація втрати частини грошових доходів відповідно до діючого законодавства. Компенсація за невикористану частину відпустки виплаті позивачу не підлягає, оскільки на дату його звільнення йому було надано більшу кількість днів відпустки, ніж за період, що він фактично відпрацював. Тому сума компенсації за невикористану відпустку в повідомленні про належні для виплати суму зазначена із знаком «мінус» і відрахована із загальної суми, що підлягає сплаті позивачу при звільненні. Також зазначено, що вини підприємства в затримки розрахунку при звільненні позивача немає, оскільки в останній день свого звільнення позивач знаходився у щорічній відпустці, вимога про розрахунок ним не заявлялась, до КТС він не звертався, що свідчить про відсутність претензій з його боку до відповідача. У звязку з цим підстави для застосування ст.117КЗпП до відповідача відсутні. З вимогою про стягнення моральної шкоди також не погоджується, оскільки затримка розрахунку при звільненні не повязана з навмисними діями відповідача, є наслідком скрутного матеріального становища, про що позивач був обізнаним. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку є вагомою компенсацією порушення прав позивача. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач не зазначив обставин, з яких він виходив, не надав доказів заподіяння моральних страждань та розміру шкоди. Просить в позові відмовити повністю. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними доказами. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] з урахуванням уточнення від 29.08.2018 р. частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Суд встановив, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 19.02.2013р. по 16.03.2018р. на посаді інженера у групі роботи зі споживачами. Згідно з наказом №1070-к від 15.03.2018р. звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору відповідно до ч.3 ст.38КЗпП України. Згідно з повідомленням про нараховану суму, належні працівнику при звільненні, №259 від 16.03.2018р. позивачу підлягала сплаті сума в розмірі 50771,44грн., яка складалась із заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2017р. по березень 2018р., вихідної допомоги, за вирахуванням грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та обовязкових податків і зборів. Згідно довідки №1106 від 26.06.2018р. станом на 20.06.2018р. заборгованість із заробітної плати в сумі 50771,44грн. не сплачена. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами вказана сума заборгованості виплачена позивачу повністю 23.08.2018р. Крім того, згідно розрахункового листка в серпні 2018р. позивачу нарахована та виплачена відповідачем добровільно компенсація втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати за період з вересня 2017р. по березень 2018р. в сумі 731,43грн. Відповідно дост.43КонституціїУкраїниправо на своєчасне одержання винагороди за працю зах ищається законом. \~ \~ \~ \~За ст.47КЗпП\~України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116КЗпП\~України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщопрацівник в день звільнення не працював, то зазначенісумимають бути виплачені не пізнішенаступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власника або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зст.117КЗпПУкраїни в разі невиплати звини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 постанови Пленуму ВСУ№ 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, щопрацівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпПстягує на користь працівникасереднійзаробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи- по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, зясувавши обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом достовірно встановлено і фактично не оспорюється сторонами, що відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем в день його звільнення, заборгованість по заробітній платі в повному розмірі була виплачена позивачу в серпні 2018р., вже після його звернення до суду з цим позовом. Вказані обставини є підставою для покладання на відповідача відповідальності відповідно до ст.117КЗпП України. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від такої відповідальності, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Посилання представника відповідача на скрутне матеріальне становище підприємства є в даному випадку безпідставними, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст.117КЗпП. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач після звільнення не звертався з вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі, не ґрунтується на законі і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки обовязок виплати заробітної плати, в т.ч. і в день звільнення, покладений законом виключно на роботодавця і не залежить від волі працівника. Розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 4438,80грн. Вказана сума нарахована позивачем на власний розсуд за період затримки з дня звільнення 16.03.2018р. по день працевлаштування 02.04.2018р. (згідно з графіком роботи підприємства відповідача 10 робочих днів), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в сумі 443,88грн., розрахованої позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає його вірним та бере до уваги при ухваленні цього рішення. Крім того, суд враховує, що наданий позивачем розрахунок представник відповідача жодними доказами не спростував і фактично його не оспорював. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд виходить з того, що за змістом ч.1 ст.83КЗпП України умовою виплати такої компенсація є наявність у працівника на день його звільнення невикористаних днів щорічної відпустки. Як встановлено судом, згідно з наказом №716-в від 29.01.2018р. позивачу [PERSON] була надана частина щорічної відпустки за період його роботи з 19.02.2018р. по 18.02.2019р. 5 календарних днів з 12.03.2018р. по 16.03.2018р. В той же час, позивач був звільнений 16.03.2018р. і відповідно мав право на щорічну відпустку за менший період роботи. Згідно з повідомленням про нараховану суму, належну позивачу при звільненні, №259 від 16.03.2018р. грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 789,12грн. зазначена із знаком «мінус», що свідчить про використання позивачем більшої кількості днів щорічної відпустки, ніж йому було передбачено, виходячи з фактичного періоду його роботи. Тобто компенсація за щорічну відпустку була позивачу переплачена та підлягала утриманню при здійсненні повного розрахунку при звільненні, що фактично і було вчинено відповідачем. Доказів тому, що він дійсно не використав певну кількість днів щорічної відпустки за фактичний період роботи та має право на відповідну компенсацію при звільненні, позивач суду не подав. У звязку з цим, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної компенсації немає і в задоволенні цих вимог слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати, суд виходить з того, що згідно з ч.6 ст.95КЗпП, ст.33ЗУ «Про оплату праці» \~заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Так, індексація заробітної плати здійснюється на підставі\~Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та\~Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078. Згідно з цими нормативно-правовими актами індексація грошових доходів населення\~- встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстав для стягнення суми індексації заробітної плати на користь позивача немає, оскільки, як встановлено судом, за зазначений позивачем період вересень 2017р.-березень 2018р. величина індексу споживчих цін поріг у 103% не перевищувала. Таким чином, в задоволенні позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати суд вважає необхідним також відмовити. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ст.237-1КЗпП\~України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику здійснюється у випадку, якщо порушення законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінивши обставини справи, суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразилися в порушенні строків виплати позивачу заробітної плати та непроведенні з ним повного розрахунку в день звільнення, позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки порушення законних прав на належну оплату праці призвело до душевних страждань, він хвилювався, нервував, був порушений звичний спосіб його життя, і він змушений був докладати додаткових зусиль для його організації, що відповідно до ст.237-1КЗпП\~України є підставою для стягнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ст.23\~ЦК України враховує характер правопорушення, глибину фізичних і моральних страждань, погіршення здібностей або позбавлення позивача можливості їх реалізації, а саме те, що своєчасне одержання винагороди за працю гарантується та захищається державою, заробітна плата була для позивача основним джерелом доходів і її невиплата у визначені законом строки протягом тривалого часу є безспірним порушенням його законних прав. Вказане порушення було усунуто відповідачем лише після звернення позивача до суду з цим позовом і на момент ухвалення даного рішення заборгованість по заробітній платі сплачена повністю. Беручи до уваги вищевказане, а також вимоги розумності та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі1000,00грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. суд знаходить перебільшеним і таким, що не відповідає вимогам ст.23 ЦК України та конкретним обставинам даної справи. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при поданні даного позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави за задоволені позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення судовий збір в розмірі 704,80грн. та за задоволені позовні вимоги немайнового характеру про стягнення моральної шкоди судовий збір в сумі 704,80грн., усього 1409,60грн.

Outcome: partial