Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому був уточнений, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 14 серпня 1966 року перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2012 року. Посилалася на те, що за час їх спільного проживання ними було придбано на імя відповідача [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого становив 35 %, який знаходився на земельній ділянці площею 0,1589 га по вул. Назарія Яремчука № 9 в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області. За час їхнього проживання в шлюбі ними було добудовано вказаний будинок, однак, право власності у встановленому законом порядку оформлено не було. У 2004 році відповідач [PERSON] приватизував земельну ділянку та отримав Державний акт про право власності на землю. Вказувала не те, що відповідач, після розірвання шлюбу, у листопаді 2015 року, здав спірний будинок в експлуатацію, зареєстрував право власності за собою та уклав договори дарування зі їх дочкою [PERSON], якими подарував останній спірне майно без її згоди. Зважаючи на викладене просила визнати договори дарування майна недійсними, визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити між нею та її колишнім чоловіком вказане майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити та надали аналогічні пояснення, викладені в позовні позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він придбав недобудований житловий будинок за свої кошти та проводив будівництво сам після розірвання шлюбу, його дружина участі у будівництві не приймала, коштів не надавала, всі документи на будинок і землю він отримав законно, тому і мав право подарувати своє власне майно дочці. Також посилався на те, земельна ділянка ним була приватизована, тому є його особистою власністю і поділу не підлягає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що мати участі у будівництві спірного будинку не брала, все майно належало її батьку, тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні, підтримала позицію свого довірителя [PERSON] та просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 14 жовтня 1999 року, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2012 року. Перебуваючи в шлюбі, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 19 січня 1995 року придбали незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходився по вул. Назарія Яремчука № 9 в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується договором купівлі продажу від 19.01.1995 р., посвідченого державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 19. Будівництво спірного будинку тривало майже 20 років, вказані обставини в судовому засіданні підтвердили як сторони процесу, так і допитані свідки, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Будівництво вказаного житлового будинку було завершено під час перебування в шлюбі сторін. Зокрема, як встановлено в судовому засіданні станом на 29 квітня 2013 року ступінь готовності сказаного будинку становила 98 %. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що будинок був повністю збудований під час шлюбу. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що батьки придбали незавершений будівництвом будинок у 1995 році. У 2007 році поставили вікна та двері. У 2010 році будинок був повністю готовий, в цьому ж році батьки перевезли меблі із квартири та стали проживати в спірному будинку. Вказував на те, що мати проживала там до 2013 року, тобто ще рік після розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з моменту розірвання шлюбу між батьками у будинку ніяких робіт не проводилося за виключенням на вулиці поручнів на сходах та паркану спереду від дороги. При цьому вказував, що батьки розїхалися у 2012 -2013 рр. Також свідок вказував на те, що у 2011 році в цьому будинку він хрестив свою дитину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2007 році вона познайомилася із бабкою, мамою позивачки, яка жила у будинку [PERSON] у підвалі, так як хата не була добудована. Вакувала на те, що подружжя почало проживати у спірному будинку з 2010-2011 року. При цьому посилалася на те, що після того як [PERSON] залишила будинок в середині хати було все зроблено, ззовні хата поштукатурена не була. А тому, посилання відповідача [PERSON] на те, що він добудував житловий будинок після розірвання шлюбу протягом 2013 - 2015 років, суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні. Суд також відхиляє доводи відповідача [PERSON], що майно є його особистою власністю, так як будівництво проводилося за його особисті кошти, виходячи із наступного. Згідно ст.57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1.1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2.Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5.Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6.Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7.Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно розяснень, викладених в абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, право спільною сумісної власності подружжя в рівних частках на набуте під час шлюбу майно презюмується. Відповідач [PERSON] посилається на те, що будинок є його особистою власністю, так як придбаний був та збудований на його зароблені гроші та кошти, які він позичав у своїх знайомих, зокрема, [PERSON], [PERSON], а його дружина ніяких коштів на будівництво ніколи не давала. Однак, такі посилання є безпідставними. Так, в силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч.2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, віднесення набутого за кошти від заробітної плати одного з подружжя до спільної сумісної власності також презюмується законом та не залежить від відсутності в іншого подружжя доходу. А тому, майно, яке було придбане за рахунок заробітної плати одного із подружжя є спільною сумісно власністю подружжя. При цьому слід зазначити, що позивачка займалася веденням домашнього господарства, зокрема, у подружжя було троє дітей, також згідно записів трудової книжки вона, також працювала, працювала в Італії. При вирішенні даного спору суд також враховує правові позицій Верховного Суду України від 03 червня 2015 року по справі 6-38цс15. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне майно, набуте за рахунок заробітної плати [PERSON], як вказує відповідач, згідно ч.2 ст.61 СК України не належить до його особистої власності, будь-яких договорів з [PERSON] щодо спільного визначення іншого його статусу не надано, а з набуттям його під час шлюбу із джерел, які не входять в перелік ст.57 СК України, закон передбачає віднесення до спільного майна подружжя, отже, будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Позивачка, звертаючись до суду, просила поділити житловий будинок з господарськими будівлями, згідно першого варіанту розподілу, з урахуванням висновку будівельно технічної експертизи № 381 від 24 травня 2016 року. Зокрема, просила визнати за нею право власності на 40/100 частин приміщень в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Чагор по вулиці Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області, та виділити їй на підвальному поверсі: І - вхід в підвал площею 7,90 кв.м., II - приміщення площею 9,70 кв. м., VI - приміщення площею 12,60 кв. м.; на першому поверсі: 1-2-1 частина коридору площею 2,80 кв. м., 1-5 - кімната площею 16,40 кв.м., 1- 6 - кімната площею 13,70 кв.м., 1-7 - кімната площею 13,40 кв. м., 1-8 - ванна площею 1,60 кв. м., всього загальною площею 78,10 кв. м. Залишити в спільному користуванні по 1/2 частці будівель та споруд, а саме: літ. «Б»- убиральня, літ. «№ 1» - колодязь, літ. «№ 2» - огорожа, літ. «№ 3,4»- вигрібні ями. Різницю вартості реальної частки в сумі 138 164 грн. просила стягнути з [PERSON] на її користь. Враховуючи те, що відповідач не заперечував проти такого варіанту розподілу спірного майна, свого варіанту не запропонував, суд приходить до висновку, що слід поділити майно між подружжям саме таким чином. Як було встановлено, після розірвання шлюбу у листопаді 2015 року [PERSON] здав будинок в експлуатацію та зареєстрував право власності за собою. Однак, виходячи із того, що спірний будинок був побудований сторонами під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. 12 листопада 2015 року відповідач [PERSON] подарував житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями своїй дочці - відповідачці [PERSON] Відповідно до ст. 65 ч.2 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майно вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року, 16 травня 2012 року та 21 жовтня 2015 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], діючи всупереч вимогам зазначених норм права, одноособово розпорядився належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном, уклавши договір дарування житлового будинку з відповідачкою [PERSON], без згоди позивачки [PERSON] Також встановлено, що [PERSON] знала, що майно належить її батькам на праві спільної сумісної власності та їй було відомо, що батько, укладаючи цей договір не отримав згоди дружини. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що зазначений правочин укладений з порушенням норм ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а тому, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України він є недійсним. Тому, позовні вимоги про визнання житлового будинку, який знаходиться в селі Чагор по вулиці Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області спільною сумісною власністю подружжя та його поділ є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На думку суду позовна вимога про визнання земельної ділянки площею 0,1589 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в селі Чагор по вулиці Н. Яремчука, № 9 Глибоцького району Чернівецької області є спільною сумісною власністю подружжя є безпідставною, оскільки, встановлено, що на підставі рішення 13 сесії 24 скликання Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 01 червня 2004 року за № 189-13/2004 [PERSON] набув права власності на земельну ділянку площею 0,1589 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, приватизувавши її, отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею серії ЯБ № 195577 від 22 червня 2005 року. Дана земельна ділянка, в силу вимог ст. 57 СК України, є особистою власністю [PERSON] Однак, оскільки до позивачка переходить право власності на частку в житловому будинку з належними до нього надвірними спорудами, то на підставі ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України до неї переходить право власності 1/2 ідеальну частину земельної ділянки. Згідно висновку земельно технічної експертизи № 381 від 24 травня 2016 року, позивачка просила виділити їй земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0553 га, в спільному користуванні залишити 0,0483 га. Враховуючи те, що заперечень з боку відповідачів не було щодо саме такого варіанту розподілу, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Встановлено, що 16 листопада 2015 року [PERSON] подарував земельну ділянку загальною площею 0,1589 га, яка знаходиться під житловим будинком відповідачці [PERSON] Відповідно до ст.. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON], укладав договір дарування земельної ділянки без згоди позивачка [PERSON], тому такий договір слід визнати недійсним. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст..88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позивачкою було сплачено 5 491,6 грн. судового збору та 4029 грн. за проведення експертизи, суд приходить до висновку, що із відповідачів на її користь слід стягнути по 4 760,30 грн. з кожного у відшкодування понесених судових витрат. На підставі ст.ст.57- 61, 68-71 СК України, ст. ст. 203, 358, 369 ЦК України,

Outcome: partial