Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 71 255.6 грн., стягнення моральної шкоди 10 000 грн.. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що 26.11.2013 року та 01.12.2013 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 3950 доларів США, а також 12000 грн. терміном повернення суми до 15.12.2013 року та 31.01.2014 року, проте кошти відповідачем не повернуто. При цьому просив застосувати курс валюти на день прийняття рішення а не на дату подачі позову та стягнути також витрати пов'язані з приїздом до суду (судові витрати). Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.11.2013 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 3000 доларів США з поверненням суми 3450 доларів США до 31.01.2014 року (а.с.46). 01.12.2013 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 12000 грн. та 500 доларів США з поверненням суми позики до 15.12.2013 року (а.с.45). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання відповідачем розписки, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, примірник оригіналу розписки позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута. Тому вимоги в частині стягнення заборгованості по основному боргу - 12000 грн. та 3950 доларів США, що станом на день прийняття рішення за курсом НБУ становить 62211.01 грн., а разом - 74211.01 грн. є обґрунтованими. Що стосується інфляційних втрат та 3% річних, то ці вимоги є обґрунтованими частково, виходячи з наступного. Так, за ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Несвоєчасну повернення позики суд вважає простроченням грошового зобов'язання, за яке настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, у вигляді сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Проте, суд не вбачає обґрунтованою вимогу по сплаті інфляційних втрат які стосуються позики у валюті - доларах США, оскільки як зазначено п.18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Оскільки договір позики частково укладений не в національній валюті, підстав для стягнення інфляційних витрат в частині боргу на суму 3950 доларів США немає. А з заборгованості на суму 12000 грн. за період з грудня 2013 року по листопад 2014 року інфляційні втрати складають 271.2 грн., а не 6 477 грн. зазначених позивачем. Що стосується 3% річних за період з 16.12.2013 року по 13.11.2014 року на суму 12000грн.+ 500 доларів США, що еквівалентно 7874.81грн.., то слід стягнути з відповідача в користь позивача - 540.7 грн., та з заборгованості на суму 3450 доларів США, що еквівалентно 54336.2 грн. за період з 01.02.2014 року по 13.11.2014р. - 1272.8грн. , то дана вимога є також обґрунтованою, тому загальна сума стягнення 3% річних становить 1813.5 грн.. Крім стягнення коштів за договором позики, позивач вказує на те, що йому також завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10 000,00 грн., оскільки відмова відповідача повертати кошти довший період, призвело до тяжких душевних переживань, не можливість користуватися коштами на які розраховував, обмеження себе у витратах, погіршення стану здоров'я через роздратованість. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак позивачем не доведено завдання саме такого розміру моральної шкоди відповідачем, тому до задоволення дана вимога не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Частково обґрунтованими є і витрати на правову допомогу, які позивач просив стягнути в сумі 5000 грн., однак суду підтверджено витрати на суму 4250 грн. (а.с.70-75). За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу 4250 грн., витрати на проїзд 592.15 грн. (а.с.66-68), судового збору - 811.38 грн. (до частки задоволених позовних вимог). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а заперечення відповідача щодо цього не підтверджено доказами. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 265, 1049 ЦК України,

Outcome: partial