Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», який видав йому дві платіжні картки № [NUMBER] («картка для виплат») та № [NUMBER] («картка універсальна»), на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 13.09.2011. Зазначена анкета-заява була підставою для приєднання до договору надання відповідачем банківських послуг. На карту «для виплат» він отримував належні виплати за основним місцем роботи, на ній зберігалися його власні кошти. На картці «універсальна» власних коштів не було, однак Банком йому була відкрита кредитна лінія на суму 50000 грн. 29.09.2018 у позивача виникли проблеми з його картами для виплат. У відділенні банку він дізнався, що о 06-24 годині 29.09.2018 був здійснений переказ кредитних коштів в сумі 40 000 грн. з його картки «Універсальна» на його ж «Картку для виплат». Після цієї спроби обидві карти були заблоковані. За вчинення такої транзакції Банком знято комісію на загальну суму 1 802,08 грн. Позивач не вчиняв дії, пов`язані із даним переказом, про незаконність операцій, які здійснювалися 29.09.2018 свідчать дії самого банку, який заблокував усі його рахунки, підтвердивши тим самим, що ці операції ним не здійснювалися. Незважаючи на це, банк почав вимагати повернення суми комісії, а також відсотки, почав списувати в рахунок погашення заборгованості кошти з його рахунків, а саме: 100,00 грн. - 26.11.2018 року, 100,40 грн. - 27.12.2018 року, 0,21 грн. - 27.01.2019 року та 99,79 грн. - 15.02.2019 року. Після цього позивач змінив фінансову установу для отримання виплат за місцем роботи. У березні 2020 року він отримав від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлення з вимогою повернути борг вже в сумі 4019,81 грн. Позивач вважає такі дії банку незаконними, у зв`язку із чим просить суд розірвати договір, укладений між ним та відповідачем б/н від 13.09.2011 року. Згідно відзиву представник АТ КБ «ПРИАВТБАНК» Якушев С.О. просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви через необґрунтованість та незаконність цих вимог. Більшість обставин у справі не підлягають доказуванню, адже встановлені рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.07.2019 року. Просив суд не застосовувати правову позицію Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі 691/699/16-ц, бо вказана справа не є аналогічною. Так, у цій справі кредитні кошти були переведені за допомогою голосового ІVR-меню за допомогою фінансового телефону клієнта і найголовніше, кредитні кошти були переведені з власної карти на власну карту клієнта. Також, вважає попередній розрахунок суми судових витрат з вказівкою на 15000 грн. без надання доказів суттєво перебільшеним. У судовому засіданні представник позивача адвокат Шульга О.А. вимоги позову підтримав у повному обсязі з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Якушев С.О. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви через необґрунтованість та незаконність цих вимог. Дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується представником відповідача, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Приватбанк». В АТ КБ «Приватбанк» позивач отримав дві платіжні картки № [NUMBER] («картка для виплат») та № [NUMBER] («картка універсальна»), на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 13.09.2011 (а.с.9-10). Зазначена анкета-заява була підставою для приєднання до договору надання відповідачем банківських послуг. [PERSON] підписав згоду про те, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Також він зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їхніми змінами на сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. На карту «для виплат» позивач отримував належні йому виплати за основним місцем роботи, на ній зберігалися його власні кошти. На картці «універсальна» Банком йому була відкрита кредитна лінія на суму 50000 грн. Станом на 28.09.2018 заборгованості по цій картці не було. 29.09.2018 був здійснений переказ кредитних коштів в сумі 40 000 грн. з його картки «Універсальна» позивача на його ж «Картку для виплат». За вчинення такої транзакції Банком знято комісію на загальну суму 1 802,08 грн. (а.с.20,21). 01.10.2018 [PERSON] звернувся до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про злочин. За цим повідомленням зареєстроване кримінальне провадження № 12018080030002079 від 01.10.2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України (а.с.26). Того ж дня позивач звернувся із заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про не покладання на нього обов`язку щодо повернення коштів в сумі 1602,08 грн. за проведення переказу через систему IVR-меню 29.09.2018 о 06 год. 24 хв., оскільки він не здійснював такий переказ (а.с.22). 19.12.2018 [PERSON] звернувся на адресу відповідача із заявою про досудове врегулювання спору, а саме із проханням повернути списані кошти та припинити будь-яке списання грошових коштів з його рахунків (а.с.28). На дане звернення позивачу була надана відповідь від 17.01.2019 року про відмову у задоволенні запиту щодо повернення утриманих на погашення кредиту коштів (а.с.29-30). Згідно відповіді начальника СВ Заводського ВП Дніпровського ВП в Запорізькій області від 01.02.2019 року за № Б-26/43/04/3-2019 на сьогодні по кримінальному провадженню, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12018080030002079 від 01.10.2018 року, за злочин, передбачений ч.2 ст. 15 - ч. 1 ст.185 КК України триває досудове розслідування (а.с.27). Листом від 09.07.2019 року заступник керівника департаменту по вдосконаленню бізнес-процесів і технологій ГО АТ КБ «Приватбанк» повідомив [PERSON] у відповідь на його заяву про причини блокування його рахунків із посиланням на вимоги Умов і правил надання банківських послуг (а.с.36) АТ КБ «Приватбанк» з карти «для виплат» позивача списав 26.11.2018 - 100,00 грн., 27.12.2018 - 100,40 грн., 27.01.2019 - 0,21 грн., 15.02.2019 року - 99,79 грн. (а.с.31-34). Згідно листа ПрАТ «ВФ Україна» від 12.03.2020 після проведення аналізу обслуговування номера [NUMBER] за 29.09.2018 встановлено, що через центр дистанційного обслуговування абонентів о 05 год. 02 хв. 29.09.2018 року була здійснена заміна СІМ-карти в результаті проведення відповідної заявки (а.с.39-40). У березні 2020 року на адресу позивача була направлена вимога від АТ КБ «Приватбанк» про повернення боргу в сумі 4019,81 грн. (а.с.37). Звертаючись із зазначеним позовом, [PERSON] просив розірвати договір, укладений між ним та відповідачем б/н від 13.09.2011 року. Зазначив, що обґрунтування необхідності розірвання договору полягає в покладенні на нього відповідальності за вчинення банківської операції, яку він не виконував, пред`явлення вимоги у березні 2020 року про погашення боргу в сумі 4019,81 грн., які він не отримував і не знає з чого саме така сума складається, небажанням банку на його вимогу скасувати заборгованість від 02.03.2020 року, а також через неможливість вільно користуватися банківськими послугами відповідача, адже усі його кошти одразу списуються в погашення заборгованості. За таких обставин він би ніколи не уклав з відповідачем оспорюваний договір, зараз бажає його розірвати. Відповідно до частини першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Посилання позивача на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц, в обґрунтування власної позиції, судом не приймається, зважаючи на наступне. Так у висновках КЦС Верховного Суду у справі № 691/699/16-ц було зазначено: «Встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». У вищезгаданій справі позивачем був Банк, який звернувся із позовом до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже предмет і підстави позову відрізняються від предмету і підстав позову за цим позовом, тому висновки, які були зроблені у справі № 691/699/16-ц не можуть бути застосовані під час прийняття рішення у даній справі. Крім того, посилання позивача на незаконність дій з боку відповідача, які полягали у покладенні на нього відповідальності за вчинення банківської операції, яку він не виконував та пред`явлення вимоги у березні 2020 року про погашення боргу, а також небажання банку на його вимогу скасувати заборгованість, суд вважає безпідставними. Так, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2019 року у справі №332/1284/19 за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів та заборону вчинення дій, яке постановою Запорізького апеляційного суду було залишено без змін, встановлено, що ПриватБанк діяв 29.09.2018 у відповідності до положень ст.ст. 1066, 1068, 1069, 1071 ЦК України. Банк був зобов`язаний здійснити 29.09.2018 переказ коштів, бо правомірно вважав, що це є розпорядженням самого клієнта, а [PERSON] в будь-якому випадку зобов`язаний сплатити Банку плату за виконання операції як це встановлено договором та Тарифами. Відповідальність за здійснення 29.09.2018 банківської операції, переказу коштів повністю покладається на позивача, бо здійснення будь-якої банківської операції з переказу коштів з картки є неможливим без знання номеру цієї картки, строку дії, а підтвердити власну згоду на проведення переказу в дистанційному режимі можна лише за допомогою одноразового паролю (ОТП-пароля), яке надсилається Банком за допомогою CMC-повідомлення на фінансовий телефон Клієнта. Також судом зроблено висновок у справі, що ризик збитків від здійснення спірної операції та відповідальність за нею повністю несе користувач/Позивач. Встановлено відсутність істотного порушення умов договору з боку Банку. Тому підстав для розірвання договору між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» не вбачається. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 18 ЦПК України встановлена обов`язковість судових рішень. Так, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Обов`язковість судових рішень до виконання також визначена ч. 1 ст. 129-1 Конституції України. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року). Зважаючи не те, що наразі рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2019 року у справі № 332/1284/19, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідальність за здійснення 29.09.2018 банківської операції, переказу коштів повністю покладається на позивача ( [PERSON] ), а також те, що ризик збитків від здійснення спірної операції та відповідальність за нею повністю несе користувач/Позивач ( [PERSON] ), то для суду такі висновки є обов`язковими. Ці обставини не підлягають перегляду під час звернення позивача до того ж відповідача із новим позовом у даній справі. Що стосується питання збільшення суми боргу та неможливості вільно користуватися банківськими послугами відповідача через списання коштів в погашення заборгованості, суд виходить з наступного. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений договором строк і списати встановлені відсотки. Так, згідно з п. 2.4.2.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, які як вже було зазначено раніше є складовою договору про надання банківських послуг, позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування Кредитом відповідно до Заяви і п. 2.4.3.1. цих Умов та Тарифів. Повну оплату відсотків за користування Кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту. Відповідно до ст. 1071 ЦК України, Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно п. 2.1.1.3.5 Умов Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків Клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами. Ці обставини, які зазначив позивач в обґрунтування необхідності розірвання договору, щодо збільшення суми боргу та списання коштів в погашення заборгованості, не є порушенням умов договору б/н від 13.09.2011 року з боку відповідача, а є наслідком невиконання власних обов`язків позивача за цим же договором. З метою з`ясування, з чого складається сума боргу (4019,18 грн.) у позивача є право звернутися до Банку з вимогою надати детальний розрахунок суми заборгованості, але останній таким правом не скористався. Суду не надано належних та допустимих доказів, що Банком на вимогу позивача не було надано відповідної довідки. Крім того, сума боргу позивачем не оскаржувалась. Таким чином, судом не встановлено істотних порушень умов договору б/н від 13.09.2011 року з боку Відповідача. Тому підстав для розірвання договору між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» не вбачається. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed