Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ОМЕГА БАНК» та зобов'язати останнього зарахувати всі сплачені нею платежі в рахунок оплати тіла кредиту; визнати недійсним договір факторингу № 6 від 23.03.2011 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ОМЕГА БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп», у зв'язку з чим визнати незаконними дії Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ОМЕГА БАНК», що полягають у відступлення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» не узгодженої суми боргу [PERSON] за кредитним договором № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року та не сплати податку на прибуток від фінансової операції проведеної по вищевказаному договору факторингу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що кредитний договір № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року укладений між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством комерційний банк «ОМЕГА БАНК», порушує її права як споживача, містить несправедливі умови та його зміст суперечить актам цивільного законодавства. Крім того договір факторингу № 6 від 23.03.2011 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ОМЕГА БАНК» та Товариством з додатковою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» також суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а неповідомлення позивача про укладення вищевказаного договору факторингу порушує її законні права та інтереси. За наведених обставин просить задовольнити позов, в заявлений нею спосіб. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити. Представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ОМЕГА БАНК» Кратенко Ю.О. в судовому засіданні просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та з урахуванням підстав викладених в письмових запереченнях. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредит Колекшн Груп", в судове засідання свого представника не направило, про місце, день і час розгляду справи повідомлене належним чином, про причини неявки представника, суду не повідомило. Відповідно до ч. 2. ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Вислухавши представників [PERSON] та Кратенко Ю.О., дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп», слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ОМЕГА БАНК», було укладено кредитний договір № 2305/080850-005 . Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу кредитні кошти. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідноз ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільногозаконодавства. Доводи позивача про недотримання при укладенні оспорюваного Договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не приймаються судом як безпідставні, оскільки його твердження не відповідають вимогам положень Закону, на недотримання яких посилається позивач. Як вбачається зі змісту вищезазначеного кредитного договору [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі й позивач [PERSON] засвідчила, що зміст умов кредитування їй зрозумілий. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору, та здійсненні напису щодо ознайомлення з їх умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного кредитного договору та додаткових договорів на момент їх укладення та протягом їх виконання. Таким чином, при підписанні кредитного договору та додаткових договорів всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Відповідно до ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Посилання позивача в обґрунтування вимог на ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є безпідставними, оскільки, слід зазначити про його юридичну неспроможність, оскільки виходячи з положень ст.ст.203, 227, 215 ЦК України, відсутність у Банку як сторони за валютним кредитним договором індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним як вчиненого юридичною особою без відповідного дозволу за ст.227 ЦК України, оскільки законодавством не передбачено наявність відповідного (дозволу) ліцензії у Банку для укладення валютного кредитного договору, що само по собі не є здійсненням валютної операції. Таким чином, на момент укладення оспорюваного кредитного договору їх зміст не суперечив чинному законодавству. 23.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» було укладено договір факторингу № 6 , за яким, окрім іншого, товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» придбало право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року. Згідно умов вищевказаного договору факторингу Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Як вбачається з матеріалів справи листом за вих. № 4718/К від 01.09.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» на звернення [PERSON] повідомило останнього про те, що дійсно до нього на підставі договору факторингу № 6 від 23.03.2011 року укладеного із Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» перейшло право вимоги до [PERSON], за кредитним договором № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року . Додатком до вказаного листа [PERSON] було направлено витяг з договору факторингу № 6 від 23.03.2011 року та додатку № 1 до нього , а також повідомлено останньому, що [PERSON] має невиконані грошові зобов'язання за кредитним договором перед Товариством з обмеженою відповідальність «Кредит Колекшн Груп» по сплаті заборгованості, що виникла першочергово у ПАТ «Сведбанк» за прострочення виконання грошового зобов'язання. У зв'язку з цим, [PERSON] до часу звернення до суду із даним позовом, не була позбавлена можливості звернутися до відповідачів з запитом про надання їй відповідних документів, що підтверджують відступлення права вимоги за кредитним договором та з проханням повідомити її про стан заборгованості за відповідним кредитним договором. Заміна кредитора у зобов'язанні за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами укладеного 23.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» є правомірним та не ускладнює становища позивача, щодо виконання зобов'язань за кредитним договором № 2305/0808/50-005 від 19.08.2008 року. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір факторингу з тих підстав, що останній був укладений відповідачами всупереч вимогам ст.197, 203, 517 ЦПК України, та за відсутності відповідного дозволу на здійснення валютних операцій, що суперечить на його думку вимогам ст.ст.1,4,5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частин 2, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи договіру факторингу № 6 від 23.03.2011 року підписаний уповноваженими особами та скріплений гербовими печатками . Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Доводи позивача про недотримання відповідачами при укладенні договору факторингу про відступлення прав вимоги заборгованості позивача за кредитним договором на користь ТОВ «Кредит Колекшн Груп» вимог ст.ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства України. Як вбачається зі змісту укладеного вказаного договору факторингу ТОВ "Кредит Колекшн Груп" є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п.11 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Однак, вказаною нормою закону не встановлено обов'язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, ТОВ «Кредит Колекшн Груп» має право здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг без отримання відповідних ліцензій та/або дозволів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, позивачем та її представником на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні кредитного договору та договору факторингу. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання кредитного договору та договору факторингу недійсними, а тому підстави для задоволення її позову відсутні. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed