Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Науково-дослідного інституту "Миколаївська астрономічна обсерваторія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області про стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, індексації, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що Апеляційний суд Миколаївської області своїм рішенням від 31.10.2013 р. по справі № 2/487/393/2013 за позовом [PERSON] до Науково-дослідного інституту Миколаївська астрономічна обсерваторія про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, зміну формулювання причини звільнення, внесення змін до запису про звільнення в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відшкодування моральної шкоди постановив зокрема: Зобовязати Науково-дослідницький інститут Миколаївська астрономічна обсерваторія виплатити на користь [PERSON] вихідну допомогу, передбачену ст. 44 Кодекса законів про працю України, внаслідок припинення трудового договору з підстав порушення законодавства про працю, яка досі безпідставно не виконуються Відповідачем. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з Відповідача на користь Позивача суму вихідної допомоги за ст. 44 КЗпП у розмірі 21985,89 грн., суму індексації вихідної допомоги за ст. 33 Закона України Про оплату праці у розмірі 1670,40 грн., суму компенсації втрати частини вихідної допомоги у звязку з порушенням строків її виплати за ст. 34 Закона України Про оплату праці у розмірі 23942,63 грн., відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні за ст. 117 КЗпП у розмірі 300473,83 грн. - загалом 348072,75 грн; Стягнути з Відповідача на користь Позивача суму моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн.; стягнути з Відповідача витрати на юридичну допомогу згідно з наданими квитанціями. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої сторони у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що Апеляційний суд Миколаївської області своїм рішенням від 31.10.2013 р. по справі № 2/487/393/2013 за позовом [PERSON] до Науково-дослідного інституту Миколаївська астрономічна обсерваторія про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, зміну формулювання причини звільнення, внесення змін до запису про звільнення в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відшкодування моральної шкоди: зобовязав Науково-дослідницький інститут Миколаївська астрономічна обсерваторія виплатити на користь [PERSON] вихідну допомогу, передбачену ст. 44 Кодекса законів про працю України, внаслідок припинення трудового договору з підстав порушення законодавства про працю. Позивач звернувся 27.02.2014 р. до Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції із заявою щодо - відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 18.02.2014 р., виданим Заводським районним судом м. Миколаєва, за якою було відкрито виконавче провадження. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2014 р. ВП № 42382514 Відповідач повинен був добровільно виконати в строк до 18.03.2014 р. виплату на користь Позивача вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП, внаслідок припинення трудового договору з підстав порушення законодавства про працю. Після спливу терміну щодо добровільного виконання рішення суду представник Позивача [PERSON] звернулась до Відповідача з претензією 20.03.2014 р. (вх. № 39 від 24.03.2014 р.), але не зважаючи на відкриті виконавчі провадження та обовязок саме Відповідача виконати рішення суду, Відповідач знову відмовився від належного виконання (лист Відповідача від 10.04.2014 р. № 93). На теперішній час Позивач не отримав жодного платежу щодо виконання рішення суду. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу . Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Вихідна допомога, передбачена ст. 44 Кодекса законів про працю України, надалі КЗпП, відноситься до додаткової заробітної плати у розумінні ст. 2 Закона України Про оплату праці, і є складовою заробітної плати відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013: Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню, у зв'язку з ненаданням доказів на підтвердження вказаної вимоги. Доводи відповідача, що рішення суду не виконано, не за їх вини суд не приймає до уваги, у зв'язку з тим, що вищевказані твердження спростовуються дослідженими матеріалами справи. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню суму вихідна допомога за ст. 44 КЗпП у розмірі 21985,89 грн.; сума індексації вихідної допомоги за ст. 33 Закону України Про оплату праці у розмірі 1670,40 грн.; сума компенсації втрати частини вихідної допомоги у звязку з порушенням строків її виплати за ст. 34 Закона України Про оплату праці у розмірі 23942,63 грн.; відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні за ст. 117 КЗпП у розмірі 300473,83 грн.; сума моральної шкоди у розмірі 3000 гривень. Одночасно, відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Outcome: partial