Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

24.12.2014 року року позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду з позовом до Красноармійської міської ради, треті особи: Управління держземагентства в Красноармійському районі Донецької області, [PERSON], про визнання протиправним та скасування рішення, про визнання недійсним державного акту на право власності на землю. На підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] року відкрилася спадщина після смерті його матері [PERSON] на: - 4/6 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], 1/6 частина якого належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2006 року, реєстр [NUMBER], 1/2 частина - на підставі Свідоцтва про право власності, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2007 року, реєстр №533. Співвласником 1/6 частини житлового будинку є він, а іншої 1/6 частини - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2006 року, реєстр [NUMBER]. - 4/6 частин земельної ділянки, яка розташована за цією ж адресою та призначена для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, належна померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 18.09.1996 року №568 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [NUMBER]. Співвласником по 1/6 частин зазначеної земельної ділянки є він та [PERSON] на підставі вищезазначеного Державного акту. Позивач зазначає, що він є спадкоємцем за заповітом та прийняв спадщину. Для оформлення права власності в порядку спадкування земельної ділянки, нотаріус надала запит до Держземагентства про видачу витягу з Поземельної книги, витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, а також витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Так як право власності на 4/6 частин земельну ділянку виникло у померлої до 2004 року, необхідно було провести державну реєстрацію на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, у відповідності до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Після виготовлення землевпорядною організацією технічної документації з'ясувалося, що фактично ділянка має іншу площу не 0,0621 га, а 0,0616 га, а також має іншу конфігурацію. У зв'язку з цим в реєстрації земельної ділянки було відмовлено та в видачі необхідних документів, про що свідчить рішення державного кадастрового реєстратора №РВ-1400028622014 від 13.11.2014 року. Позивач вважає, що оскільки його мати являлась власницею не всієї земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а лише 4/6 частини, визнати право власності на її частину в порядку спадкування є недоцільним, тому необхідно визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку. Окрім того, він вважає за необхідним визнати недійсним рішення виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 18 вересня 1996 року №568 за наступних підстав: Відповідно до рішення виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 18 вересня 1996 року №568 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], площею 0,0621 га ,була передана у приватну власність лише йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.03.1986 року [NUMBER]. При цьому рішенням виконавчого комітету були порушені права інших співвласників жилого будинку, матері та сестри [PERSON] Враховуючи, що підставою для видачі державного акту є рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянам, то в разі визнання рішення протиправним, необхідно скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 13.01.1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [NUMBER]. Позивач зазначає, що оскільки своє право на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд він вже реалізував, а зважаючи на те, що він просить скасувати рішення про передачу у приватну власність йому земельної ділянки та державний акт, то доцільно також встановити, що він не реалізував свого конституційного права на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та подальшої реалізації такого права. На підставі вищевикладеного позивач просить суд, визнати частково протиправним рішення виконавчого комітету Красноармійської міської ради №568 від 18.09.1996 року, а саме в частині передачі йому, [PERSON], у власність земельної ділянки площею 0,0621 га за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Красноармійською міською радою 13.01.1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER]; визнати його таким, що не реалізував своє конституційне право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі (а.с.42). Представник відповідача Красноармійської міської ради в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та вирішити справу на розсуд суду (а.с.22,23). Від третьої особи Управління Держземагенства в Красноармійському районі надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу (а.с.21). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.41). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], яка є матір'ю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача [PERSON] (а.с.5), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з: - 4/6 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], яка належна померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2006 року, та на підставі Свідоцтва про право власності, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2007 року, реєстр №533. Співвласником 1/6 частини житлового будинку є позивач [PERSON], а іншої 1/6 частини - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Першої Красноармійської нотаріальної контори 17.03.2006 року, реєстр [NUMBER](а.с.6,7). - 4/6 частин земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, належна померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 18.09.1996 року №568 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [NUMBER]. Співвласником по 1/6 частин зазначеної земельної ділянки є позивач [PERSON] та [PERSON] на підставі вищезазначеного Державного акту (а.с.8). З листа Першої Красноармійської державної нотаріальної контори вбачається, що на майно після смерті - [PERSON], померлої [INFO] року, відкрита спадкова справа за №245 від 07.11.2013 року Спадкова справа відкрита на підставі заяви сина померлої - [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину ще не видавалось (а.с.34). Третя особа [PERSON] надала заяву про відмову від прийняття спадщини, відкритої після смерті її матері [PERSON], на користь її брата [PERSON] (а.с.25). Для оформлення права власності в порядку спадкування земельної ділянки, нотаріус надала запит до Держземагентства про видачу витягу з витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку та витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], власником якої є [PERSON] (а.с.11). Рішенням №РВ-1400028622014 від 13.11.2014 року позивачу було відмовлено у внесені відомостей до Державного земельного кадастру, у зв'язку з невідповідністю поданих документів вимогам, установлених Законом України «Про державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме: інформація, що міститься в електронному документі та у документації із землеустрою, не відповідає даним щодо меж та площі земельної ділянки, які зазначені у державному акті на право приватної власності на землю (а.с.8). З технічної документації, виготовленої землевпорядною організацією, вбачається, що фактично земельна ділянка має іншу площу не 0,0621га, а 0,0616 га, а також має іншу конфігурацію (а.с13,14). Крім того, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради народних депутатів від 18.09.1996 року №568 земельна ділянка площею 0,0621 га за адресою: [ADDRESS], передана у приватну власність на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 17.03.1986 року [NUMBER] лише [PERSON] (а.с.9,10), що порушує права інших співвласників житлового будинку, а саме: [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року, що підлягає застосуванню до цих правовідносин, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Вказані норми в своїй сукупності разом з положеннями чинних на той час постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1993 року, Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, свідчать про те, що співвласники житла мають право на одержання у спільну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування належного їм жилого будинку пропорційно до розміру часток в праві власності на даний будинок. Земельним кодексом передбачено й порядок отримання громадянами у власність земельної ділянки. Так, положеннями ст. 17 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радою народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), тощо. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Проте виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинними на той час Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, таких обставин не врахував, передавши своїм рішенням від 18 вересня 1996 року за №568 ділянку лише одному зі співвласників житлового будинку [ADDRESS], без врахування інтересів інших співвласника житла [PERSON] та [PERSON], а в подальшому з незрозумілих причин орган місцевого самоврядування видав Державний акт на право приватної власності на землю в якому співвласниками ділянки зазначені три особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, зміст акту не відповідає змісту прийнятого рішення, на підставі якого вказаний документ було видано. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичним и і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Особа, з порушенням прав якої винесене оскаржуване рішення, а саме попередній співвласник 4/6 частки житла, померла. Разом з тим спадкоємець, що прийняв спадщину у вигляді будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка, за наявності такого рішення, позбавлений можливості реалізувати свої права в сфері земельно-правових відносин. Тому суд прийшов до висновку, що рішення в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку. Крім цього, встановлено, що дані, які зазначені у державному акті на право приватної власності не відповідають фактичним даним щодо меж та площі земельної ділянки. Згідно п.2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджено Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, зі змінами і доповненнями, виправлення в державному акті не допускається. Крім того, 01.01.2013 року набули чинності зміни до Земельного Кодексу України, зокрема стаття 126 викладено в новій редакції, а саме право власності на земельну ділянку посвідчується не державним актом, а оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У відповідності до ст. 37 Закону України «Про державний земельний кадастр», виправлення помилок можливо лише у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру, тобто в тих документах, які чинні з 01.01.2013 року. Відповідно до ч. 2 ст.152, ч. 1 ст. 155 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до абз.2 п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України). Згідно ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Оскільки державний акт про право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданий на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 18.09.1996 року № 568 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], не відповідає вимогам земельного законодавства, що створює позивачу перешкоди в реалізації свого права власності, такий документ є недійсним. Щодо вимог позивача про визнання його таким, що не реалізував своє конституційне право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність, суд в таких вимогах відмовляє, оскільки позивачем фактично було отримано право власності на земельну ділянку, якою він користувався згідно дердавного акту.

Outcome: partial