Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

14 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість по кредитному договору б/н від 29 серпня 2014 р. укладеному між сторонами на загальну суму 31 627 гривень 67 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1 762 гривень. На обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача вказував, що відповідно до укладеного договору №б/н від 29 серпня 2014 р. відповідач отримав кредит у розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зазаначав, що позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачеві кредит. Взяті на себе зобов`язання, відповідно до кредитного договору відповідач не виконав, тобто не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим, станом на 15 січня 2018 р. утворилася заборгованість у розмірі 31 627 гривень 67 коп.. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Разом з цим подав до суду заяву в якій повністю підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі, розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судовому засідання позов не визнала. Пояснила що [PERSON] з 06 вересня 2011 р. прописаний у с. Михайло-Олександрівка Березівського району Одеської області. У 2001 р. він виїхав до Російської Федерації, а паспорт громадянина здав. Виходячи з цього у 2014 р. він не міг отримати кредит в установі позивача. Також пояснила що відповідач є пенсіонером, інвалідом 3 групи загального захворювання, не працює та не має можливості сплачувати кредит який не отримував. Відповідач у судовому засіданні також позов не визнав на підставах викладених його представником. Врахувавши думку представника позивача, викладену ним в його письмовій заяві, представника відповідача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до підписаної заяви №б/н від 29 серпня 2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 500 гривень 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір був укладений шляхом підписання заяви (а.с.10), який разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.12-26) складає кредитний договір, датою укладання якого є дата підписання позичальником договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Згідно з п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлений тарифами договору. Проте, у порушення норм закону та умов договору відповідач за вказаним договором зобов`язань належним чином не виконував. У відповідності до ст.526 ЦК України «Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено: «Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів…». Станом на 15 січня 2018 року виникла прострочена заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «Приватбанк» по поверненню кредиту у загальному розмірі 31 627 гривень 67 коп.: - заборгованість за кредитом 2 311 гривень 71 коп.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 871 гривня 14 коп.; - заборгованість за пенею 26 462 гривень 55 коп.; -штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 гривень 00 коп. та штраф (процентна складова) 1 482 гривні 27 коп. Факт наявності заборгованості підтверджуються кредитним договором та розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.8;9). При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що на час отримання кредиту не мав паспорту громадянина України та не міг отримати відповідний кредит. Суд вважає, що позивачем були надані в розумінні положень 77-80 ЦПК України належні, допустимі, достатні та достовірні докази, що безумовно свідчать про отримання відповідачем кредиту. Разом з цим, відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України «Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання». Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України «Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення». Виходячи з того, що заборгованість за кредитом складає 2 311 гривень 71 коп., то заборгованість з пенею у сумі 26 462 гривні 55 коп. є такою, що перевищує розмір збитків і в розумінні положень наведеної ч.3 ст.551 ЦК України підлягає зменшенню. В той же час суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню вимоги АТ КБ «Приватбанк`в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом. Відповідно до принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторінодному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Положеннями ст.6, ч.1 ст.627, ЦК України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога щодо врахування принципу розумності, як і принципу справедливості, є прямою вимогою закону до договору. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004. Так, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. При оцінці наслідків порушення зобов`язань відповідача за кредитним договором, застосовуючи принципи добросовісності, розумності і справедливості, враховуючи відсутність чіткого нормативно закріпленого механізму зменшення розміру кредитних зобов`язань, суд вважає можливим і необхідним зменшити розмір заявленої позивачем стягнення. З огляду на вищевказане суд вважає, що позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно задовольнити частково та стягнути з останньої на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3 182 гривні 85 коп, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 2 311 гривень 71 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом 871 гривня 14 коп.. Суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат виходячи з ч.1 ст.141 ЦПК України, за якою судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial