Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення, яким визначити за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та нею по 1/4 частці у спільній сумісній власності на квартиру, зважаючи на Висновок Експертного Будівельно - Технічного Дослідження № 8/2-15 по визначенню порядку користування квартирою , згідно І варіанту: виділити їй в особисте користування окрему житлову кімнату «6» площею 17,5 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м.., іншим співвласникам виділити: кімнату «5» площею 17,5 кв.м , кімнату «7» площею 10,3 кв.м. та веранду І площею 7,6 кв.м.., передпокій «1» площею 9,8 кв.м., ванну кімнату «8» площею 2,6 кв.м., вбиральню «3» площею 1,0 кв.м., кухню «4» площею 7,0 кв.м, залишити у спільному користуванні співвласників, розділити особові рахунки, створивши окремий особовий рахунок для її частки. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 1998 року, реєстровий № М-6/788, виданого відділом приватизації житла згідно розпорядження №7263/2, вона, а також [PERSON], [PERSON] і [PERSON], приватизували на праві приватної спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS]. Квартира в цілому складається з приміщень: передпокій «1» - площею 9,8 кв.м , ванна кімната «2» площею 2,6 кв.м., вбиральня «3» площею 1,0 кв.м., кухня «4» площею 7,0кв.м., кімната «5» площею 17,5 кв.м., кімната «6» площею 17,5 кв.м., кімната «7» площею 10,3 кв.м., веранда І площею 7,6 кв.м., балкон - площею 0,9 кв.м.. Загальна площа квартири - 74,1 кв.м, житлова площа - 45,3кв.м. З моменту приватизації і по теперішній час, між нею та іншими співвласниками вищезазначеної квартири, не досягнуто згоди про те, як вони повинні користуватися приміщеннями. Через це, вже протягом декількох років, виникають конфліктні ситуації довкола цього, які не рідко закінчувались тим, що їй в образливих формах повідомлялось, що вона взагалі не має ніяких прав в цій квартирі і пропонувалось піти з неї разом з речами. Оскільки іншого житла у власності вона не має, хоче використовувати своє право на володіння квартирою не лише на папері, тому , вирішила звернутись до суду, щоб виділити та визначити розмір частки у спільній сумісній власності і встановити порядок користування приміщеннями, що повинно поставити крапку в зясуванні стосунків щодо цього. Для визначення можливих варіантів порядку користування квартирою, вона звернулась до експерта [PERSON]. Вона провела дослідження та надала їй висновок Експертного Будівельно - Технічного Дослідження № 8/2 - 15 по визначенню порядку користування квартирою № 89, що знаходиться в житловому будинку 39, по вул. 50 років СРСР ( теперішня назва Велика набережна) в місті Кременчуці Полтавської області, в якому визначено 2 варіанти користування приміщеннями квартири. Отже , так як , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, не визначено розміру часток кожного співвласника, розмір часток квартири між всіма співвласниками , буде становити по 1/4 частині на кожного. Оскілки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його часті у праві спільної часткової власності, вона звернулася до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засідання засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона є співвласником спірної квартири та має намір у ній проживати разом із дітьми, оскільки квартира, у якій вона проживає на даний час із дітьми, належить її колишньому чоловіку. Вона пропонувала відповідачам вирішити питання про користування квартирою, однак вони це зробити не погодилися та заперечують, щоб у квартирі проживали та були зареєстровані її діти. На цьому ґрунті постійно виникали сварки. Питання щодо поділу квартири та порядку користування нею вперше виникло у 2008 році, коли відповідачі заборонили їй встановити у квартирі пральну машинку. У спірній квартирі вона не проживає близько десяти років, оскільки відповідачі створили таку моральну обстановку, яка виключала її проживання у квартирі. Враховуючи викладене, а також те, що вона має на утриманні трьох малолітніх дітей, то вважає за доцільне встановити порядок користування квартирою по першому варіанту, який визначений у висновку експерта. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог в частині визначення часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру не заперечував, а позовні вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою, який просить встановити позивач, не визнав, при цьому пояснив, що позивачу ніхто не чинив і не чинить перешкоди у користування квартирою. В силу її характеру, вона на них безпідставно ображалась, збирала речі та йшла проживати у інше місце, потім поверталась, а згодом знову йшла. Позивач у спірній квартирі не проживає десь із 2007 року. По питанню встановлення порядку користування квартирою позивач до них не зверталась, а лише одного разу вона зверталась з пропозицією розміняти квартиру чи виплатити їх компенсацію за її частку. Вважає, що при встановленні порядку користування квартирою, який пропонує встановити позивачка, будуть порушені його права як співвласника. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог в частині визначення часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру не заперечувала, а позовні вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою, який просить встановити позивач, не визнала при цьому пояснила, що вважає що при встановленні порядку користування квартирою, який пропонує встановити позивачка, будуть порушені її права як співвласника. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що позивач по справі в даній квартирі не проживає вже 10 років. З батьками не спілкується. Позивач приходила до батьків лише один раз і вони спілкувались з приводу квартири. Батьки їй пропонували, щоб вона залишилась жити в цій квартирі, однак позивач хотіла обміняти квартиру чи отримати компенсацію за її частку квартири. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів та свідка, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною [PERSON] та проживає у спірній квартирі з осені 2013 року. В 2014 році приходила позивачка та хотіла, щоб їй виплатили компенсацію за її частку квартири. Вона не чула, щоб хтось забороняв позивачу проживати у квартирі. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, що видане 22 червня 1998 року Управлінням житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів на підставі розпорядження №7263/2 від 22 червня 1998 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (50 років СРСР) в м.Кременчуці Полтавської області. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (50 років СРСР) в м.Кременчуці Полтавської області, що виготовлений КП «Кременчуцьке МБТІ» станом на 17 червня 1998 року, вказана квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 45,3 кв.м. ( перша кімната площею 17,5 кв.м., друга кімната площею 10,3 кв.м., третя кімната площею 17,5 кв.м.), кухні площею 7 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1 кв.м., передпокою 9,8 кв.м., веранди 7,6 кв.м. та балкону площею 0, 9 кв.м. Як встановлено судом та це не заперечується сторонами і підтверджується довідкою виданою ТОВ «Місто для людей» 24.05.2017 року за вих.. 1061/36, в квартирі [ADDRESS] (50 років СРСР) в м.Кременчуці Полтавської області зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON], які перебувають у зареєстрованому шлюбі, відповідач [PERSON], його дружина [PERSON] та їх малолітня дочка - [PERSON], [INFO], при цьому особовий рахунок відкрито на ім»я відповідача [PERSON] Відповідно до рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 16.12.2014 року шлюб зареєстрований 08.08.2008 року між [PERSON] і [PERSON] розірвано та місце проживання їх малолітніх дітей - [PERSON] [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON], [INFO] та [PERSON] [PERSON], 03.10.2010 року визначено із позивачкою [PERSON] Як встановлено судом та це не заперечується позивачкою і підтверджується довідкою №1646, виданою ТОВ «Житлобудсервіс» 19.06.2017 року, позивач [PERSON] та троє її малолітніх дітей зареєстровані та проживають у [INFO]. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Положеннями ЦК України та ЖК Української РСР, а саме ст.ст.383 та 150 відповідно, передбачено право власника житла використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст.355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 368 ЦК України, передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст..369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки, як встановлено судом, спірну квартиру набуто сторонами у спільну власність внаслідок її приватизації, суду не надано доказів того, що між співвласниками була досягнута домовленість про розмір частки кожного із них у праві спільної сумісної власності на квартиру, то суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто фактично складають по 1/4 частці, а тому позов в цій частині є обґрунтованим. Відповідно до ст..358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"\~\~ №20 від 22 грудня 1995 року\~\~(з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З наведеного вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підміняти собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Як вбачається із технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (50 років СРСР) в м.Кременчуці Полтавської області, остання складається із трьох житлових кімнат, а саме: перша кімната площею 17,5 кв.м., друга кімната площею 10,3 кв.м., третя кімната площею 17,5 кв.м. та підсобних приміщень: кухні площею 7 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1 кв.м., передпокою площею 9,8 кв.м., веранди площею 7,6 кв.м. та балкону площею 0, 9 кв.м. і житлова площа квартири складає 45,3 кв.м.. Тобто кожному із чотирьох співвласників спірної квартири, частки яких у праві власності на квартиру є рівними, без проведення перепланування та переобладнання квартири не можливо виділити по окремій житловій кімнаті. Відповідно до висновку експертного будівельно технічнго дослідження №8/2 15 від 14.08.2015 року, експертом запропоновано два варіанта порядку користування приміщеннями квартири [ADDRESS], які зазначені у додатках №1 та №2 до вказаного висновку. Згідно першого варіанту (додаток №1) пропонується виділити [PERSON] на ? частину квартири кімнату «6» площею 17, 5 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м., а іншим співвласникам на ? частини виділити кімнату «5» площею 17, 5 кв.м., кімнату «7» площею 10, 3 кв.м., веранду «І» площею 7, 6 кв.м., кухню, ванну кімнату, вбиральню, передпокій залишити у загальному користуванні сторін. Згідно другого варіанту (додаток №2) пропонується виділити [PERSON] на 1/4 частину квартири кімнату «7» площею 10, 3 кв.м., а іншим співвласникам на 3/4 частини виділити кімнату «5» площею 17, 5 кв.м., кімнату «6» площею 17, 5 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м. веранду «І» площею 7, 6 кв.м., кухню, ванну кімнату, вбиральню, передпокій залишити у загальному користуванні сторін. Згідно позовної заяви позивач просить встановити порядок користування квартирою, відповідно до першого варіанту порядку користування квартирою, що вказаний у додатку №1 до висновку експертного будівельно технічнго дослідження №8/2 15 від 14.08.2015 року. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти встановлення такого порядку користування квартирою, оскільки вважають, що при встановленні такого порядку будуть порушуватися їх права як співвласників. Згідно ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною третьою статті 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку, що в даному випадку, встановити порядок користування спірною квартирою із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності, відповідно до запропонованого позивачем варіанту - неможливо і при встановленні такого порядку користування квартирою будуть суттєво порушуватись права відповідачів, як співвласників. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення порядку користування квартирою та розділу особових рахунків є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 213 грн. 33 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: partial