Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом. Просять суд визнати недійсними кредитний договір, додатковий договір № 1 до кредитного договору і правочини забезпечення, з підстав, викладених в позовній заяві. Позивачі та їх представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. В подальшому в судове засідання не зявилися, подали заяву про подальший розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заявлений позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом при розгляді справи встановлено, що 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-A03/100/2008 (а.с. 8-15). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ЗАТ КБ ЗАТ «ОТП Банк» надало [PERSON] кредит в сумі 260 000,00 доларів США. Дата остаточного повернення кредиту 11 червня 2030 року. [PERSON] зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Також судом встановлено, що 16 лютого 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року (а.с. 16-17). Відповідно до умов укладеного між сторонами додаткового договору № 1, було досягнуто згоди щодо зміни графіку платежів, порядку нарахування процентів, розміру процентної ставки та інших умов, визначених вказаним додатковим договором. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Також судом встановлено, що 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-A03/100/2008 (а.с. 27-28). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки, [PERSON] зобовязалася відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] боргових зобовязань, що випливають з кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року та відповідати перед ЗАТ «ОТП Банк» разом із [PERSON] як солідарний боржник. Також судом встановлено, що 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № PML-A03/100/2008 (а.с. 18-26). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору іпотеки, з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за кредитним договором № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року [PERSON] надав ЗАТ КБ ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 9 та гараж № 12 в житловому будинку № 8а, по вулиці Є. Коновальця в місті Луцьку, Волинської області. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Також судом при розгляді справи встановлено, і це вбачається із змісту кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року, що кредит в сумі 260 000,00 доларів США був наданий [PERSON] для придбання нерухомості. А тому, за таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] є споживачем в розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 1.11.1. кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених вказаним договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК ; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). При цьому, статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачено для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Крім того, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» до валютних цінностей відноситься іноземна валюта, іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Таким чином, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються Національним банком України на вчинення разової валютної операції. Також із змісту ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вбачається, що ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями видаються лише юридичним особам. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Як вбачається із змісту позовної заяви, що як на підставу недійсності кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року позивачі посилаються на факт відсутності в ЗАТ «ОТП Банк», станом на 12 червня 2008 року, індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій з іноземною валютою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, не надав суду жодних доказів на підтвердження факту наявності в ЗАТ «ОТП Банк» індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій з іноземною валютою, станом на день укладення з [PERSON] кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. Відповідно до п. 1.7.2. кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною (-ими) заявкою (-ами) позивальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника. З вказаного пункту кредитного договору вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) а саме, подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів банку з вказуванням рахунку, на який позичальник просить переказати кредитні кошти. Таким чином, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання кредиту в іноземній валюті є саме позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням перерахувати кредитні кошти на його позичковий рахунок. Докази, що ініціатором видачі кредиту було ЗАТ «ОТП Банк» у судовому засіданні, на засадах змагальності сторін, стороною відповідача надані не були. Таким чином, судом достовірно встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк», у звязку з відсутністю індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій з іноземною валютою, не мало права надавати [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті доларах США, відповідно до умов кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року. Щодо позовної вимоги про визнання недійсними правочинів забезпечення, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом при розгляді справи було встановлено, що виконання [PERSON] за кредитним договором № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року було забезпечено договором поруки № SR-A03/100/2008, укладеним 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]; та договором іпотеки № PML-A03/100/2008, укладеним 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. При цьому, суд прийшов до висновку про визнання кредитного договору № ML-A03/100/2008 від 12 червня 2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] недійсним. А тому за таких обставин, у відповідності до положень 2 ст. 548 ЦК України суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання договору поруки № SR-A03/100/2008, укладеного 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]; та договору іпотеки № PML-A03/100/2008, укладеного 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. При цьому, не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання недійсним додаткового договору №1 до кредитного договору, так як судом визнано недійсним кредитний договір. А тому укладений додатковий договір втрачає свою чинність оскільки він є похідним від основного кредитного договору і є недійсним з моменту визнання недійсним основного кредитного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом при розгляді справи встановлено, що [PERSON], [PERSON] як позивачі по справі звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 01 січня 2017 року № 3674-17 за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в гривневому еквіваленті становить 640,00 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 01 вересня 2017 року № 3674-17 у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Як вбачається із змісту позовної заяви, що позивачами при зверненні до суду із позовною заявою заявлено чотири позовні вимоги немайнового характеру. При цьому суд дійшов висновку про задоволення трьох позовних вимог. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 1 920,00 гривень. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору, тому він стягується з відповідача в дохід держави. При цьому суд дійшов висновку про задоволення трьох позовних вимог. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 1 920,00 гривень.

Outcome: partial