Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] року помер її батько, [PERSON]. Рішенням Звенигородського районного суду від 19.06.1980 року в справі №2-327, за її батьком було визнано право власності на 57% будинковолодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. На час смерті батька позивачці виповнилось тринадцять років, і вона, відповідно до законодавства, що діяло на той час, вважалась малолітньою особою. За таких обставин звернутись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини особисто вона не могла, в зв'язку з чим, її мати, [PERSON], подала від її імені, у встановлений Цивільним Кодексом шестимісячний строк, заяву про прийняття спадщини за законом до Звенигородської районної державної нотаріальної контори 3 заявою про прийняття спадщини звернувся також її дядько, [PERSON], так як за життя батько склав на його ім'я заповіт. За викладених обставин, вона, будучи малолітньою дитиною на час смерті батька, отримала право на спадкування частки спадкового майна (обов'язкової частки), незважаючи на наявність заповіту складеного на ім'я відповідача по справі. Тривалий час після смерті батька позивачка не проживала в межах Звенигородського району, і не зверталась до нотаріальної контори за належним їй Свідоцтвом про право на спадщину, фактично і так являючись власником спадкового майна її батька. В 2016 році, переїхавши на постійне проживання до с. Юрківка, Звенигородського району, вона вирішила оформити юридично своє право власності та звернулась до Звенигородської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Всупереч її сподіванням, замість правовстановлюючого документу, позивачка отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 18.08.2016р., так як, 08.04.1997 року за реєстраційним [NUMBER] Звенигородською державною нотаріальною конторою Черкаської області видано свідоцтво про право на спадщину на 57% жилого будинку в [ADDRESS], на користь спадкоємця за заповітом - [PERSON]. Тобто, відповідач отримав у спадщину все майно, що за життя належало її батькові і її обов'язкова частка в цьому майні виділена не була. В постанові про відмову у видачі їй свідоцтва від 18.08.2016р., нотаріусом також було відзначено, що Свідоцтво про право на спадщину від 08.04.1997 року видано помилково без врахування частки малолітньої дитини, внаслідок чого вона має можливість в судовому порядку захистити свої порушені права. Позивачка просить суд визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину від 08.04.1997р. [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON] на 57% будинку по [ADDRESS], Звенигородського району, Черкаської області; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 57% будинку по [ADDRESS], Звенигородського району, Черкаської області, а також стягнути з відповідача понесені позивачем витрати по справі: судовий збір та витрати на правову допомогу. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Просять справу розглянути без їх участі. Позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За згодою сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Юрківською сільською радою 02.09.1996р., актовий запис №44 (а.с. 8). Рішенням Звенигородського районного суду від 19.06.1980 року в справі №2-327, за [PERSON] було визнано право власності на 57% будинковолодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). За життя [PERSON] було складено заповіт, що був посвідчений Юрківською сільською радою Звенигородського району Черкаської області 21.06.1996 року, на все майно на користь [PERSON]. 28.12.1996 року мати позивачки [PERSON] в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] подала до Звенигородської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини. 08.04.2016 року [PERSON] звернувся до Звенигородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 08.04.1997 року з р. [NUMBER] Звенигородською державною нотаріальною конторою Черкаської області видано свідоцтво про право на спадщину на 57% жилого будинку в [ADDRESS] на користь спадкоємця за заповітом [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження позивачки її батьком є [PERSON] (а.с. 6). 22.12.2004 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.7). Постановою державного нотаріуса Звенигородської нотаріальної контори Черкаської області від 18.08.2016 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину на всю частку майна, що належало [PERSON] вже видано на іншу особу - спадкоємця за заповітом [PERSON]. Крім того, з вказаної постанови вбачається, що державним нотаріусом помилково видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на користь спадкоємця за заповітом, без врахування частки малолітньої дитини, якою була [PERSON] на момент смерті свого батька (а.с.13). За змістом статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Ст. 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Судом встанволено, що позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON] та має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Більш того на момент відкриття спадщини вона була неповнолітньою, проте її матір подала заяву про прийняття спадщини діючи в її інтересах Разом з тим, позивачка не може реалізувати своє право на оформлення спадщини, оскільки відповідач вже отримав свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно, що належало спадкодавцю [PERSON], який помер [INFO] року. Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що право позивачки є порушеним та його можна захиснити шляхом визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину виданого на ім'я відповідача. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно . Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено способами захисту цивільних прав та інтересів. Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо скасування державної реєстрації. Крім того, відповідний орган реєстрації, не був залучений до участі у справі в якості відповідача. Такий процесуальний статус унеможливлює прийняти рішення про зобов'язання його внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування державної реєстрації прав. Більш того суду не надано позивачем жодних доказів щодо здійснення такої реєстрації, а відтак суд позбавлений можливості достовірно встановити наявність предмету спору. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відтак в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. 88 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, а саме сплачений нею судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі ст.ст.1268,1297,1216, 1301, 1216, 1218 ЦК України, 226-228 ЦПК України, суд,

Outcome: partial