Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 27.04.2013 року він уклав з ФОП [PERSON] договір №09/04-13 на здійснення виконавцем поставки та монтажу виробів з деревини - дверей на суму 5055грн. Під час укладення договору надання послуги по індивідуальному замовленню, виконавець видав йому товарний чек та гарантував строк виконання робіт протягом 30 робочих днів. На день укладення угоди виконавцю було передано 3100 грн. передоплати згідно п.3.2 Договору. Виконавець з моменту підписання та отримання авансу до виконання своїх обов'язків не приступив. Після тривалого очікування на виготовлення та встановлення дверей на адресу підприємця направлено лист-вимогу по терміновому поверненню грошової суми, але відповіді не отримано. З 22.05.2013 року по 22.12.2014 року затримка у виконанні договору складає 570 днів, відповідно сума неустойки, яку відповідач зобов'язаний сплатити на його користь, складає 86440 грн. Окрім того, йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 1000 грн. Просив суд зобов'язати відповідача ФОП [PERSON] повернути кошти у сумі 3100 грн. за договором, що не був виконаний. Стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на його користь завдану моральну шкоду в сумі 1000 грн.; неустойку за невиконання зобов'язання щодо поставки та монтажу дверей протягом 570 днів в сумі 86440 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з зазначених в позові підстав; уточнив позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача ФОП [PERSON] повернути кошти у сумі 3100 грн. та просив суд стягнути з ФОП [PERSON] на його користь кошти в сумі 3100 грн за договором, що не був виконаний, в іншій частині позовні вимоги підтримує в повному обсязі; не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, з невідомих причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому у суду є достатньо підстав для розгляду справи у його відсутність та винесення заочного рішення в порядку ст. 224-233 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2013 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір №09/04-13 на здійснення виконавцем поставки та монтажу виробів з деревини - дверей на суму 5055 грн. Згідно п. 1.1 договору виконавець бере на себе зобов'язання своїми силами та коштами здійснювати поставку та/або демонтаж виробів з дерева у встановлений договором строк, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх на умовах, вказаних у договорі. Відповідно до п.3.2 договору виконання робіт по договору, які обумовлені п.1.1., передує предоплата від загальної вартості замовлення 3100 грн. Факт внесення позивачем предоплати по договору №09/04-13 підтверджується товарним чеком від 27.04.2013 року. З претензії від 17.12.2014р слідує, що позивач з причини невиконання умов договору звертався до ФОП [PERSON] з вимогою повернути йому суму авансу в розмірі 3100 грн. Частиною 1 ст.20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зі змісту ч.1 ст.526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ч.3 ст.626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.651 ч.2, 3 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розрахувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. На підставі п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. За п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до абз.1 ч.5 ст.8 Закону України "Про захист прав споживачів" Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов'язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. В силу ч.3 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 року, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Суд виходить з того, що відповідачем не було належним чином виконано зобов'язання за вище вказаними замовленнями, та не надано товар належної якості у встановлений сторонами строк. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем отримано від позивача частину грошових коштів за замовлення - поставки та монтажу виробів з деревини (дверей), але зі сторони відповідача дане зобов'язання не було виконано, що підтверджує факт порушення прав позивача, як споживача. А тому позовні вимоги позивача про повернення йому внесених грошових коштів в розмірі 3 100 грн., підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги заявлені ним у спосіб захисту, який відповідає встановленим законом способам захисту порушених прав споживача. Що ж стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь неустойки у розмірі 86440 грн., то ця вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Оскільки неустойка стягується на підставі ч.9 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів). Аналогічна норма міститься у ч.5 ст.709 ЦК України, на яку посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідно до якої за кожний день прострочення продавцем або виготовлювачем усунення недоліків товару і невиконання вимоги про надання в користування аналогічного товару на час усунення недоліків продавець сплачує покупцеві неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару. Таким чином, законодавством не передбачено стягнення неустойки у разі пред'явлення споживачем вимоги про повернення сплаченої за товар грошової суми. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 1000грн., то вона також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Постановою ПВСУ від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надані роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст 23, 1167 ЦК України. Згідно зі ст. 23 ч.1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договірних, то на них поширюються, як зобов'язальні обов'язки, так і положення Закону України „ Про захист прав споживачів" в частині права на відшкодування моральної шкоди. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору між сторонами, умови щодо відшкодування моральної шкоди ними не передбачалися. Законом України від 19.05.2011 р. № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» (далі - Закон № 3390-VI), встановлено порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 1023-ХІІ споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, при цьому було розділено підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, у разі заподіяння споживачу шкоди (збитків) дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, він мав право лише на відшкодування майнової шкоди (збитків). А в разі заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, споживач мав право на відшкодування як майнової, так і моральної (немайнової) шкоди у випадках, передбачених законодавством. У Законі № 3390-VI надано визначення понять «шкода» (ст. 1) і «дефектна продукція» (ст. 5), чим усунуто раніше існуючу прогалину, оскільки ні Закон № 1023-ХІІ, ні інші нормативні акти не містили тлумачення «дефектної продукції» і чим саме «дефектна продукція» відрізнялась від «продукції неналежної якості». Отже, відповідно до цього Закону, шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. - Продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати, виходячи з усіх обставин, зокрема пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: 1) представлення продукції споживачеві або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення (утилізацію, переробку); 2) використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; 3) час, коли продукцію було введено в обіг. Відповідно до ст. 711 ЦК шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Отже підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачеві не вбачається, оскільки докази наявності обставин, передбачених законом для цього, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial