Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

П озивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що в 1994 році уклала шлюб з [PERSON], якому на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.1979 року. Інша частина будинку належала [PERSON], яка в 19990 році померла. Єдиним спадкоємцем був чоловік позивачки, який прийняв спадщину фактично але не оформив її. 2008 році чоловік помер. Після його смерті за рішенням суду за позивачем визнано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Позивач з часу реєстрації шлюбу і по теперішній час зареєстрована і проживає в даному будинку та користується цілим будинком. Нею було укладено договори з комунальними службами і всі витрати по утриманню будинку здійснювалися позивачкою. При намірі укладення договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі їй стало відомо про те, що 1/2 частина вказаного будинку була конфіскована за вироком суду від 25.12.1995 року і перейшла до держави. Відповідачу, як представнику держави, відомо про її користування частиною будинку, яка належить йому, будь-яких вимог, щодо даного користування ним не ставилося. Вважає, що більше десяти років відкрито, безперервно володіє 1/2 частини ввказаного будинку і просить визнати за нею право власності на дану частину за набувальною давністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і надала пояснення аналогічним викладеним в позовній заяві. Просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заяв чи клопотань до суду не надав, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18 червня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.05.1999 року (а.с.15), якому на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. Дану частину будинку [PERSON] отримав у спадок після смерті батька [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.1979 року (а.с.9). Інша частина вказаного житлового будинку належала [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва про спадщину. Вироком Фастівського районного суду Київської області від 25 грудня 1995 року [PERSON], засуджено до позбавлення волі з конфіскацією всього майна (а.с.10-12). Згідно виконавчого листа №1-46 від 03 січня 1996 року та Акту опису майна від 07.05.1998 року 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], яка належала [PERSON] перейшла у власність держави (а.с.17-20). [INFO] [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторно) Серії [NUMBER] від 18 лютого 2009 року (а.с.16). Після його смерті відкрилася спадщина на майно. За позивачкою за рішенням Фастівського міькрайонного суду було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], як спадщину після смерті [PERSON], який фактично прийняв дану частину спадкового майна після смерті баби [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.13). Як вбачається з письмових матеріалів справи позивачка зареєстрована та проживає за вказаною адресою з 17.09.1994 року по теперішній час (а.с.5,6). Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом». Відповідно до п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: «Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальнадавність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Враховуючи, положення ч.2 ст.328 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння [PERSON] 1/2 частиною будинку, на це майно не претендували інші особи, позивачка не набула майно злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, позивачка мала право власності на половину будинку, суд вважає, що [PERSON] добросовісно набула право власності 1/2 частиною будинку [ADDRESS]. Разом з тим пасивна поведінка органів держави та місцевого самоврядування щодо цього майна, відсутність претензій чи вимог до володільця про повернення майна, той факт що інші особи, в тому числі органи державної влади та місцевого самоврядування тривалий час обходились без цього майна, не виявляли зацікавленості до нього - усе це суд розуміє як втрата інтересу до права власності на частину зазначеного будинку, що також підтверджує добросовісність володіння позивачкою цим майном Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Аналіз рішень Європейського суду з прав людини дає підстави вважати про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на захист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов'язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення. В п.124 рішення у справі "Онер'їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. (Вісник Верховного Суду України №1(173)'2015 а.с.39-46). Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз'яснення, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. З огляду на наведене, враховуючи, що [PERSON] є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за нею права власності на це майно.

Outcome: approved