Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду, просила розірвати шлюб, укладений з [PERSON], стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 3500 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, та визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю в квартирі за адресою: [ADDRESS] . На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та визначення місця проживання дитини, в частині вимог щодо визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю в квартирі за адресою: [ADDRESS] залишено без розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, додатково пояснила, що 05 грудня 2007 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, під час шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначає , що за період сумісного проживання та перебування у шлюбних стосунках подружнє життя між сторонами не склалось, з'ясувалось, що сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім'ю, відповідач почав зловживати алкогольними напоями, у зв'язку з чим почали виникати сварки і конфліктні ситуації. З січня 2010 року подружжя проживає окремо , спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини між подружжям припинено, з цього часу малолітня дитина повністю перебуває на її утримання, однак доходів, які отримує позивач не вистачає для забезпечення потреб дитини в силі її віку та стану здоров'я, дитина потребує значних витрат для повноцінного харчування , придбання необхідного дитячого одягу та взуття, ліків та інших життєвих потреб. На даний час подружжя н підтримують сімейно-шлюбні стосунки, мають окремі бюджети, досягнути згоди з відповідачем з приводу визначення розміру аліментів, які має надавати батько дитини, в досудовому порядку не виявляється за можливе, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду про розірвання шлюбу та стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував, підтвердив, що сторони проживають окремо з січня 2010 року, з того часу малолітній син залишився проживати разом з позивачем , відповідач не відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання сина, але з визначеним розміром аліментів у сумі 3500,00 грн. не погоджуються, просить задовольнити позов частково у сумі 1000,00 грн., оскільки він працює на посаді полірувальника каменю у ФОП «[PERSON].» та отримує заробітну плату в розмірі 3200, 00 грн. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, з 05 грудня 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітнього сина - [PERSON], [INFO], спільного господарства не ведуть, мають обопільне бажання розірвати шлюб, при цьому суд враховує позицію відповідача, який в межах розгляду даної справи визнав позов, не заперечує факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям, а відповідно до положень ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками дітей записані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 13 червня 2008 року, (актовий запис №1750) (а.с. 12). За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків, в той же час, відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів. За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначено у п.п. 16 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" де встановлено з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1355,00 грн., а дітей віком від 6 до 18 років - 1689,00 грн, на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 15 лютого 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. В порядку п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп., у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.ст.81, 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640, 00 грн. за подання позову про розірвання шлюбу, та стягнути з [PERSON] на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач був звільнений від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Враховуючи наведене та

Outcome: partial