Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

10 серпня 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої позивачу та відповідачу -його брату [PERSON] відкрилась спадщина за законом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1284 га, кадастровий номер якої 3221980301:01:005:0093, та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,10 га, кадастровий номер якої 3221980301:01:006:0059, які розташовані по [ADDRESS] . Спадкова справа відкрита. Спадкоємці - сторони у справі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по Ѕ частки кожен на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,10 га. На підставі договору-дарування від 11.07.2008 позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , який подарувала йому мати [PERSON] . Державний акт серії ЯМ № 420003 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1284 га, на якій розташований будинок, був виданий [PERSON] 20 грудня 2011 року, тобто після договору дарування житлового будинку. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі чи споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину, яка є необхідною для її обслуговування. Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок, мотивуючи це тим, що Ѕ частки у праві власності на цю земельну ділянку належить відповідачу, тому просить визнати недійсним Державний акт серії ЯМ № 420003, визнати за ним право власності на спірну земельної ділянку, площею 0,1284 га та стягнути із відповідача на його користь понесені судові витрати. У письмових поясненнях на позов відповідач посилається на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають дійсності, тому просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів та законних підстав. Дійсно після смерті матері сторін відкрилась спадщина на все майно за законом, до складу якої увійшли земельні ділянки, яку він прийняв. Проте нотаріус відмовив йому в оформленні спадкових прав на Ѕ частки спірної земельної ділянки, площею 0,1283 га, по тій причині, що позивач претендує на всю зазначену земельну ділянку, оскільки житловий будинок розташований на цій земельній ділянці, подарований останньому 11 липня 2008 року. Такі дії нотаріуса вважає неправомірними. Безпідставними вважає позовні вимоги про скасування Державного акта на право власності на спірну земельні ділянку. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 420003 був виданий на ім`я [PERSON] та зареєстрований лише в 2011 році. Відповідно до ст. 377 ЦК України право власності на земельну ділянку не може перейти до позивача, оскільки дарувальниця на момент укладення договору дарування не набула право власності на земельну ділянку. Хоча нотаріус у договорі дарування житлового будинку від 11 липня 2008 року зазначив, що земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, приватизована, а Державний акт знаходиться на стадії виготовлення, після чого [PERSON] зобов`язана відчужити земельну ділянку обдарованому. За життя [PERSON] так і не розпорядилася спірною земельною ділянкою. Отже він має законне право на Ѕ частки спірної земельної ділянки. Також просить стягнути судові витрати, понесені ним на правничу допомогу, розмір якої попередньо визначений - 8000,00 грн. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року витребувано копію спадкової справи до майна померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року була призначена судова земельно-технічна експертиза. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, представник відповідача позов не визнала повністю. В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Крім того, позивач зазначив, що після отримання Державного акта на право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] намагалась виконати умови договору дарування щодо земельної ділянки, проте у зв`язку із тяжким станом здоров`я не змогла звернутися до нотаріуса. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, які повністю відтворюють зміст письмових пояснень відповідача. Крім того, зазначила, що відповідач, за відсутності можливості звести на спірній земельній ділянці інший житловий будинок, вправі використати її для будівництва інших споруд чи розташування на ній тимчасових споруд. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом померлої [INFO] [PERSON] та прийняли спадщину, подавши до Згурівської районної державної нотаріальної контори відповідні заяви. Спадкова справа відкрита. Отримали кожен свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частки на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,10 га, кадастровий номер 3221980301:01:006:0059, яка розташована по [ADDRESS] (а.с.43-89 - копія спадкової справи). Відповідно до договору дарування від 11 липня 2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та зобов`язана була відчужити [PERSON] приватизовану нею земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, після виготовлення Державного акта, який знаходився на стадії виготовлення (а.с.17 - копія договору). Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 325022 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1284 га, кадастровий номер якої 3221980301:01:005:0093, зареєстрований 18 листопада 2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договір оренди землі за № 322190001001619, виданий на ім`я [PERSON] 20 грудня 2011 року (а.с.13 - копія Державного акта). Нотаруіс відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на всю спірну земельну ділянку, оскільки Ѕ частки у праві власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування за законом належить [PERSON] (а.с.11 - лист-відмова). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04 травня 2021 року № 1-21 на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1284 га, розташованій по [ADDRESS] , побудувати ще один житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до вимог ДБН, технічно неможливо. Площа земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок, становить 156,80 кв. м. Площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за зазначеною вище адресою, становить 0,077877 га (778,77 кв. м) (а.с.130-149). Вартість спірної земельної ділянки становить 104504,94 грн (а.с.12 - копія витягу із технічної документації). Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Ст. 152 Земельного Кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, оскільки в судовому засіданні доведено, що у законодавстві України діє принцип єдності земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості та власником земельної ділянки є власник нерухомості, яка розташована на цій ділянці. Роз`єднання доль ділянки й нерухомості, розміщеної на ній, не тільки суперечило б природі речей, а й загрожувало різноманітними труднощами. Умовами договору дарування було визначено обов`язок дарувальника відчужити [PERSON] приватизовану нею земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, після виготовлення Державного акта, який знаходився на стадії виготовлення. Відтак [PERSON] , укладаючи договір дарування, висловила свою волю й щодо земельної ділянки. На момент смерті була її власником та продовжувала користуватися нею. Посилання сторони відповідача на ту обставину, що дарувальник на момент укладення договору дарування не набула права власності на земельну ділянку, а відтак до позивача не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, вбачаються неспроможними, оскільки [PERSON] на момент дарування житлового будинку вже розпочала процес приватизації цієї земельної ділянки, що підтверджується договором дарування. Спірний Державний акт пройшов державну реєстрацію, що свідчить про закінчення процедури приватизації. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Отже позиція сторони відповідача щодо використання Ѕ частки спірної земельної ділянки для зведення інших споруд із зазначених підстав також вбачається неспроможною. Отже цим судовим рішення жодним чином не порушуються права відповідача, враховуючи те, що цільове призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Відповідно до висновку експертизи побудувати ще один житловий будинок на спірній земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд технічно неможливо. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн - за вимогу немайнового характеру та 25,00 грн - комісію при сплаті судового збору, 1045,05 грн - за вимогу майнового характеру та 25,00 грн - комісію при сплаті цього судового збору, 5720,40 грн - витрати, пов`язані із залученням експерта та 57,20 грн - комісію при сплаті цих витрат (а.с.28, 29, 173 - квитанції). Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, то понесені ним судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 6847,65 грн (1045,05 грн + 25,00 грн + 5720,40 грн - витрати, пов`язані із + 57,20 грн). При цьому підлягають до стягнення витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4000,00 грн, враховуючи, суд відмовив позивачу у задоволенні однієї вимоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн підтверджується наданими представником відповідача документами, а саме, копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, договору про надання правової допомоги № 31 від 22 жовтня 2020 року та додаткової угоди до зазначеного Договору, в яких визначені обсяг та умови надання правової допомоги в цій цивільній справі, розмір гонорару та порядок його оплати, акта виконаних послуг по договору від 22 жовтня 2020 року № 1, відповідно до якого значиться, що адвокатом Філіповою О.В. були виконані наступні дії: підготовка письмових пояснень на позов вартістю 1500,00 грн, участь у чотирьох судових засіданнях - 6000,00 грн та ознайомлення з матеріалами справи - 500,00 грн, якими підтверджується обсяг наданої правничої допомоги (а.с.176-179). При цьому суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року (справа №686/5064/20), від 5 березня 2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа № 520/12065/19) та інших, згідно з якими відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Суд також враховує, що витрати на правничу допомогу визначені у фіксованому розмірі. Такий порядок обчислення гонорару (фіксований розмір) передбачений ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Суд, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені та в інтересах відповідача, дійшов висновку, що в цій конкретній справі витрати на правничу допомогу в розмірі, які підлягають до стягнення, є реальними та підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності більш детального опису робіт, то розмір гонорару адвоката, визначений у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником відповідача, а отже є визначеним. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Відтак суд вбачає за доцільне на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 2847,65 грн (6847,65 грн - 4000,00 грн). У задоволенні інших позовних вимог вбачається за необхідне відмовити, оскільки в судовому засіданні не доведено, що спірний Державний акт було виготовлено з порушеннями. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: partial