Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 4 травня 2016 року з оголошення в газеті "Ваш шанс" йому стало відомо про продаж трактора марки МТЗ-82.1 за ціною 98000 грн. В офісному приміщенні відповідача 10 травня 2016 року він надав документи для придбання трактора, при цьому його повідомили, що необхідно сплатити грошові кошти в розмірі 47500 грн., що становить 50% вартості трактора, а решту вартості він буде сплачувати рівними частинами протягом 78 місяців, зазначивши, що він буде звільнений від усіх комісій та відсотків. Також йому повідомили, що через 5 днів після оплати 50% вартості, він зможе отримати трактор. 11 травня 2016 року він сплатив грошові кошти в розмірі 47500 грн. на рахунок, що був наданий працівниками відповідача. Позивач підписав договір, бо представники відповідача пояснили, що він типовий і вивчення його потребує багато часу, при цьому надавши йому другий примірник договору. Вдома, після ознайомлення з договором, він зрозумів, що він сплатив кошти не за товар, а за можливість отримання позики, і вартість предмета лізингу становить 475000, а не 98000, як було зазначено в оголошенні, тобто договір суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, трактор відповідач не отримав, тому просить суд визнати недійсним договір № 003986 фінансового лізингу від 10 травня 2016 року та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 47500 грн., сплачені позивачем на виконання договору та судові витрати у справі, кошти сплачені позивачем за надання правової допомоги фахівцем в галузі права в розмірі 2600 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги стверджує в повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутності. Відповідачка у судове засідання не з'явилася хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином і від неї не надійшло повідомлення про причини неявки свого представника. На підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, він вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що 10.05.2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Ваш авто» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 003986, відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Белорус 82.1; об'єм двигуна 475; тип КПП - механічна; тип приводу - 4x4) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с.11-16). Наступного дня, а саме 11.05.2016 року позивачем було сплачено суму в розмірі 47500 грн. на рахунок відповідача, відкритий а АС «УкрСиббанк», що підтверджується квитанцією №QS000125967001 від 11 травня 2016 р. (а.с. 18). Згідно визначення термінів, які містяться в договорі № 003986, перший платіж - платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору. Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір, якого визначено у Додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 8.2. договору, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 18700,79 доларів США, що з урахуванням обмінного курсу на день укладення договору становить 475000 грн. (а.с.17). Таким чином, 11.05.2016 року позивачем першим платежем було сплачено 47500 грн. (адміністративний платіж, що становить 10 % від вартості предмета лізингу), що згідно глосарію, є адміністративним платежем відповідачу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Згідно п. 1.7. договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: а) адміністративного платежу, б) авансового платежу, в) комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно вимог ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 даного закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або мовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч.2 ст.768 ЦК України). Положеннями статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст.18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з п. 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору суд вважає несправедливою умовою договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З боку відповідача заперечень на позов та доказів у їх підтвердження не надано, тому суд виходить з тих доказів, що надані позивачем, та встановлених судом фактичних обставин. Отже, в судовому засіданні встановлено, що в договорі фінансового лізингу укладеному між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» 11 травня 2016 року, обмежені права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживача», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Крім того, додатки № 1,2,3 до даного договору, який є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, сторонами підписано не було, а тому суд приходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого авансового платежу в сумі 47500 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1, ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму ВССУ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах " № 10 від 17.10.2014р. при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Відповідно до ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. В рішенні від 16.11.2000 року № 13-рп/2000 Конституційний Суд України, заначив, що аналіз чинного законодавства України з питання визначення певного кола суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження, дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга статті 59 Конституції України); суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України). Встановлено, що [PERSON] брав участь у справі як представник позивача на підставі довіреності та був допущений ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу, що підтверджується матеріалами справи. Під час судового розгляду справи, в обґрунтування наявності витрат на правову допомогу представником позивача [PERSON], надано договір про надання правової допомоги від 22 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], квитанцію про оплату правової допомоги від 31 серпня 2016 року на суму 2600 грн., акт виконаних робіт, копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], свідоцтва платника єдиного податку КВЕД-діяльність у сфері права. (а.с. 23-25). Згідно акту виконаних робіт, наданих представником позивача, фахівець в галузі права [PERSON], окрім участі в судовому засіданні, вчиняв наступні процесуальні дії поза судовим засіданням, а саме: підготовка позовної заяви протягом 7 годин 30 хвилин. Судом встановлено, що фахівцем в галузі права [PERSON] надавалась правова допомога під час участі в судовому засіданні, а саме: 10 жовтня та 2 листопада 2016 року тривалістю 25 хвилин, що підтверджується журналами судового засідання по даній справі. Розрахунок граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу фахівця в галузі права при наданні правової допомоги в судовому засіданні наступний: 25 хв. (час участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні) х (1450грн. (мінімальна зарплата) х 40 %) = 241 грн. 66 коп. Враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи та необхідний і фактично наданий фахівцем обсяг правової допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, розмір компенсації, яка може бути стягнута за вказані дії особи, яка надає правову допомогу, суд оцінює в 2600 грн. Також відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідча на користь держави судові витрати у справі - судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved