Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Адвокат Татунець В.В., якій діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду 12.12.2019 року з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 12.12.2017 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження чого позичальником було власноручно написано розписку в якій вказано, що позичальник отримала від позикодавця суму в розмірі 5500 доларів США 00 центів, та позичальник зобов`язується повернути позику в вищезазначеному розмірі позикодавцю в строк до 30.03.2018 року. 23.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження чого позичальником було власноручно написано розписку в якій вказано, що позичальник отримала від позикодавця суму в розмірі 3 000 доларів США 00 центів, та позичальник зобов`язується повернути позику, в вищезазначеному розмірі позикодавцю в строк до 01.05.2018 року [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки [PERSON] , уникає зустрічі, зволікає довірою та уникає зобов`язання щодо повернення позики. Усі намагання [PERSON] урегулювати спір в досудовому порядку були марні. З огляду на те, що офіційний курс валют НБУ станом на 10.12.2019 року, становить 1 долар США - 23 грн.69коп. Позивач зазначає, що сума заборгованості відповідача перед ним станом на 10.12.2019 року, становить 130295 грн., згідно розписки від 12 грудня 2017 року. Згідно розписки від 23 березня 2018 року сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 10 грудня 2019 року, становить 71070 грн. Крім того, згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позивач зазначає, що проценти від суми позики за розпискою від 12.12.2017 року відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України складають суму в розмірі 38310 грн. 28 коп. відповідно до розрахунків: Сума боргу*(ставка НБУ)%/365*кількість днів прострочення 31.03.2018 \~ \~ \~ \~по 12.07.2018 року - 104 дні - 17 % 13.07.2018 \~ \~ \~ \~по 06.09.2018 року-56 днів - 17,5 % 07.09.2018 \~ \~ \~ \~по 25.04.2019- року - 231 днів - 18% 26.04.2019 \~ \~ \~ \~по 18.07.2019 року - 84 дні - 17,5 % 19.07.2019 \~ \~ \~ \~по 05.09.2019 року - 49 днів - 17% 06.09.2019 \~ \~ \~ \~по 24.10.2019 року - 49 днів - 16.5% 25.10.2019 \~ \~ \~ \~по 10.12.2019 року - 47 днів - 15,5% Розрахунок проводиться двома частинами, а сума боргу додається. Розмір пені вираховується наступним чином: \~ \~ \~ \~Сума боргу X (Ставка НБУ%)/365 X кількість днів прострочення: \~ \~ \~ \~130295Х(0.17)/365Х104 = 6311 грн.28 коп. \~ \~ \~ \~130295Х (0.175)/365Х56 = 3498 грн. 33 коп. \~ \~ \~ \~130295Х (0.18)/365Х231 = 14842грн. 92 коп. \~ \~ \~ \~130295Х (0.175)/365Х84 = 5247 грн. 50 коп. \~ \~ \~ \~130295Х (0.17)/365X49= 2973 грн. 58 коп. \~ \~ \~ \~130295Х(0.165)/365Х49 = 2836 грн. 12 коп. \~ \~ \~ \~130295Х (0.155)7365X47 = 2600 грн. 55 коп. Таким чином, загальна сума процентів відповідно до рівня ставки НБУ за борговою розпискою від 12.12.2017 року становить 38310 грн. 28 коп. Проценти від суми позики за розпискою від 23.03.2018 року відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України складають суму в розмірі 19864 грн. 57 коп. відповідно до розрахунків: Сума боргу*(ставка НБУ)%/365*кількість днів прострочення 02.05.2018 \~ \~ \~ \~по 12.07.2018 року - 72 дні - 17 % 13.07.2018 \~ \~ \~ \~по 06.09.2018 року - 56 днів - 17,5 % 07.09.2018 \~ \~ \~ \~по 25.04.2019- року - 231 днів - 18% 26.04.2019 \~ \~ \~ \~по 18.07.2019 року - 84 дні - 17,5 % 19.07.2019 \~ \~ \~ \~по 05.09.2019 року - 49 днів - 17% 06.09.2019 \~ \~ \~ \~по 24.10.2019 року - 49 днів - 16.5% 25.10.2019 \~ \~ \~ \~по 10.12.2019 року-47 днів - 15,5% Розрахунок проводиться двома частинами, а сума боргу додається. Розмір пені вираховується наступним чином: \~ \~ \~ \~Сума боргу X (Ставка НБУ%)/365 X кількість днів прострочення: \~ \~ \~ \~71070Х(0.17)/365Х72 = 2383 грн.28 коп. \~ \~ \~ \~71070Х (0.175)/365Х56 = 1908 грн. 18 коп. \~ \~ \~ \~71070Х (0.18)7365X231 = 8096грн. 14 коп. \~ \~ \~ \~71070Х (0.175)/365Х84 = 2862 грн. 27 коп. \~ \~ \~ \~71070Х (0.17)/365Х49 = 1621 грн. 95 коп. \~ \~ \~ \~71070Х(0.165)/365Х49 = 1574 грн. 25 коп. \~ \~ \~ \~71070Х (0.155)/365Х47 =1418 грн. 50 коп. Таким чином, загальна сума процентів за борговою розпискою від 23.03.2018 року відповідно до рівня ставки НБУ становить 19864 грн. 57 коп. Також, відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми. Так, три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 12.12.2017 року за час прострочення станом на 10.12.2019 року складають суму у розмірі відповідно до розрахунків: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення Сума заборгованості складає: 130295 грн. Кількість днів прострочення складає: з 31.03.2018 року по 10.12.2019 року - 620 днів. Сума санкції = 130295 х 3 х 620 : 365 : 100 = 6 639грн. 69 коп. Сума санкції = 6 639 (шість тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн. 69коп. Три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 23.03.2018 року за час прострочення станом на 10.12.2019 року складають суму у розмірі відповідно до розрахунків: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення Сума заборгованості складає: 71070 грн. 00 коп. Кількість днів прострочення складає: з 01.05.2018 року по 10.12.2019 року - 589 днів Сума санкції = 71070 х 3 х 589 : 365 : 100 = 3440 грн. 57 коп. Сума санкції = 3440 (три тисячі чотириста сорок) грн. 57 коп. Індекс інфляції за договором позики від 12.12. 2017 року від простроченої суми за час прострочення станом на 10.12.2019 року складає суму у розмірі (130295,00 х 1,22) 130295,00 = 28664 грн.90 коп. Індекс інфляції за договором позики від 12.12.2017 року від простроченої суми за час прострочення станом на 10.12.2019 року складає суму у розмірі (71070,00 х 1,21) 71070,00 = 14924 грн. 70коп. Отже, позивач вказує, що [PERSON] зобов`язана сплатити йому суму за договором позики від 12.12.2017 року та договором позики від 23.03.2018 року з усіма підрахунками вище, а саме: 201365 грн. - основної суми боргу за договорами позики від 12.12.2017 та 23.03.2018року. 58174,85 грн. - облікова ставка НБУ 10080,26грн. - три відсотка річних 43589,60грн. - індекс інфляції Загальна сума боргу складає 313209 грн. 71коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.05.2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволені в позовному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики від 12.12. 2017 року та договором позики від 23.03. 2018 року що становить 201365 грн., облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 58174 грн. 85 коп., суму трьох відсотків річних від простроченої суми позики від 12.12.2017 року та 23.03.2018 року що становить 10080 грн. 26 коп. та індекс інфляції від простроченої суми позики від 12.12.2017 року та від 23.03.2018 року, що становить 43589 грн. 60 коп., а всього 313209 грн. 71 коп. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3132,10грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1100грн. 26.06.2020 року [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.05.2020р. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14 січня 2021 року підготовчий розгляд справи закрито. В судове засідання позивач та його представник адвокат Татунець В.В. не з`явились. Від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Також зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. В судовому засіданні 22.02.2021 року відповідач позовні вимоги визнала частково та пояснила суду про те, що у неї існує заборгованість перед позивачем, але суму вказаної заборгованості можливо визначити лише після проведення взаєморозрахунків з позивачем. В судове засідання, призначене на 01.04.2021 року не з`явилася. Проте, на електронну адресу суду направила клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я. На підтвердження вказаного, до клопотання долучила довідку № 40, з якої вбачається, що остання 31.03.2021 зверталась за медичною допомогою. На момент огляду непрацездатна. Рекомендовано амбулаторне лікування. Разом з тим, з даної довідки не вбачається, що відповідач [PERSON] на час розгляду даної справи (01.04.2021), перебуває на лікуванні (амбулаторно чи стаціонарно), а відтак не має можливості прибути в судове засідання. А тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не з`явилася в судове засідання 01.04.2021 року без поважних причин При цьому, суд звертає увагу на те, що з моменту постановлення ухвали суду про скасування заочного рішення 29.09.2020 року відповідач неодноразово надавала суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із зверненням до лікаря (а.142,143,150,157). Також суд враховує правову позицію, викладену у\~постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, відповідно до якої Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. За таких обставин, у відповідності до ч. ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). В матеріалах справи містяться розписки з яких вбачається, що [PERSON] , взяла у борг у позивача наступні суми коштів: 12.12.2017р. 5500 доларів США в строк до 30.03.2018р. та 23.03.2018р. 3000 доларів США в строк до 01.05.2018р. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Окремо слід зазначити, що відповідачем визнається факт отримання нею від позивача в борг коштів в сумі 5500 доларів США та 3000 доларів США із подальшим зобов`язанням повернення вказаних коштів у строки зазначені у борговій розписці. Вказане вбачається із змісту поданої відповідачем заяви про перегляд заочного рішення. Так, згідно розписок позичальник [PERSON] зобов`язалася повернути суму позики отримані нею 12.12.2017р. в розмірі 5500 доларів США в строк до 30.03.2018р. та 23.03.2018р. у розмірі 3000 доларів США в строк до 01.05.2018р., однак в порушення умов договорів позики, взяті на себе зобов`язання не виконала і не повернула належні позивачу грошові кошти. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1\~\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження повного чи часткового погашення боргового зобов`язання за складеними нею розписками від 12.12.2017 та 23.03.2018р. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання не виконала, а отже зобов`язана повернути позивачу загальну суму боргу за договорами позики в розмірі 8500доларів США. В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року ( справа № 464/3790/16-ц ) зроблений наступний\~\~\~висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Разом з тим, суд враховуючи позицію позивача, який просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу саме в еквіваленті національної валюти України, то, з огляду на те, що офіційний курс валют НБУ станом на 10 грудня 2019 року, становить за 1 долар США - 23 грн.69коп., з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики від 12.12.2017р. в розмірі 130295грн., що є еквівалентом 5500 доларам США та за договором позики від 23.03.2018р. борг в розмірі 71070грн., що є еквівалентом 3000 доларів США, а всього 201365грн. Таким чином, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання, позивач має право на стягнення 3 % річних відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки 3% проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 та процентів за договором позики передбачених статтею 1048 Кодексу. Стягнення 3% процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти. Відповідно до розрахунків здійснених позивачем, розмір 3% річних за договором позики від 12.12.2017р. становить 6639 грн. 69 коп., а за договором позики від 23.03.2018р. становить 3440грн. 57 коп., а всього 3% річних за вказаними договорами позики становить 10080грн. 26 коп. Суд погоджується з таким розрахунком та вважає, що саме ця сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. За змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Тобто, офіційній індекс інфляції - це знецінення зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення інфляційних коштів, оскільки за договором позики кошти визначалися у валюті доларах США. Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Тому, враховуючи здійснений позивачем розрахунок, який суд вважає вірним, вимога позивача про стягнення процентів за договором позики від 12.12.2017р. в розмірі 38310,28грн. та за договором позики від 23.03.2018р. в розмірі 19864,57грн., а всього 58174,85грн., підлягає до задоволення в повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за позовом [PERSON] підлягають до часткового задоволення. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд приходить до наступних висновків. Звертаючись до суду з даним позовному, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3132,10грн, що підтверджується відповідною квитанцією № 0.0.1547979924.1 від 10.12.2019р. (а.с. 1) та понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1100грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги № 41/18 від 21.12.2018р., актом здачі-приймання наданих послуг від 14.02.2020р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру №51 від 14.02.2020р. За таких обставин, у відповідності до положень ст.ст.137, 141 ЦПК України слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача понесені ним витрати пов`язані із розглядом справи, а саме зі сплати судового збору в розмірі 2693,60грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 946грн., що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 526, 533, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: partial