Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

14 травня 2019 р. адвокат Карнаух Тетяна Вікторівна - представник позивача [PERSON] подала до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що позивач працював на підприємстві відповідача 16 років 5 місяців за професією водій автотранспортних засобів в Першотравневому кар`єрі в умовах, що характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У листопаді 2018 р. рішенням ЛЕК позивачу встановлено два професійних захворювання: 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом (L5, S1, C5, C6, C7), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів; 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) група А, ЛН першого-другого ступеня. Актом розслідування професійного захворювання від 21.12.2018 р. встановлено, що працюючи на підприємстві відповідача позивач внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених параметрів загальної транспортної вібрації та пилу з вмістом вільного кремнію діоксиду 10-70%. Висновком МСЕК від 21.03.2019 р. позивачу встановлено 55% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності первинно з 11 березня 2019 р. з переоглядом в 2020 році. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися образ та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 146 055 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, а також 3 900 грн. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. Ухвалою суду від 24.05.2019 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 31.07.2019 р. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи без її участі та про підтримку позовних вимог (вх.№14070 від 30.07.2019 р.). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням позиції викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№14044 від 30.07.2019 р.). Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача (вх. №10787 від 10.06.2019 р.). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці працював у ПрАТ «Північний ГЗК» з 11.07.2002 р. по 28.02.2019 р. за спеціальністю водій автотранспортних засобів в кар`єрі. 28.02.2019 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 17-20). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області Державної служби України з питань праці вих. №615/4.6-7 від 10.08.2018 р. умови праці [PERSON] за період роботи з 11.07.2002 р. по даний час - водієм автотранспортних засобів, гірничотранспортний цех № 1 ПрАТ «ПівнГЗК» визнано такими, що відносяться: -по вмісту аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); -по рівню речовин загальнотоксичної дії - до 2 класу (допустимі); -по рівню вібрації загальної - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); -по рівню шуму - до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); -по показникам мікроклімату - до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); -по важкості праці - до 3 класу 3 ступеню (шкідливі); -по напруженості праці - до 3 класу 1 ступеню (шкідливі) - а.с. 22-26. З медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність професійного характеру захворювання від 20.11.2018 р. протокол №1665 вбачається, що [PERSON] встановлені два професійні захворювання з діагнозами: 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом (L5, S1, С5, С6, С7), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів; 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Група «А». Легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с. 9-10). Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2018 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено: загальна вібрація 67 дБ при нормативному 65 дБ; аерозоль переважно фіброгенної дії з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SіО2) у пилу від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,8 рази перевищує ГДК (5,6 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3) згідно ГОСТ-12.1.005-88 «Общие санитарно-гигиенические требования к воздуху раб очей зоны» (а.с. 4-6). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №054449 від 21.03.2019 р. позивачу первинно встановлено 55% втрати працездатності по професійному захворюванню (40% - вібраційна хвороба; 15% - ХОЗЛ) та третю групу інвалідності первинно з 11.03.2019 р. до 01.04.2020 р., дата переогляду 01.03.2020 р. по причині професійного захворювання. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами; виробами медичного призначення; санаторно-курортне лікування;напівжорсткий поперековий корсет (а.с. 7-8). З дослідженого в судовому засіданні п. 16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2018 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи водієм автотранспортних засобів в кар`єрі виконував роботи з керування автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, керував спеціальним обладнанням, яке встановлене на цих автотранспортних засобах, забезпечував та перевіряв технічний стан автотранспортного засобу перед виїздом на лінію та після повернення з рейсу, виконував роботи з щоденного технічного обслуговування автотранспортного засобу, виконував регулювальні роботи. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених параметрів загальної транспортної вібрації та пилу з вмістом вільного кремнію діоксиду 10-70%. Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 20.11.2018 р. № 1665 підставою для встановлення професійного захворювання послужив профмаршрут: - 1991-1994, 1999-2000 - водій автомобіля в кар`єрі ПрАТ «ЦГЗК»; - 11.07.2002 - по теперішній час - ПрАТ «ПівнГЗК», ГТЦ-1, водій автотранспортних засобів в кар`єрі (а.с. 5). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 21.12.2018 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У судовому засіданні встановлено, що в зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 55% та йому встановлена 3-тя група інвалідності з 11.03.2019 р. до 01.04.2020 р. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, необхідністю проходити лікування (про що свідчать виписні епікризи, а.с. 11-12, 13-14, 15-16), вимушеним прийманням ліків, неможливістю глядіти своїх онуків та допомагати по господарству своїй родині, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 16 років 05 місяців, йому встановлено первинно 55 % втрати працездатності та третю групу інвалідності з 11.03.2019 р. до 01.04.2020 р., а також характер професійних захворювань, пов`язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 146 055 грн. посилався на розрахунки, здійснені виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2019 року (4 173 грн. х 35=146 055 грн.). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 63 000 грн. за встановлені первинно 55 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. З огляду на викладене необхідно стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно прибуткового касового ордеру № 17 від 08.04.2019 р. Карнаух Т.В. отримала від [PERSON] 3 900 грн. за договором про надання правової допомоги (а.с. 29), що узгоджується з актом приймання - передачі правової допомоги відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 17/19 від 08.04.2019 р. (а.с. 31). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь [PERSON] 3 900 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial