Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

30 липня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні приватною власністю та виселення з житлової квартири без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2014 року їй належить на праві власності житлова квартира загальною площею 43,8 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. по [ADDRESS]. Вказує, що вона є одноособовою власницею вищевказаної квартири, в квартирі зареєстровані зять та дочка. Також в квартирі проживає без реєстрації місця проживання та її на те згоди відповідач [PERSON], який зареєстрований в [ADDRESS], співвласником якої він являється. Позивач посилається на те, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24 квітня 2014 року були задоволені позовні вимоги колишньої співвласниці квартири [PERSON] та припинено право власності батька відповідача [PERSON] на 1/2 частину зазначеної квартири зі сплатою йому грошової компенсації за його частку в квартирі. Після розгляду справи в апеляційному суді Волинської області рішення суду набрало законної сили і [PERSON], зареєструвавши своє право власності на квартиру в цілому, подарувала її своєму сину [PERSON], який в листопаді 2014 року продав квартиру позивачу [PERSON] Після здійснення відчуження квартири [PERSON] звернувся з касаційною скаргою до Вищого Спеціалізованого суду, який частково задовольнив його касацій\-ну скаргу та скасував рішення Нововолинського міського суду Волинської області з підстав неповноти з'ясування обставин справи та направив її на новий судовий розгляд. Оскільки [PERSON] на цей момент вже не була власницею квартири, ухвалою Іваничівського ра\-йонного суду Волинської області, який розглядав справу її було залишено без розгляду. Батько відповідача [PERSON] звернувся до Нововолинського міського суду з позовом про витребування майна з чужого незаконого володіння, а саме 1/2 части\-ни належної позивачу [PERSON] квартири по [ADDRESS]. На момент розгляду справи власницею квартири була позивач [PERSON] Рішенням Нововолинського міського суду від 20 квітня 2015 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири, однак рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 червня 2015 року рішення Нововолинського міського суду від 20 квітня 2015 року було ска\-соване, у задоволенні позову [PERSON] про витребування майна, а саме 1/2 ча\-стини квартири, було відмовлено, рішення суду набрало законної сили. Позивач зазначає, що являючись власницею квартири позбавлена можливості користуватись нею, оскільки у квартирі проживає відповідач [PERSON], який ко\-ристується квартирою позивача та чинить їй перешкоди у користуванні нею, змі\-нив замок на вхідних дверях і позивач не має можливості потрапити в свою квартиру. Відповідач не оплачує комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість по комунальним платежам, яка станом на 01 квітня 2015 року становить 4296,27 грн., договір найму квартири між позивачем та відповідачем не укладався. Позивач просила виселити відповідача [PERSON] з належної їй житлової квартири по [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення. 16 травня 2016 року позивач [PERSON] подала до суду заяву в порядку ст.31 ЦПК України про зміну позовних вимог. Заяву обгрунтувала тим, що рішенням апеляційного суду Волинської об\-ласті від 02.02.2016 року задо\-волено позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незакон\-ного володіння та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири по [ADDRESS]. Позивач являється власником 1/2 частини вищезазначеної квартири. Вказує, що вона не давала згоди [PERSON] на користування квартирою. [PERSON] поселив свого сина в квартирі без її на те згоди. Вважає, що те що [PERSON] є членом сім'ї співвласника квартири [PERSON] не надає [PERSON] права на користування квартирою. Угоди між нею та [PERSON] щодо порядку користування квартирою не було. Тому позивач просила виселити відповідача [PERSON] з житлової квартири по [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення, встановити порядок користування квартирою по [ADDRESS], виділивши їй у користування житлову кімнату площею 16,3 кв.м., [PERSON] житлову кімнату площею 11,4 кв.м. Інші нежитлові приміщенн квартири: кухню, ванну кімнату, коридор за\-лишити у нашому спільному користуванні, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, співвласницею, якої вона являється. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала з підстав наведених у ній, просила позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнали. Пояснили суду, що відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру, як член сім'ї співвласника [PERSON] за згодою останнього в той період коли власниками спірної квартири був відповідач [PERSON] та його сестра [PERSON] за усною домовленістю з нею. З моменту вселення він займає кімнату меншу за площею, інша кімната закрита на ключ. Будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою [PERSON] не чинить, тому підстав для його виселення немає. Також відсутні підстави для визначення порядку користування квартирою, оскільки порядок користування визначений і [PERSON] користується лише однією кімнатою. Просили в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2014 року [PERSON] була власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованого 17.11.2014 року вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер [NUMBER], виданого 17 листопада 2014 року приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області [PERSON], придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Із технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що дана квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 27,7 кв.м., в тому числі 1-а кімната 11,4 кв.м., 2-а кімната 16.3 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., вбиральні (сполученої) 3,4 кв.м., коридору 5,2 кв.м., балкону (тераси) 0,7 кв.м. (а.с.99-100). Із довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 06.10.2014 року, виданої ЖКП №1 Нововолинської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] та його дружина [PERSON] (а.с.6). Із квитанцій по нарахуванню комунальних послуг вбачається, що за адресою: [ADDRESS] рахується заборгованість по оплаті комунальних послуг (а.с.7-10). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 14.08.2014 року надсилалось [PERSON] попередження про необхідність звільнення в строк до 22.08.2014 року належної йому квартири, дане попередження не підписане [PERSON] (а.с.11-13). Із листа Нововолинського МВ УМВС України у Волинській області №2577 від 15.10.14р. вбачається, що згідно журналу єдиного обліку протягом 2014 року в Нововолинському МВ УМВС зареєстровано одне повідомлення гр. [PERSON], з приводу того, що його не впускає в квартиру гр. [PERSON], що мало місце 27.08.2014 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано в [NUMBER], матеріал списано в справу №2183 від 27.08.2014 року (а.с.14). В судовому засіданні з рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 квітня 2015 року встановлено, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] до 03 червня 2014 року належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та його сестрі [PERSON] (а.с. 77-83). 24 квітня 2014 року рішенням Нововолинського міського суду задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та припинено його право власності на 1/2 частку спірної квартири із стягненням в користь [PERSON] вартості цієї частки, яке ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03 червня 2014 року залишено без змін (а.с. 77-83). 10 вересня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] задоволена, а рішення Нововолинського міського суду та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 77-83). 05 липня 2014 року [PERSON] відчужила спірну квартиру в користь свого сина [PERSON], уклавши договір дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Пасюк Л.О. (а.с. 77-83). 11 листопада 2014 року ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації цієї частки залишено без розгляду за заявою позивача, оскільки на той час вона не булла власником спірної квартири (а.с. 77-83). 17 листопада 2014 року, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: [NUMBER], виданого 17 листопада 2014 року [PERSON] набула права власності на спірну квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 77-83). З рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 квітня 2015 року, частково зміненого в частині стягнення судових витрат рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2016 року вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 (одну другу) частину спірної квартири (а.с. 77-83). Дане рішення Нововолинського міського суду Волинської області, частково змінене в частині стягнення судових витрат рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2016 року, вступило в законну силу, а тому згідно ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені цим рішенням не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що на даний час спірна квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] і кожному з них належить по 1/2 частці даної квартири (а.с. 92-94). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є сином відповідача [PERSON], що підтвердили кожна із сторін в судовому засіданні. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS],як член сім'ї співвласника [PERSON] за згодою останнього в той період коли власниками спірної квартири був він та його сестра [PERSON], за усною домовленістю з нею. Суд вважає, вселення [PERSON] у спірну квартиру правомірним, з тих підстав, що позивачем та її представником суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що попередні співвласники спірної квартири, а саме [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду чи до інших компетентних чи правоохоронних органів із вимогами про виселення [PERSON] із спірної квартири. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази додаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач та її представник не надали суду будь-яких належних доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] як член сім'ї відповідача [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, як і не надано доказів самоправного зайняття [PERSON] спірної квартири, а тому відсутні підстави для виселення відповідача [PERSON] із спірної квартири. Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як було зазначено вище, спірна квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] і кожному з них належить по 1/2 частці даної квартири. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою слід задоволити та виділити кожному із співвласників у володіння та користування ту частини спірної квартири в натурі, яка відповідає частці кожного із них у праві спільної часткової власності. При цьому при, суд враховує, те, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що з моменту вселення у спірну квартиру по даний час його син [PERSON] займає меншу кімнату площею 11,4 м. кв., а більша кімната закрита на ключ, а також те що позивач [PERSON] є інвалідом другої групи по зору довічно, а тому суд визначає наступний порядок користування двохкімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: позивачу [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 16,3 кв.м., [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 11,4 кв.м. Інші нежитлові приміщення квартири: кухню, вбиральню (сполучену), коридор, балкон (терасу) залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] та зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні житловою кімнатою площею 16,3 кв.м., кухнею, вбиральнею (сполученою), коридором, балконом (терасою) у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] на підставі Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, дана обставина підтверджена документально (а.с.2). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial