Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

10 січня 2014 року Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання незавершеного будівництвом будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В позовних вимогах зазначає, що 27.01.2001 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАГС Печерського РУЮ у м. Києві, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27,02.2013 року, шлюб між Позивачкою та її колишнім чоловіком [PERSON] розірвано. Ведення спільного господарства подружжям було припинено 29.05.2012 року. За час шлюбу Позивачем та відповідачем було спільно збудовано двоповерховий житловий будинок мансардного типу загальною площею 205,3 кв.м., літній будинок для відпочинку, встановлено огорожу та ворота, благоустроєно земельну ділянку за адресою; [ADDRESS]. На час припинення ведення спільного ведення господарства вищезазначений будинок з надвірними спорудами було добудовано та облаштовано на 99,99 % що підтверджуються Висновком № 1-08/2012 від 02.08.2012 року будівельно-технічного експертного дослідження незалежного судового експерта Комашко Романа Вікторовича. В процесі проведення експертизи та розрахунку вартості матеріалів було встановлено, що загальна вартість будівельних матеріалів, інженерних комунікацій та обладнання використаного під час будівництва будинку та інфраструктури, у відповідності до наданих платіжних документів на 31.12.2011 року, становить: 1 504 493 (один мільйон п'ятсот чотири тисячі чотириста дев'яносто три) гривні. Вартість будівельних робіт на 31.12.2011 року, без врахування матеріалів, становить: 988 500,65 (дев'ятсот вісімдесят вісім тисяч п'ятсот одну) грн. Загальна вартість будівництва на 31.12.2011 року, становить: 2 492 994 (два мільйони чотириста дев'яносто дві тисячі дев'ятсот дев'яносто чотири) грн. В позовних вимогах зазначає, що її колишній чоловік умисно за час шлюбу не здав цей будинок в експлуатацію, щоб здати цей будинок в експлуатацію вже після розірвання шлюбу як своє особисте майно та позбавити Позивачки права на цей будинок. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України,Сімейного кодексу України позивачка просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 32231868800:03:019:0028, площа 0,059 га). В порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1246049 грн.(Один мільйон двісті сорок шість тисяч сорок дев'ять гривень) грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові та доповненнях до позовної заяви. Представник Відповідача та Відповідач просили відмовити в задоволенні позовних вимог, надали до суду письмові заперечення проти позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. З огляду на ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до позиції, висвітленої у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК УРСР ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р.), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. встановлено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1). Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2). Як встановлено матеріалами справи, за час шлюбу Позивачем та відповідачем було спільно збудовано двоповерховий житловий будинок мансардного типу загальною площею 205,3 кв.м., літній будинок для відпочинку, встановлено огорожу та ворота, благоустроєно земельну ділянку за адресою; [ADDRESS]. На час припинення ведення спільного ведення господарства вищезазначений будинок з надвірними спорудами було добудовано та облаштовано на 99,99 % що підтверджуються Висновком № 1-08/2012 від 02.08.2012 року будівельно-технічного експертного дослідження незалежного судового експерта Комашко Романа Вікторовича. Суд не бере до уваги посилання відповідача на судові рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2013 року та від 23 серпня 2013 року по справі №330/1066/13 оскільки вони винесені після фактичного набуття Сторонами по справі права спільної сумісної власності на спірне майно що підтверджується висновком № 1-08/2012 від 02.08.2012 року будівельно-технічного експертного дослідження незалежного судового експерта Комашко Романа Вікторовича. Так, за ч.1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 зазначається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, відповідно до вищенаведених правових норм, виходячи з рівності часток подружжя, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій згідно приписів ст.71 СК України, суд вважає за можливе позов задовольнити частково та визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на сторони в рівних частинах та стягнути з відповідача на користь позивача витрачений та документально підтверджений судовий збір в сумі 1827 гривень.

Outcome: partial