Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.07.2015 в розмірі 184950 грн., яка складається з основного боргу в сумі 79500 грн., 3% річних - 7155,00 грн., пені - 74316,17 грн., індексу інфляції -31134,32 грн. Також просить стягнути з відповідача судовий збір та витрати за надання правничої допомоги. Свої вимоги мотивував тим, що 02.07.2015 між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за яким, він передав відповідачу грошові кошти в сумі 3000 доларів США з кінцевим терміном повернення 02.07.2016. На підтвердження укладення договору відповідач [PERSON] 02.07.2015 написав відповідну розписку про отримання вказаної суми грошових коштів. Не зважаючи на те, що строки повернення суми позики, передбачені розпискою, закінчилися, відповідач [PERSON] станом на час звернення до суду, борг не повернув. На його неодноразові звернення з цього приводу відповідач не реагує, зустрічей уникає, на телефонні дзвінки не відповідає. Зазначені обставини змісили його звернутися до суду з даним позовом. Представник [PERSON] , - [PERSON] в судовому засіданні в повному позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник [PERSON] , - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне. Із наданої суду розписки датованої 02.07.2015 вбачається, що [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 доларів США і зобов`язався повернути їх до 02.07.2016. Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути зазначені умовні одиниці до певного строку, однак не виконав зобов`язання. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст. 3 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Верховний суд у постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц нагадав, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до певного строку. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Так, враховуючи, що в борговій розписці від 02.07.2015 був встановлений строк виконання грошового зобов`язання, а саме, [PERSON] повинен був повернути [PERSON] борг за вказаною розпискою до 02.07.2016, позичальник своєчасно не повернув суму позики, тобто прострочив виконання, вимога кредитором пред`явлена, тому суд вважає, що [PERSON] зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три відсотки річних від простроченої суми, відповідно до наступного розрахунку. Щодо розрахунку 3% річних, що нараховуються на суму боргу 79500, 00 грн. за розпискою від 02.07.2015, судом встановлено, що кількість днів прострочення з 02.07.2016 (перший день прострочення) по 02.07.2019(дата, станом на яку здійснено розрахунок [PERSON] ) складає 1095 днів. Тож, 79500*3*1095:365:100=7155 грн. 00 коп. З приводу позовної вимоги про стягнення пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за весь час прострочення в сумі 74316 грн. 17 коп. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Водночас, відповідно ст.258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (пені штрафу) застосовується позовна давність в один рік. В зв`язку з тим, що строк позики закінчився 02.07.2016 року, позивач мав право на звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки до 03.07.2017, однак позов подано 03.07.2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку, що у свою чергу є підставою для відмови в задоволені даної позовної вимоги. В зв`язку з наведеним, відповідно ст.258, 267 ЦК України вимога позивача про стягнення нарахованої пені в розмірі 74316 грн.17 коп., задоволенню не підлягає. З приводу втрат від інфляції суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Статтею 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Водночас, Верховним судом у постанові від 22.06.2020 у справі №524/4946/16-ц зазначено, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент Євро) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. З урахування вищевикладеного, оскільки [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути кошти в у тому ж розмірі (еквівалент Доллару США), нараховані позивачем інфляційні витрати в розмі 31134,32 грн., стягненню не підлягають. Таким чином, суд дійшов до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 02.07.2015 в розмірі 86655 грн. 00 коп., яка складається з суми позики в розмірі 79500 грн., 3% річних - 7155 грн. 00 коп. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] на 46,85%, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 359 грн. 99 коп. Решту судового збору в сумі 408 грн. 41 коп. слід віднести на рахунок позивача. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження надання позивачу правничої допомоги суду надано підтверджуючі документи. Однак, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, а саме, задоволенням їх на 46,85 %, суд вважає за необхідне стягнути витрати з правової допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненю вартість витрат за надання правничої допомоги в сумі 2342, 50 грн. На підставі викладеного та керючись ст.ст.526, 547, 549, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.13, 76-81, 137, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

Outcome: partial