Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до КП «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради, [PERSON] міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що він працював у КП «СУБ «Митниця» на посаді тракториста. 11.11.2016 він був звільнений з роботи на підставі п. 5 ст. 36 КзПП України (переведення на іншу роботу до КП «Соснівська СУБ» ЧМР). Цього ж дня, він отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку. На день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 1485,41 грн. При цьому, директор КП «СУБ «Митниця» обґрунтував це відсутністю на підприємстві коштів. В подальшому, він та інші колишні працівники підприємства зверталися до директора КП та до власника КП [PERSON] міської ради з питань виплати заборгованості по зарплаті, але їм повідомлялось про наявність рішення [PERSON] міської ради від 28.10.2016 №1412 «Про внесення змін до рішення виконкому [PERSON] міської ради від 21.10.2007 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси», за яким КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел виплати заборгованості по зарплаті. Крім того, колишні працівники підприємства зверталися до міського голови та директора департаменту щодо невиплати зарплати, на що було отримано відповідь, за якої повідомлено про те, що департаментом розроблено проект рішення щодо надання КП «СУБ «Митниця» фінансової підтримки для виплати заборгованості по зарплаті, який винесено на розгляд депутатських комісій і в подальшому буде запропоновано на розгляд депутатському корпусу ЧМР. Згідно із ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» проводиться компенсація працівником втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати. Крім того, положеннями ч. 5 ст. 95 КЗпП України також передбачена виплата заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Згідно довідки КП «СУБ «Митниця» його середньоденний заробіток становить 226,46 грн. Період невиплати заробітної плати з 11.11.2016 по 10.05.2017 - 123 дня, тобто середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 226,46 грн. х 123 = 27854,58 грн. За період часу з 11.11.2016 по 10.05.2017 сума компенсації частини заробітної плати (інфляційні втрати) становить 100,6 грн. Також вказує, що внаслідок дій відповідачів йому завдано моральної шкоди, оскільки не отримання зарплати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають у нього додаткових зусиль для організації свого життя. Його родина вимушена відмовлятися від задоволення життєво-важливих потреб, він постійно несе моральні страждання, оскільки весь час переживає з приводу існування своєї сімї. Винним у не виплаті підприємством заробітної плати вважає насамперед [PERSON] міську раду, оскільки вона є одноосібним власником КП «СУБ «Митниця»; місцева громада в особі ЧМР є одноосібним власником майна, яке ще нещодавно було закріплене за [PERSON] підприємством; єдиним видом діяльності підприємства є комплексне обслуговування обєктів та єдиним джерелом доходу були надходження за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території; рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 1412 від 28.10.2016 був змінений перелік виконавців ЖКП населенню міста, і внаслідок реорганізації саме цього рішення [PERSON] підприємство залишилось без майна та без господарської діяльності, тобто вважає, що наявний безпосередньо причинно-наслідковий звязок між діями власника підприємства та не виплатою зарплати працівникам підприємства при звільненні. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути солідарно з [PERSON] міської ради та КП «Служба утримання будинків «Митниця» на користь [PERSON] суму нарахованого та невиплаченого доходу за листопад 2016 року в сумі 1485,41 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 27854,58 грн.; компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) в сумі 100,6 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн. 24.07.2017 позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог в якій просив суд стягнути із відповідачів в солідарному порядку середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав частково. Позовні вимоги стосовно стягнення грошових коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 100,6 грн. просив залишити без розгляду. Іншу частину позовних вимог просив задоволити. В судове засідання представник відповідача КП «Служба утримання будинків «Митниця» не зявився, про причину не явки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Не скористався правом надання заперечень проти позову. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] щодо позовних вимог заявлених до [PERSON] міської ради просив в задоволенні позову відмовити повністю оскільки вони, на його думку, є безпідставними, посилаючись на положення ч. 1 ст. 176 ЦК, ст.ст. 77, 78 ГК та Статуту КП «Служба утримання будинків «Митниця. Крім того, зазначив, що рішення виконкому [PERSON] міської ради №1412 є чинним на час судового розгляду справи. Заробітна плата повинна сплачуватися комунальним підприємством, яке на даний час не ліквідоване, а не власником [PERSON] міською радою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 100,6 грн. підлягають залишенню без розгляду, а інші позовні вимоги до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні позивач [PERSON] звернувся до суду із клопотанням про залишення позовних вимог про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на його користь грошових коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 100,6 грн. без розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо позивач звернувся із заявою з цього приводу. А тому, Суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, з метою забезпечення права позивача на власний розсуд розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 100,6 грн. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до наказу № 333 к від 11.11.2016 [PERSON] звільнений з роботи, з посади тракториста, з 11.11.2016, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП (в звязку із переведенням до КП «Соснівська служба утримання будинків» [PERSON] міської ради. Дані обставини підтверджуються записом у трудовій книжці позивача. Відповідно до довідки виданої КП «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради 31.03.2017 за № 21, нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за листопад 2016 становить 1485,41 грн. Обчислення середнього заробітку проводиться в порядку встановленому постановою КМУ № 100 від 08.02.1995. Згідно вимог вищевказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Період невиплати позивачу заробітної плати за період з 11.11.2016 по 25.07.2017 становить 188 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку по день винесення судом рішення становить 42574,48 грн.(226,46 х 188). Станом на час розгляду справи, встановлено, що КП «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради (код 36701739) не ліквідоване, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань МЮУ. Відповідно до статуту КП «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради, затвердженого рішенням ЧМР від 16.12.2010 №2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі [PERSON] міської ради (п.1.2). Відповідно до способу утворення підприємство є унітарним (п. 1.4). [PERSON] підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням. (п. 1.8). Органом управління підприємства є департамент житлово-комунального комплексу виконкому [PERSON] міської ради (п.1.3). Основні напрямки діяльності підприємства визначені у розділі 2 Статуту. Як передбачено п.1.6 Статуту, підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих ЧМР, з правом найму працівників. Відповідно до п.п. 3.4, 3.5 Статуту, підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточний і інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, штампи та фірмові бланки. Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями усім належним йому на праві господарського відання майном, згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобовязаннями держави, власника та органу управління. Як визначено у п.3.7 Статуту, підприємство самостійно планує і провадить свою виробничо-господарську та іншу діяльність, а також визначає заходи соціального розвитку трудового колективу на основі і відповідно до законодавства та цього Статуту. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (п.3.9). Власник (виконавчий комітет власника, орган управління та інші) не має права втручатись у оперативну діяльність підприємства. Трудовий колектив підприємства складається з осіб, які беруть участь у його діяльності на основі трудового договору, а також інших форм, які регулюють трудові відносини працівників з підприємством. Умови організації та оплати праці членів трудового колективу підприємства, а також їх соціального захисту та страхування визначаються відповідно до вимог чинного законодавства України (п.п. 5.7, 5.9 Статуту). Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (п.6.4). Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 11.05.2017) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі № 4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, оскільки згідно довідки виданої КП «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради 31.03.2017 за № 21, нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за листопад 2016 становить 1485,41 грн., остання підлягає до стягнення з відповідача КП «СУБ «Митниця» на користь позивача, з відрахуванням обовязкових платежів. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві та звільнення з посади директора КП «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради [PERSON] не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини позивача, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то суд враховує обставину про відсутність між сторонами спору про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника - розмір заборгованості визнається відповідачем [PERSON] підприємством «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради, що підтверджується довідкою виданою підприємством. Оскільки період затримки виплати заробітної плати позивачу становить 188 днів (з 11.11.2016 по 25.07.2017, середньоденний розмір зарплати позивача становить 226,46, а тому до стягнення з відповідача КП«СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради підлягають кошти за затримку розрахунку у розмірі 42574,48 (188 х 226,46 =39315,90). Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями ВСУ у справі № 6-113цс16 від 27.04.2016, у справі № 6-60цс13 від 03.07.2013. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем КП «СУБ «Митниця» моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних їй грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачеві не виплачено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково у розмірі 500 грн. Що стосується позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] міської ради та [PERSON] підприємства «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради на користь позивача зазначених вище виплат, то в цій частині вони не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах Закону. Так, відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України, держава, [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено частинами 1-3 статті 78 Господарського Кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Отже, у даному випадку саме [PERSON] підприємство несе відповідальність за невиплату своєму колишньому працівникові заробітної плати, відповідних нарахувань та відшкодування моральної шкоди, враховуючи норми Кодексу Законів про працю України. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача КП «СУБ «Митниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 1280 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: partial