Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

у червні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Реверу І.К. звернулась до суду із позовом до відповідача АТ «Альфа-Банк», в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача суму переплачених коштів комісійної винагороди за кредитним договором № 501082615 від 06.11.2018 року, сплачені позивачем на виконання п.п.б п.1 розділу за обслуговування кредиту в сумі 18292,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 7000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено те, що 06.11.2018 року позивач прийняла пропозицію (акцепт) на укладення угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з АТ «Альфа-Банк» на умовах строковості, зворотності та платності строком на 3 роки, за умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 30000,00 грн. Крім того, позивачем було укладено шляхом підписання заяви із відповідачем договір добровільного страхування ризиків позичальника. Не погоджуючись із умовами договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування, передбачених п.п. б п. 1 розділу угоди про надання кредиту № 501082615, позивач звернулась до суду за захистом прав споживача та просила суд визнати п. 1 розділу «Умови споживчого кредиту» угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 06.11.2018 року недійсним та виключити з графіку платежів та розрахунку вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, що є додатком № 1 до договору, платежі за розрахунково-касове обслуговування в сумі 797,76 грн. з моменту укладення угоди, тобто із 06.11.2018 р. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04.08.2020 року у справі № 766/8096/20, позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Херсонського апеляційного суду від 30.09.2020 року, було визнано недійсним підпункт «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту, та стягнуто із АТ «Альфа Банк» на користь позивача сплачені нею на виконання підпункту «б» пункту 1 розділу угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року комісійну винагороду за обслуговування кредиту у сумі 3005,94 гривень. Позивач вказує, що крім переплачених нею коштів в сумі 3005,94 грн., ще було надмірно сплачено кошти на виконання цього пункту в сумі 18292,00 грн., які були перераховані позивачем відповідачу 06.08.2020 р. після ухвалення судом першої інстанції рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог. Позивач не могла в суді апеляційної інстанції збільшити розмір позовних вимог. В листопаді 2020 року позивачем була направлена претензія-вимога до банку про повернення коштів на загальну суму 21297,94 грн., однак, відповідач листом надав відповідь, що із банку за рішенням апеляційної інстанції були стягнуті кошти в сумі 3005,94 грн., та вказаним судовим рішенням не зобов`язано банк вчиняти будь-які інші дії або сплатити додаткові кошти на користь позивача. В зв`язку з тим, що відповідач не виконав рішення суду апеляційної інстанції в добровільному порядку, позивач вимушена була звернутись до державної виконавчої служби, якою було відкрито виконавче провадження з примусового виконання та 04.12.2020 року позивачу були перераховані кошти в сумі 3005,94 грн. Однак, кошти в сумі 18292,00 грн., які були сплачені позивачем за умовами підпункту договору, який було визнано в подальшому недійсним, банком повернуто не було. Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 30.09.2020 року було залишено без змін. Позивач зазначає, що оскільки судом було прийнято рішення про визнання недійсним підпункту «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту, позивачем було надмірно сплачено на користь банку суму в розмірі 18292,00 грн., яку відповідач в добровільному порядку повертати не бажає, а відтак позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав та просить стягнути вказану суму із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. Позивач та її представник після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 06.11.2018 року позивач прийняла пропозицію (акцепт) на укладення угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з АТ «Альфа-Банк» на умовах строковості, зворотності та платності строком на 3 роки, за умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 30000,00 грн. Крім того, позивачем було укладено шляхом підписання заяви із відповідачем договір добровільного страхування ризиків позичальника. Не погоджуючись із умовами договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування, передбачених п.п. б п. 1 розділу угоди про надання кредиту № 501082615, позивач звернулась до суду за захистом прав споживача та просила суд визнати п. 1 розділу «Умови споживчого кредиту» угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії від 06.11.2018 року недійсним та виключити з графіку платежів та розрахунку вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, що є додатком № 1 до договору, платежі за розрахунково-касове обслуговування в сумі 797,76 грн. з моменту укладення угоди. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04.08.2020 року у справі № 766/8096/20, позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Херсонського апеляційного суду від 30.09.2020 року у справі № 766/8096/20, було визнано недійсним підпункт «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту, та стягнуто із АТ «Альфа Банк» на користь позивача сплачені нею на виконання підпункту «б» пункту 1 розділу угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року комісійну винагороду за обслуговування кредиту у сумі 3005,94 гривень. Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 30.09.2020 року було залишено без змін. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач вказує, що крім переплачених нею коштів в сумі 3005,94 грн., ще було надмірно сплачено на користь банку кошти за виконання підпункту «б» пункту 1 розділу угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року комісійну винагороду за обслуговування кредиту у сумі в сумі 18292,00 грн., який було визнано в судовому порядку недійсним. Судом встановлено, що дійсно 12.08.2020 року позивачем були перераховані кошти в зазначеній сумі, що підтверджується наявними у справі доказами, які стороною відповідача не спростовані. В листопаді 2020 року позивачем була направлена претензія-вимога до відповідача про повернення коштів на загальну суму 21297,94 грн. Постановою старшого державного виконавця Голосіївського РВДВС у м. Києві від 02.12.2020 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 766/8096/20 від 09.11.2020 року про стягнення із АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] коштів в сумі 3005,94 грн. було закінчено, в зв`язку з його повним виконанням. Листом АТ «Альфа-Банк» від 07.12.2020 року, відповідач проінформував позивача, що за рішенням апеляційної інстанції із банку були стягнуті кошти в сумі 3005,94 грн., та вказаним судовим рішенням не зобов`язано банк вчиняти будь-які інші дії або сплатити додаткові кошти на користь позивача. Позивач зазначає, що оскільки судом було прийнято рішення про визнання недійсним підпункт «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501082615, обслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії від 06 листопада 2018 року щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту, позивачем було надмірно сплачено на користь банку суму в розмірі 18292,00 грн., які відповідач в добровільному порядку повертати відмовляється, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено той факт, що відповідач безпідставно набув майно, а саме: кошти позивача, які були перераховані на виконання підпункту договору, який за судовим рішенням було визнано недійсним, та зберігає їх на даний час без достатньої правової підстави, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу ці кошти. Відповідачем вказані обставини не спростовані доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, а також з огляду на те, що при подачі позову судовий збір сплачено не було, а відтак судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь держави. Крім того, в силу ст.ст. 133, 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі 7000,00 грн., підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, оскільки, суду були надані належні та достатні докази отримання та фактичної оплати позивачем наданих адвокатом послуг із правової допомоги для захисту своїх прав в цій справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved