Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

05.06.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Д» (далі - ТОВ «Стиль-Д»), в якому в редакції уточнених позовних вимог просила визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ТОВ «Стиль-Д» відбулося 23 липня 2014 року з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, визнати незаконним звільнення [PERSON] наказом від 21 липня 2014 року № 1263-к статтею 38 КЗпП України без застосування частини третьої цієї статті, визнати недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача 3468 грн. - суму вихідної допомоги, передбаченої статтями 34, 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн., стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 січня 2014 року вона була прийнята на роботу на посаду фахівця з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону в магазин № 547, який розташований за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 179, при цьому їй усно пояснили, що прийнята вона з випробувальним терміном. Наказом № 437-к від 19.03.2014 року позивача було офіційно прийнято на роботу на посаду фахівця з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону в магазин № 547, який розташований за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 179, однак вказаний наказ було видано без підпису керівника та печатки підприємства. При прийомі на роботу позивач в офісі компанії, на вимогу керівництва, для отримання заробітної плати підписала два договори: про відкриття, обслуговування та кредитування поточного рахунку фізичної особи № [NUMBER] та № [NUMBER] від 13.03.2014 року з ПАТ «Банк Кредит Дніпро». 15.07.2014 року позивачем було подано заяву про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Причина звільнення була вказана в заяві, а саме: систематичне ненадання керівником магазину № 547 [PERSON] затвердженого графіку роботи, систематичне ненадання керівником магазину № 547 [PERSON] часу на їжу, хамське і грубе ставлення керівника магазину № 547 [PERSON] по відношенню до співробітників, систематичне ненадання розрахункових листків нарахування заробітної плати із зазначенням кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, фактична зміна оплати праці в бік погіршення. Однак, позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 1263-к від 21.07.2014 року. Порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з чим позивач вважає, що на її користь підлягає стягненню моральна шкода, яка з урахуванням тривалості порушення, розумності і справедливості має складати 5000 грн. Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача в редакції уточнених позовних вимог підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. В подальшому до судового засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні та наданих до суду запереченнях пояснила, що проти позову заперечує в повному обсязі, та зазначила, що вказані позивачем [PERSON] в позові обставини не підтверджені жодним належним доказом, а базуються лише на припущеннях та на особистому суб'єктивному оцінюванні, що є порушенням ст. 60 ЦПК України. ТОВ «Стиль-Д» позовні вимоги не визнає в повному обсязі через їх недоведеність та необґрунтованість, що не надає [PERSON] право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та як наслідок на отримання вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 19.03.2014 року працювала у ТОВ «Стиль-Д» на посаді спеціаліста з продажів відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону, що підтверджується копію наказу про прийняття на роботу №437-к (а.с. 70). Позивачем до матеріалів справи було надано копію заяви від 15.07.2014 року, яка адресована директору ТОВ «Стиль Д» [PERSON], в якій вона просить звільнити її за власним бажанням з 23.07.2014 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, а саме: систематичне ненадання керівником магазину № 547 [PERSON] затвердженого графіка работи (ст.57,69 КЗпП); систематичне ненадання керівником маг. № 547 [PERSON] часу на їжу (ст. 66 КЗпП); хамське і грубе відношення керівника магазину № 547 [PERSON] по відношенню до співробітників; систематичне ненадання розрахункових листків нарахування заробітної плати з вказівкою кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій і т.п., фактична зміна оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) (а.с. 9). Згідно до копії листа ТОВ «Стиль Д» № 365 від 21.07.2015 року, направленого на адресу [PERSON], ТОВ «Стиль Д» повідомляє, що обставини, викладені [PERSON] у її заяві не підтверджуються відповідними доказами, та відповідач не вбачає порушення трудових справ [PERSON] та не погоджується з викладеною в заяві підставою звільнення (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) (а.с. 63). Наказом № 1263-к про припинення трудового договору від 21.07.2014 року, [PERSON] було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 82). До матеріалів справи сторонами було надано копію рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15.01.2015 року у цивільній справі №641/11237/14-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Стиль Д» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку. Зазначеним рішенням позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.05.2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2015 року було скасовано та у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено з інших підстав (а.с. 6-7,43-45). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У відповідності до ст. 44 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю колективного чи трудового договору (ст.38 і 39 КЗпП України) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Як вбачається з наказу № 1263-к про припинення трудового договору від 21.07.2014 року, позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України без виплати вихідної допомоги. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Така правова позиція була викладена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що працедавець при звільненні [PERSON] не вправі був самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є обґрунтованими. Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним внесеного відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, слід зазначити наступне. Питання щодо виготовлення трудових книжок, їх зберігання та внесення записів, зокрема про прийняття, переведення та звільнення працівника, регулюється відповідно Кабінетом Міністрів України (постанова «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301) та центральним органом виконавчої влади з питань праці, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція). Відповідно до відповідно до ст. 48 КЗпП України та п.1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Підпунктами 2.3. та 2.4 встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження) Відповідно до п. 2.6. У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. У відповідності до п.2.9. виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Згідно п. 4.1 зазначеної Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Позивач до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та скасування наказу про звільненням не зверталася. Даних про скасування наказу № 1263-к від 21.07.2014 року про звільнення [PERSON] чи визнання його не чинним до суду надано не було. Виходячи з наведеного, запис у трудовій книжці позивача від 23.07.2014 року було здійснено відповідачем у відповідності до чинного законодавства, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним внесеного відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ТОВ «Стиль-Д» відбулося 23 липня 2014 року з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, оскільки відповідач її звільнення не пов'язував з зазначеними позивачкою підставами звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У зв'язку з викладеним, не підлягають задоволенню також позовні вимоги позивача в частині про стягнення з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України та передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року. Суд, виходячи з наведеного, та враховуючи характер порушення прав позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Стиль Д» на користь позивача моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням суті позовних вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, суд вважає за доцільне частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення спричиненої моральної шкоди у розмірі 1500 грн. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині визнання незаконним звільнення позивача на підставі наказу № 1263-к від 21 липня 2014 року та стягнення моральної шкоди у розмірі 1500 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial