Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Харківського регіонального структурного підрозділу Украерорух за № 229/о від 14.09.2020 про звільнення [PERSON] з посади провідного юрисконсульта у зв`язку із скороченням штату; поновити її на посаді з 15.09.2020 та стягнути з Украерорух на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.09.2020 по день ухвалення рішення у справі та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., відшкодувати судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 27 грудня 2001 року вона працювала на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді юрисконсульта. З 1 січня 2012 року обіймала посаду провідного юрисконсульта Украероруху. Наказом № 14/о «З особового складу» від 13 січня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи з посади провідного юрисконсульта у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п. 6\~ст. 36 КЗпП України. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Украероруху та поновлено її на роботі, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 22 грудня 2018 року наказом Харківського РСП № 908 «Про внесення змін до штатного розпису Харківського РСП» виключено посаду провідного юрисконсульта Харківського РСП Украероруху з 1 квітня 2019 року. 24 січня 2019 року на виконання зазначеного наказу прийнято наказ Харківського РСП № 039/о «Про скорочення штату працівників Харківського РСП», яким вирішено скоротити в терміни передбачені законодавством України 1 штатну одиницю - посаду провідного юрисконсульта. 10 червня 2019 року прийнято наказ Харківського РСП № 252/о «Про звільнення працівника Харківського РСП у зв`язку зі скороченням штату», яким її звільнено з роботи згідно п. 1\~ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №641/5563/19-ц від 13.03.2020, визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 10.06.2019, [PERSON] поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Додатковим рішенням від 16.03.2020 по справі №641/5563/19-ц рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Наказом від 16.03.2020 [PERSON] поновлено на роботі на посаді провідного юрисконсульта. Однак, позивача фактично не допустили до роботи: їй не надавалися доручення про виконання певних задач, обумовлених її посадовою інструкцією, тривалий час їй не було обладнано робоче місце, не було надано доступу до програм, що забезпечують обмін документами на підприємстві, не оформлено довіреність на представництво інтересів підприємства. Наказом від 14.09.2020 [PERSON] звільнено з роботи 14.09.2020 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням штату та не виплачені кошти, передбачені Колективним договором, в якості соціальної гарантії при звільненні. [PERSON] зазначає, що її звільнення є протиправним, оскільки в Украерорусі змін в організації виробництва і праці не відбувалося. Заходи щодо скорочення штату працівників відповідачем не проводилися. Рішення про її звільнення прийнято з особистих мотивів, без відповідних об`єктивних передумов. Організаційною структурою Харківського РСП Украроруху передбачено посаду юрисконсульта за категоріями. Відповідачем порушено вимоги законодавства про працю щодо переважного права працівників на залишення на роботі. Адміністрацією заходи щодо визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників Украероруху, які займають аналогічні посади не проводилися, тому відповідачем не виконані вимоги ч.ч. 1,2 ст. 42 КЗпП України. Крім того, позивач зазначала, що її звільнення відбулося з порушенням ч. 2\~ст. 252 КЗпП України, оскільки вона є членом виборного профспілкового органу підприємства Харківська ППО ВП «ФПАРРІЗУ», яка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача, а до вищого виборного органу профспілкової організації відповідач взагалі не звертався з відповідним поданням. Відповідачем - Державного підприємства обслуговування повітряного руху України надано відзив на позов, я кому в обґрунтування заперечень проти позову зазначено, що з березня 2020 року на підприємстві введено простій у зв`язку з тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 на території України з 12.03.2020 року запроваджено карантин. Згідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Адміністрацією підприємства дотримано всіх вимог чинного законодавства щодо порядку звільнення позивача, зокрема здійснено персональне попередження [PERSON] про наступне вивільнення, надано їй перелік вакантних посад по підприємству, зроблено подання до Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ» про надання згоди на звільнення [PERSON] . Треті особи\~ [PERSON] та Харківська первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» правом на подання пояснень не скористалися. В судовому\~засіданні позивач\~ [PERSON] \~та її\~представник \~адвокат Лагутін\~І.В.\~позовні вимоги\~підтримали в\~повному обсязі. Треті особи - [PERSON] та Харківська первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» в судове засідання не з`явились, про дату,\~час і\~місце судового\~засідання повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача - Державного підприємства\~обслуговування повітряного\~руху України Нечай Н.С. у судове засідання не з`явилась, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із її перебування у відрядженні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, суд відзначає, що рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини покладає на сторони обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо їх стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд зобов`язаний проводити розгляд справ в розумний строк, а також запобігати зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами. Судом у відповідності до приписів процесуального закону забезпечено можливість відповідачу реалізувати його процесуальні права, зокрема надати відзив на позовну заяву, докази в обґрунтування своїх заперечень, крім того, судом було витребувано у відповідача документи та інформацію щодо звільнення позивача, однак відповідач не скористався наданими йому процесуальними можливостями. Враховуючи предмет спору поновлення на роботі незаконно звільненого позивача, а також неналежну процесуальну поведінку відповідача, суд не вбачає підстав для подальшого відкладення розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх кожний окремо та у сукупності, а також у їх взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що з 27 грудня 2001 року [PERSON] працювала на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (далі - Украерорух) на посаді юрисконсульта. З 1 січня 2012 року обіймала посаду провідного юрисконсульта Украероруху. Наказом № 14/о «З особового складу» від 13 січня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи з посади провідного юрисконсульта у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п. 6\~ст. 36 КЗпП України). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Украероруху та поновлено [PERSON] на роботі, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди. 22 грудня 2018 року наказом Харківського РСП № 908 «Про внесення змін до штатного розпису Харківського РСП» виключено посаду провідного юрисконсульта Харківського РСП Украероруху з 1 квітня 2019 року. 24 січня 2019 року на виконання зазначеного наказу прийнято наказ Харківського РСП № 039/о «Про скорочення штату працівників Харківського РСП», яким вирішено скоротити в терміни передбачені законодавством України 1 штатну одиницю - посаду провідного юрисконсульта. 10 червня 2019 року прийнято наказ Харківського РСП № 252/о «Про звільнення працівника Харківського РСП у зв`язку зі скороченням штату», яким [PERSON] звільнено з роботи згідно п. 1\~ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 641/5563/19-ц від 13.03.2020 р., визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 10.06.2019 р. [PERSON] поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Додатковим рішенням від 16.03.2020 р. по справі № 641/5563/19-ц рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Наказом від 16.03.2020 р. [PERSON] поновлено на роботі на посаді провідного юрисконсульта. Наказом від 14.09.2020 р. [PERSON] звільнено з роботи 14.09.2020 р., згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. 14.09.2020 р. позивачу вручено копію наказу про звільнення та трудову книжку, із відповідним записом про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, 12 травня 2016 року рішенням профспілкової конференції Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ» [PERSON] обрано членом профспілкового комітету Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ». 05 лютого 2019 року проведено державну реєстрацію змін до відомостей про Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ», зокрема до складу профспілкового комітету організації включено [PERSON] та [PERSON] . Листом від\~05.08.2020\~р.\~№201 Харківська ППО ВП «ФПАРРІЗУ» відмовила у наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України, у часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII (далі - Конвенція). Згідно зі ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Тобто тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві на відповідачі. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач в обґрунтування позову посилався на те, в Украерорусі змін в організації виробництва і праці не відбувалося, організаційною структурою Харківського РСП Украероруху, затвердженої директором Украероруху 07.11.2017 та введеною в дію наказом Украероруху від 27.12.2017 р. №518 «Про введення в дію організаційних структур РСП та затвердження кількості штатних одиниць структурних підрозділів РСП (без служб ОПР)» в структурі Харківського РСП Украероруху передбачено посаду «юрисконсульт (за категоріями). В липні 2020 р. з підприємства звільнився [PERSON] , який обіймав посаду юрисконсульта в Харківському РСП. Відповідач наказом №698 від 07.07.2020 р. затверджено зміни до штатного розпису Харківського РСП, яким виключено з 10.07.2020 р. зі штатного розпису Харківського РСП посаду «юрисконсульт». Зазначені позивачем обставини не спростовано відповідачем, крім того вказані обставини узгоджуються з наданими письмовими доказами, зокрема листом від 05.08.2020 р. №201, яким Харківська ППО ВП «ФПАРРІЗУ» відмовила адміністрації підприємства у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем з посиланням на аналогічні обставини. Ухвалою суду від 28.12.2020 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано документи щодо скорочення посади «юрисконсульта» та звільнення [PERSON] , зобов`язано відповідача витребувані докази надати до суду до 15 лютого 2021 року. Зазначену ухвалу суду відповідачем не виконано, докази до суду не надано. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. На підставі викладеного, суд виходить з процесуальної презумпції доведеності обставин, на які посилався позивач, відносно яких відповідачем не надано витребувані документи та інформацію. Таким чином, станом на момент звільнення позивача в організаційній структурі Харківського РСП Украероруху була передбачена посада «юрисконсульт (за категоріями)» 1 одиниця. Змін до організаційної структури Харківського РСП Украероруху після виключення зі штатного розпису Харківського РСП посади «юрисконсульт» з 10.07.2020 р. Доказів наявності інших змін в організації виробництва і праці відповідачем не надано. Отже, наявність посади «провідного юрисконсульта», яку обіймала [PERSON] узгоджувалася з організаційною структурою Харківського РСП Украероруху. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідачем не доведено у встановленому процесуальним законом порядку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а також, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача, в тому числі, що відповідач не мав можливості перевести працівника на іншу роботу, дотримання відповідачем гарантій щодо переважного права на залишення на роботі, попередження за 2 місяці про наступне вивільнення тощо. Крім того, відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). Відповідно до частини третьої статті 43 КЗпП України\~виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Відповідач Украерорух звертався до Харківського ППО ВП «ФПАРРІЗУ» з поданням від 10 липня 2020 року про надання згоди на звільнення [PERSON] , однак отримав відповідь про ненадання згоди на розірвання трудового договору з нею. Як на підставу для відмови вказано на те, що відповідно до структури підприємства, затвердженої наказом №111 від 18.02.2020 р. в кожному РСП передбачена наявність юрисконсульта за категорією. Крім того, відповідно до розрахунку необхідної чисельності юрисконсультів на Харківському РСП також передбачено необхідність у Харківському РСП юрисконсульта. Станом на 05.08.2020 р. крім посади провідного юрисконсульта, посад, які віднесені до юридичної служби підприємства, відсутні. Скорочення посали «провідного юрисконсульта» та профспілковою організацією розцінено як акт переслідування [PERSON] за її активну позицію з питань захисту своїх прав через незаконне звільнення у 2017 та 2019 роках. Оцінюючи відмову Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ» у наданні згоди на звільнення позивача суд вважає її обґрунтованою, обставини на які послалася профспілкова організація не спростовані відповідачем та узгоджуються з письмовими доказами по справі, зокрема судовими рішеннями про поновлення [PERSON] на роботі. Крім того, відповідно до статуту Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» вищим виборним органом профспілки є Центральна Рада Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України». Звільнення без попередньої згоди виборного органу, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок) є порушенням вимог статті 252 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення вимог закону щодо процедури звільнення позивача та незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п.1\~ст.40 КЗпП України, чим порушено її трудові права, які підлягають судовому захисту. Відповідно до\~ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 2\~ст. 235 КЗпП\~України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті\~235\~та статті\~240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України №6-33цс14. Відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. З врахуванням вищезазначеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 198006,20 грн. за 145 робочих днів (1365,56*145). Від відповідача заперечень проти розрахунку суми середньоденного заробітку, наданого позивачем не надано. Ухвалу суду від 28.12.2020, якою у відповідача витребувано відповідну інформацію, не виконано. Тому суд виходить із достовірності наданих позивачем даних. Що стосується вимог позивача стосовно відшкодування моральної шкоди, то дана вимога підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Стаття 237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст. 237-1\~КЗпП України\~є\~факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1\~КЗпП України\~за\~наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру завданих позивачу моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого\~Конституцією\~України права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, той факт, що суд вже втретє поновлює позивача на роботі у зв`язку з незаконним звільненням та вважає за необхідне з рахуванням вимог розумності та справедливості стягнути на користь [PERSON] з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наявних у справі та досліджених у судовому засіданні доказів Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: partial