Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Харківський національний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості навчання, посилаючись на те, що наказом № 259-с ХНМУ від 07 серпня 2009 року [PERSON] зараховано до 1 курсу медичного факультету Харківського національного медичного університету з 01 вересня 2009 року. 10 серпня 2009 року між [PERSON] та Харківським національним медичним університетом в особі ректора була укладена угода № 090272 про підготовку фахівця з вищою освітою. Відповідно до п. 2.2 вказаної угоди відповідачка взяла на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років. В іншому випадку на підставі п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти та п. 2.3 угоди № 090272 відповідачка повинна відшкодувати вартість навчання в установленому порядку. На підставі направлення на роботу № 65 від 16 березня 2015 року [PERSON] надала згоду прибути до Донецької ОДА пологовий будинок в м.Святогірську на місце роботи 01 серпня 2015 року. Однак відповідачка на теперішній час так і не прибула до місця розподілення працевлаштування, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки вартість навчання в університеті в сумі 124641,97 грн. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2017 року позов Харківського національного медичного університету до [PERSON] про стягнення вартості навчання задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Харківського національного медичного університету вартість навчання в сумі 124641,97 грн., понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1869,63 грн. З вказаним рішенням не погодилася [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, судом не було прийнято до уваги той факт, що виконати умови договору вона не змогла за причин від неї не залежних, так як в м. Святогірську немає пологового будинку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності. Представник позивача Харківського національного медичного університету в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить справу розглянути за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки [PERSON] після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, за місцем призначення до роботи не прибула, позовні вимоги позивача підлягають захисту шляхом стягнення на користь Харківського національного медичного університету з відповідачки коштів, затрачених на навчання [PERSON] в сумі 124641,97 грн. З вказаними висновками апеляційний суд погоджується частково. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 07 серпня 2009 року на навчання до Харківського національного медичного університету на бюджетну форму навчання зараховано [PERSON] та 10 серпня 2009 року укладено з нею угоду № 090272 про підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик. Відповідно до умов цієї угоди [PERSON] зобов`язувався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку (а.с.11,9). Відповідно до умов укладеної між сторонами додаткової угоди № 1 від 10 серпня 2009 року до угоди №090272 вбачається, що в разі відмови фахівця їхати за призначенням фахівець зобов'язується відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги за час навчання в університеті в установленому чинним законодавством порядку (а.с.10). Згідно направлення на роботу № 65 від 16 березня 2015 року (а.с.12) та карки працевлаштування випускника [PERSON] надала згоду прибути до Департаменту охорони здоров'я Донецької ОДА пологовий будинок в м.Святогірську на місце роботи 01 серпня 2015 року на посаду лікаря педіатра-неонатолога. При цьому, повідомлення до направлення на роботу підлягає поверненню до закладу освіти в п'ятиденний строк з дня укладення випускником трудового договору (а.с.13). Згідно картки працевлаштування випускника додатку 2 до п.8.3 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, форма 1, [PERSON] запропоновано після закінчення навчання роботу у пологовому будинку м.Святогірська на посаді лікаря педіатра-неонатолога. З даною пропозицією відповідачка погоджувалася, про що поставила особисто підпис 19 листопада 2014 року. Відповідно до наказу МОЗ № 367 від 25 грудня 1997 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за № 246/2686 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (додаток, форма 2) складовою частиною вказаного направлення на роботу є «повідомлення до направлення на роботу», яке після прибуття випускника до місця направлення підлягає поверненню до навчального закладу. Разом з тим, таке повідомлення позивачеві не надійшло. З листа відділу охорони здоров'я Слов'янської міської ради № 08-15/823 від 12 грудня 2016 року вбачається, що на території м.Святогірська Донецької області станом на 01 серпня 2015 року КЛПЗ «Пологовий будинок» не існувало (а.с.39). Відповідно до п. 2.5. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України №291 від 19 вересня 1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 грудня 1996 року за №696/1721, Випускники вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, які з поважних причин не можуть своєчасно, 1 серпня поточного року, приступити до навчання в інтернатурі, зобов'язані до 15 серпня повідомити про це Головне управління державної служби та медичних кадрів Міністерства охорони здоров'я України, Міністерство охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров'я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласне, міст Києва та Севастополя ВО «Фармація», обласну, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічну станцію відповідно. Відповідно до п. 25 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року №367, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за №246/1686, питання зміни місця працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти вирішуються між державними замовниками. Контрольні функції покладаються на Міністерство охорони здоров'я України. З матеріалів справи вбачається, що з приводу працевлаштування відповідно до п. 2.5. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів та п. 25 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, лікар-інтерн [PERSON] не зверталася. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з аналізу зазначених норм, розподіл обов'язків щодо доказування в цивільній справі здійснюється на підставі принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів про те, що у зв'язку з відсутністю пологового будинку в м.Святогірську [PERSON] з питання працевлаштування (зміни місця працевлаштування) зверталась до державного замовника, відповідачка не надала суду жодних належних доказів. Таким чином, відповідачка, закінчивши навчання на бюджетній формі у Харківському національному медичному університеті за місцем направлення не прибула та жодних доказів про поважність причин неприбуття суду не надала. З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачкою не було дотримано вимог нормативних документів та угоди від 10 серпня 2009 року в частині її обов'язку відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки в установі, відповідно до направлення на роботу. Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами встановлений п. 2 Указу Президента від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», постановою КМУ від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням», п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року №367. Відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року №367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступати до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п.п. 19 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента Харківського національного медичного університету за державним замовленням, вартість навчання за спеціальністю «педіатрія» становить 73150 грн., загальна сума виплаченої [PERSON] стипендії за період навчання становить 51491,97 грн., всього 124641,97 грн. (а.с.7,8). Встановивши, що [PERSON] після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, за місцем призначення до роботи не прибула, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачки коштів, затрачених на навчання [PERSON] в сумі 124641,97 грн. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачки витрат, пов'язаних із її навчанням у Харківському національному медичному університеті. Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання. Відповідно до п.2.3 угоду № 090272 від 19 серпня 2009 року та п. 2.3 додаткової угоди № 1 від 10 серпня 2009 року, укладених між сторонами, в разі відмови фахівця їхати за призначенням фахівець зобов'язується відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги за час навчання в університеті в установленому чинним законодавством порядку. Таким чином, ухвалюючи рішення про стягнення коштів з відповідача на користь Харківського національного медичного університету суд першої інстанції наведених нормативних документів та умов угод не врахував, стягнув кошти на користь університету, а не державного бюджету. Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З урахуванням наведеного, ухвалене у справі рішення підлягає зміні в частині стягнутих коштів на користь державного бюджету.

Outcome: partial