Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Аульський водовід» про стягнення заробітної плати та середього заробітку за час затримки розрахунку, відповідно до якої просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку. В обгрунтування позовних вимог позивач повідомила, що з 05 квітня 2013 року вона, ТІКУН Ю.В., займала посаду головного бухгалтера «Аульський водовід», була звільнена з посади за ст. 38 КЗпП України по 13 квітня 2016 року. Однак відповідач не провів кінцевого розрахунку з позивачем, внаслідок чого позивачу не виплачено заробітну плату за відпрацьований робочий час в квітні 2016 року в розмірі 38\~106, 50 грн. та вихідну допомогу 34\~942, 81 грн. та середього заробітку за час затримки розрахунку. Представник відповідача направив до суду заперечення на позов, в якому зазначав, що визнає позов в частині виплати заробітної плати за відпрацьований робочий час в квітні 2016 року в розмірі 38 106, 50 грн. та вихіднї допомоги 34 942, 81 грн. Проти стягення середнього заробітку за час затримки заперечував. Надав заперечення, де зазначив, що затримка обумовлена неможливістю разової виплати суми заборгованості через значну суму та нестачу грошових коштів. Проти виплати середього заробітку за час затримки розрахунку заперечував. Позивач направила до суду клопотання щодо розгляду справи без її участі за присутності її адвоката. Представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги. Так, в заявах про збільшення позовних вимог адвокат просив стягнути з відповідача на корить позивача середього заробітку за час затримки розрахунку та індекс споживчих цін. Представник відповідача заперечував, зазначаючи, що стягнення середього заробітку за час затримки розрахунку нараховано помилково, із зазначенням невірних критеріїв, оскільки в розрахунках не зазначається стягення заборгованості за фактично відпрацьований час та в самому розрахунку зазначені календарні дні та завищений розмір середньомісячної заробітної плати, та зазначав, що сама діяльність позивача призвела до заборгованості по виплаті заробітної плати, а сама [PERSON] завдала збитків комунальному підприємству та є фігурантом по кримінальним провадженням. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи суд встановив, що з 05 квітня 2013 року по 13 квітня 2016 року [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера КП ДОР «Аульський водовід». Була звільнена з посади на підставі наказу від 13 квітня 2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідач на момент звільнення [PERSON] не провів розрахунку з позивачем. Частиною 1 статті 47 КЗпП Укїраїни нормативно зафіксовано зобовязання власника або уповноваженого ним органу видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки в день звільнення. Відповідач зазначив, що визнає позов частково, а допустив прострочення в розрахунку з позивачем через відсутність грошових коштів, значну кількість звільнених працівників, що звільнялися на тих же підставах із виплатою трьох окладів, значною сумою виплати та відсутністю інформації про банківські реквізити позивача. Адвокат позивача уточнив позовні вимоги, де просив стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 58\~804, 71 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку 209\~589,52 грн, індекс споживчих цін 12\~539,64 грн, моральну шкоду 73\~049,31 грн та судовий збір 731 грн. Представник відповідача визнав уточнені вимоги лише в частині стягнення заборгованості по проведенню розрахунку. Суд вважає, що позов ТІКУН Ю.В. підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Оскільки відповідач допустив заборгованість по виплаті кінцевого розрахунку з позивачем, останній правомірно зазначає в позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення кінцевого розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Методика нарахування нормативно зафіксовано Постановою кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100. Позивач заперечував щодо розміру середньомісячного заробітку, зазначеного позивачем, але в ході судового засідання погодився, що розмір середньомісячного заробітку позивача становить 14 469.02 грн. Суд вважає, що розмір середньомісячного заробітку зазначено вірно у відповідності до ч. 2 ст. 2 розділу IV постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р., оскільки вирахувана сума ґрунтується на кількості робочих днів та без врахування разових виплат (премій та оплати відрядження). Щодо виплати суми з урахуванням індексу споживчих цін суд вважає, що така позовна вимога підлягає задоволенню, оскільки нормативно регулюється Постановою кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати». Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 73\~049, 31 грн, суд вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 23 Цивільного кодексу України чітко встановлений перелік, в чому саме полягає моральна шкода, а саме: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Тобто, виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, тощо. Крім того, відповідно до розяснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Моральна шкода для фізичної особи є категорією психологічного плану, невід'ємно пов'язаною із самою особою, її відчуттями, емоційно-розумовою діяльністю, відображає внутрішній світ людини й характеризується, зокрема, наявністю психотравмуючих факторів, позбавленням відчуття життєвої захищеності, зміною життєвого укладу, відчуттями приниження, пригнічення, неврівноваженості, імпульсивності, зневаги, образи тощо. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій (бездіяльності), що досягло певного психологічного стану - фізичних (відчуття фізичного болю) чи душевних (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо) страждань. Єдина стаття чинного Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), яка стосується відшкодування моральної шкоди (ст. 237-1), вказує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав її настання, яких на практиці налічується чотири. Серед перших умов настання такої відповідальності слід виокремити вину, адже вина роботодавця є не тільки обов'язковою суб'єктивною ознакою, а й важливою соціальною категорією, зміст якої визначають характер і тяжкість протиправного діяння роботодавця. Вина може розумітися як ставлення роботодавця до здійснюваного порушення трудових прав працівника, можливість оцінити відповідність своєї поведінки нормам трудового законодавства, у тому числі й положенням щодо охорони праці. А при заподіянні працівникові моральної шкоди вона має подвійне значення: за наявності вини настає відповідальність за заподіяну працівникові моральну шкоду, а її форма і ступінь впливають на визначення розміру відшкодування. Другою умовою, за якої настає така відповідальність і, відповідно, обов'язок роботодавця відшкодувати моральну шкоду, є факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Третьою умовою, з якою пов'язане настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, є протиправність дій роботодавця. Так, на роботодавця покладається активний (вчинення певних дій, передбачених чинним трудовим законодавством) і пасивний обов'язок (не порушувати трудові права працівників). Протиправність діяння заподіювача моральної шкоди (роботодавця) полягає в невиконанні ним своїх обов'язків щодо забезпечення законних трудових прав працівника, а також у порушенні ним законних трудових прав працівника, якщо це порушення призводить до душевних, психічних або фізичних страждань останнього. Крім того, трудове законодавство містить норми, які надають учасникам трудових правовідносин можливість врегулювати свої відносини шляхом укладення трудового договору. А тому протиправною можна вважати поведінку роботодавця, пов'язану з невиконанням ним юридичних обов'язків, передбачених трудовим законодавством чи умовами трудового договору. Четвертою і обов'язковою, умовою настання відповідальності за заподіяну працівникові моральну шкоду є причинний зв'язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала, де протиправність виступає причиною, а моральна шкода наслідком. Відсутність причинного зв'язку означає, що моральна шкода заподіяна не поведінкою роботодавця, а іншими причинами. Таким чином, лише наявність усіх чотирьох вищезазначених умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Тоді як відсутність хоча б однієї з них свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. Позивачем жодних з вищеперелічених умов не доведено, документального підтвердження понесеної моральної шкоди не надано, обґрунтування розрахунку розміру моральної шкоди також не подано. Від так, позивачем не надано доказів щодо погіршення майнового стану чи наявних моральних страждань. Враховуючи час затримки проведення розрахунку з позивачем, суд вважає, що завдана моральна шкода позивачу становить 5\~000 грн. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial