Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

[PERSON] 22 жовтня 2019 року пред`явила позов до [PERSON] про стягнення аліментів на дітей: доньку [PERSON] , [INFO] ; сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не меньше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення ними повноліття, посилаючись на те, що вона, позивач, перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двух неповнолітніх дітей, котрі проживають з нею, на утримання яких відповідач матеріальну допомогу не надає, хоча має таку можливість, оскільки працює. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.11.2019 року справу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Зазначені недоліки було усунуто. 27 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку визнано малозначною та розгляд якої визначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач у судовому засіданні позов підтримала. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Із копії заочного рішення про розірвання шлюбу та свідоцтв про народження відомо, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина- [PERSON] , [INFO] (арк. справи 6-6). Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У статті 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ст. 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Разом з цим суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Так, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що сторони не домовилися про спосіб виконання обов`язку утримувати дітей. На даний час діти проживають із позивачем, а тому з [PERSON] , який має регулярний дохід, так як працює, згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, є підстави стягнути кошти на утримання дітей (аліменти) у частці від її заробітку (доходу), враховуючи вимогу [PERSON] . Статтею 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про присудження аліментів на дітей в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, про що просить позивач. В частині стягнення вказаного розміру аліментів з врахуванням того, що аліменти не повинні бути меншими, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивачу слід відмовити, так як, суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК, що узгоджується із правовою позицією, Верховного Суду у цивільній справі №459/2181/17, постанова від 12.09.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п. 1) ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Крім того, відповідно до п) 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial