Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

29.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір №657/П купівлі-продажу нерухомого майна від 15 серпня 2002 року, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець),предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 березня 2016 року, укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір №877/П купівлі-продажу нерухомого майна від 18 березня 2003 року, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 квітня 2016 року, укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М., предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 14187697 та за номером 13899579; Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання законної сили, воно є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER]) на нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] з одночасним закриттям розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи; а також запису про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER]) на нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS]., з одночасним закриттям розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи. Свої вимоги мотивував тим, що за спірними договорам було відчужено майно ТОВ «Бухто» особами, які не були його власниками, з використанням підробних документів, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Брухто" - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з заявами про розгляд справи у їх відсутності, в яких проти задоволення позову не заперечували. Більш того, повідомили, що спірних договорів вони взагалі не укладали. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі «Сонечко» від 12 вересня 2008 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Брухто» є власником об'єкту, який розташований за адресою [ADDRESS] який в цілому складається з адміністративного корпусу літ. «А», спальних корпусів літ. «Б», «В», їдальні літ «Г», хоз. блоку літ. «Д», навісу літ. «Л», клубу літ. «М», складів літ. «И», «К», гаражу літ. «Е», сараю літ. «Ж», КНС літ. «О», убиралень літ. «Н», «Р», сторожки літ. «З», загальною площею 3 954, 7 кв.м., відображених у технічному паспорті від 11.02.2005 року. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Проте нібито, на Одеській Товарній Біржі 15 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 657/П, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив нежитлове приміщення, загальною площею 1600 кв.м. за адресою [ADDRESS] На вищевказаному договорі міститься відмітка про його реєстрацію у КП «ОМБТІ та РОН» 29 серпня 2002 року за № 342 стр. 26, кн.. 427 пр. В подальшому, 23 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив нежитлове приміщення, що розташоване за адресою [ADDRESS] загальною площею 1 600 кв.м. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що на Одеській Товарній Біржі 18 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 877/П, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив нежитлове приміщення, загальною площею 1600 кв.м. за адресою [ADDRESS] На вищевказаному договорі міститься відмітка про його реєстрацію у КП «ОМБТІ та РОН» 27 квітня 2003 року за № 587 стр. 140, кн. 306 пр. 12 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила нежитлове приміщення, що розташоване за адресою [ADDRESS], загальною площею 1 600 кв.м. Однак з інформаційного листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 04.01.2017 року вих. № 15-11/2 вбачається, що лист від 22.03.2016 року р. № 465638.71 на запит приватного нотаріуса ОМНО Ярош О.М. щодо підтвердження реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] у комунальному підприємстві не створювався. Реєстрація права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON] або будь-якою іншою фізичною особою чи юридичною особою комунальним підприємством не проводилася. Проставлений у листі від 22.03.2016 року № 465638.71 запис про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] начебто внесений до реєстрової книги 427пр, стор. 26, реєстр. № 342, фактичним даним реєстрової книги не відповідає: на сторінці 26 реєстрової книги 427 пр міститься реєстровий номер 575 багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS], та записи про реєстрацію прав власності на квартири [NUMBER] за фізичними особами, іншими ніж ті, чиї прізвища зазначені у запиті. Окрім того повідомляється, що лист від 08.04.2016 року № 470541.72 на запит приватного нотаріуса ОМНО Ярош О.М. щодо підтвердження реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] у комунальному підприємстві не створювався. Реєстрація права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS], за [PERSON], [PERSON] або будь-якою іншою фізичною особою чи юридичною особою комунальним підприємством не проводилася. Проставлений у листі від 08.04.2016 року № 470541.72 запис про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS], начебто внесений до реєстрової книги 587пр, стор. 140, реєстр. № 306, фактичним даним реєстрової книги не відповідає: на сторінці 140 реєстрової книги 587 пр міститься реєстровий номер 66багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS], та записи про реєстрацію прав власності на квартири №№ [NUMBER] за фізичними особами, іншими ніж ті, чиї прізвища зазначені у запиті. Також встановлено, що номери замовлення є номерами замовлення оформленими іншими особами. Отже судом встановлено, що у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не виникало право власності у встановленому законному порядку на спірні нежитлові приміщення, а від так, останні не мали права в подальшому їх відчужувати [PERSON] та [PERSON] Також при винесенні рішення суд бере до уваги, що [PERSON]. та [PERSON] повідомили про те, що спірні договори взагалі не укладали, підписи виконані не ними. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином договір №657/П купівлі-продажу нерухомого майна від 15 серпня 2002 року, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець),предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS], а також договір №877/П купівлі-продажу нерухомого майна від 18 березня 2003 року, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 1600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] - є неукладеними. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial