Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 61645 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16.10.2020 Банку було відмовлено в стягненні заборгованості за кредитним договором в сумі 89628,54 грн з [PERSON] . Рішенням суду встановлено, що загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором становила 18800 гривень. Сума, сплачена [PERSON] на користь Банку складала 80445 гривень. Отже, відповідачем безпідставно отримано грошові кошти в сумі 61645 гривень. Позивач вважає, що відповідачем грошові кошти набуті безпідставно, тому просить суд стягнути з Банку безпідставно набуті кошти. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.06.2021 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам право на подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив. Представник позивача до суду не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у позовних вимогах, як безпідставні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив обставини справи та дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі №263/2004/20 (провадження 2/263/1274/2020) від 16.10.2020 відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. У вказаній справі Банк звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2012 року б/н у розмірі 89 628,54 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 18800 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 66 006,03 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором - 78,29 грн; штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 4244,22 грн. Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору. Відповідно, сторони не досягли у належній формі та належним чином згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом тощо. Отже, слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 66006 грн. 03 коп. та нарахованих на підставі цих Умом та правил пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором у розмірі 78 грн. 29 коп. і штрафів (фіксована частина) - 500 грн. та 4 244 грн. 22 коп. (процентна складова). Поряд з цим, суд не вбачає правових підстав для застосування приписів ст. 534 ЦК України, оскільки із установлених обставин не вбачається наявність будь-якого обов`язку з виконання грошового зобов`язання, крім сплати тіла кредиту. Отриманні від відповідача кошти на погашення кредиту (кредитного ліміту) за картковим рахунком, повинні бути зараховані на погашення тіла кредиту (фактично отриманої суми кредитних коштів). Разом з тим, з виписки за рахунком відповідача, а також зі змісту розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що борг за тілом кредиту становить 18800 грн., у той же час за представленою банком Випискою за картковими рахунками відповідача нею поповнено картковий рахунок на загальну суму 80445 грн., які підлягають погашенню на фактично отриману суму кредиту та ці кошти повинні бути відраховані на сальдо поточної заборгованості. Постановою Донецького апеляційного суду від 23.12.2020 апеляційну скаргу АТ КБ «Приват Банк» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 залишено без змін. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, Донецький апеляційний суд зазначив, що враховуючи те, що нарахування та стягнення процентів, на погашення яких банком утримувались кошти, проводилося безпідставно (загалом в сумі 66006,03грн), оскільки відсутній письмовий договір про розмір процентів, а тому кошти, які вносились відповідачем та зараховувались банком на погашення процентів, суд першої інстанції за результатами математичного розрахунку і дослідження операцій по руху коштів на картковому рахунку відповідачки обґрунтовано врахував як суму погашення тіла кредиту. Зважаючи на перевищення сплачених [PERSON] за час тривання кредитних відносин коштів у розмірі 80445 грн над сумарним обсягом сальдо поточної і простроченої заборгованості, втіленої у розрахунку банку і поставленої у якості основної суми заборгованості (тіла кредиту) у розмірі 18800 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність заборгованості у відповідача [PERSON] за кредитним договором б/н від 24.12.2012. Вказана справа у суді касаційної інстанції не переглядалась. Згідно з частинами четвертою і п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Зважаючи, що у цій справі та у справі №263/2004/20 сторонами у справі є Банк та [PERSON] , факти встановлені у справі №263/2004/20 мають преюдиціальне значення для цієї справи. Таким чином, у справі №263/2004/20 судами першої та апеляційної інстанцій встановлена безпідставність нарахування банком процентів, пені та штрафів, що на виконання вимог положень статті 82 ЦПК України не потребує доказування. Також судами встановлено факт переплати [PERSON] . Банку. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Такий висновок узгоджується з постановою ВСУ від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та постановами ВС у справах 757/13809/17-ц, 313/883/17, 642/1839/18. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц. Зважаючи, що у справі №263/2004/20 встановлено, що банком безпідставно нараховувались штраф, пеня та проценти, наявність обов`язку [PERSON] повернення тільки тіла кредиту у розмірі 18800грн, а також факт сплати [PERSON] . Банку грошових коштів у розмірі 80445 грн, суд доходить висновку, що [PERSON] надмірно сплатила Банку 61645 грн (80445 - 18800). При цьому Банк набув вказані грошові кошти у розмірі 61645 грн без правової підстави на те. Отримання вказаних коштів Банком від позивача не пов`язано із жодними договірними правовідносинами щодо такого майна. На підставі викладеного суд доходить висновку, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, яке є безпідставно набутим, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved