Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

12 жовтня 2016 року до суду надійшов цивільний позов, у якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Polo Sedan, 2013р.в., державний номер [NUMBER], №1242/269 від 03.12.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON], застосувати двосторонню реституцію шляхом зобовязання [PERSON] повернути придбаний нею автомобіль Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6, 2013р.в., кузов № [NUMBER] по недійсному договору купівлі продажу № 1242/269 від 03.12.2015р. [PERSON], а [PERSON] зобов'язати повернути [PERSON] вартість ціни автомобіля, отриманого по зазначеному договору купівлі-продажу, стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) грошові кошти в сумі 142505грн. в рахунок вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Polo Sedan, 2013р.в., державний номер [NUMBER], стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) грошові кошти в сумі 12500грн., в рахунок вартості 1/2 частини статутного капіталу підприємства ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Ютем», код ЄДРПОУ 39293541. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.05.2006р. між позивачем та відповідачем-1 було укладено шлюб, який був зареєстрований в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27.07.2015р. шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], 13.05.2007р.н. В період шлюбу за спільні кошти позивачем та відповідачем-1 на підставі договору купівлі-продажу №904088 від 01.08.2013р. набуто спільне майно, а саме: автомобіль Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6 XW8ZZZ61ZDG058646, державний номер [NUMBER]. 03.12.2015р. відповідачем-1 було відчужено зазначене майно за договором купівлі-продажу №1242/269 від 03.12.2015р. на користь відповідача-2. Позивач зазначає, що згоди на укладення зазначеного договору та відчуження майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя вона не надавала. Крім того, вказаний договір має ознаки фіктивності, зокрема те, що будь-яких реальних наслідків не відбулося, автомобіль як і раніше перебуває в постійному користуванні відповідача-1, покупцем за вказаним договором є мати відповідача-1, ціна автомобіля не відповідає його ринковій вартості, доказів передання коштів за договором не надано. Також, зазначає, що договір купівлі-продажу №1242/269 від 03.12.2015р. було укладено всупереч ст.65 СК України, ч.2 ст.369 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним та застосування двосторонньої реституції. Враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, позивач просить стягнути грошові кошти в сумі 142505грн. в рахунок компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, а сам автомобіль залишити у власності відповідача-2 Крім того, позивач зазначає, що 08.07.2014р. під час перебування в зареєстрованому шлюбі, відповідачем-1 було зареєстровано юридичну особу ТОВ «НВП «Ютем», до статутного капіталу якої було внесено грошові кошти у розмірі 25000грн., що також були спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на це, позивач просить стягнути з відповідача-1 грошові кошти в сумі 12500грн. в рахунок 1/2 частини вартості статутного капіталу вказаного підприємства. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити позов, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач-1 та відповідач-2 позовні вимоги не визнали та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Від нього надійшла заява, у якій просить розглядати справу за їх відсутності згідно з вимогами чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 06 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №312, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.7). Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON], 13 травня 2007р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). З квітня 2015 року подружні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинились, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, що встановлено судовим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало законної сили 07.08.2015р. (а.с.4-5). 27 липня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суд м.Дніпропетровська розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 06 травня 2006 року у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №312 (а.с.4-5). Син на цей час проживає разом з матірю, що визнано сторонами у справі. За період перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти сім'ї придбали автомобіль Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6 XW8ZZZ61ZDG058646, державний номер [NUMBER], що визнано сторонами у справі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторони у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Судом встановлено, що 03.12.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6 XW8ZZZ61ZDG058646, державний номер [NUMBER], №1242/269, на підставі якого Регіональним сервісним центром МВС у Дніпропетровській області вказаний транспортний засіб, 08.12.2015 року було зареєстровано за громадянкою [PERSON] свідоцтво про реєстрацію СХТ № 673450 від 08.12.2015 р., що підтверджується листом регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області (а.с.66). Згідно із ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27.07.2015р., яке набрало законної сили 07.08.2015р. Таким чином, на час укладення спірного договору [PERSON] та [PERSON] подружжям не були, а отже й немає підстав вважати, що [PERSON] діяв за згодою [PERSON], як другого з подружжя. Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Правочин відчуження автомобіля виходить за межі дрібного побутового (ч.1 ст.31 ЦК України). Отже, за замістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Під час розгляду справи, судом встановлено, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя та в інтересах сімї, а [PERSON] не надано будь-яких доказів того, що вказаний автомобіль було придбано ним за особисті кошти. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Згідно із п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із вимогами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 302 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із матеріалів справи та наданих у судовому засіданні пояснень сторін [PERSON], не надавала письмової згоди на укладення спірного правочину. Вказаний факт не заперечується й відповідачами. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові № 6-1912цс15 від 27.01.2016 року. У судовому засіданні [PERSON] зазначила, що на час укладення договору купівлі-продажу №1242/269 від 03.12.2015р. їй було відомо, що спірний автомобіль було придбано у шлюбі та він є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що [PERSON] здійснив відчуження, придбаного за спільні з [PERSON] кошти під час перебування у шлюбі, автомобіля на користь [PERSON], без згоди [PERSON] При цьому також встановлено, що покупець за оспорюваним договором знала, що автомобіль було придбано у шлюбі та він є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009р. вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушенні. Таким чином, реституція - це спеціальний зобов'язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст.216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Як встановлено у судовому засіданні на час розгляду справи автомобіль Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6 XW8ZZZ61ZDG058646, державний номер [NUMBER] перебуває у власності [PERSON]О, таким чином, суд доходить висновку, що у циих правовідносинах необхідно застосувати реституцію як спосіб захисту порушеного права позивача. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до розяснення Пленуму Верховного Суду України в Постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст..ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було самостійно оцінено вартість автомобіля Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6, 2013р.в., що становить 285010грн. Вказана сума відповідачами не заперечувалась. Згідно із ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, 1/2 вартості спірного автомобіля складає 142505грн. Згідно із абзацом 2 п.30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"\~у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що відповідачем-1 ([PERSON]М.) було продано без згоди позивача автомобіль Volkswagen Polo Sedan Comfortline 1.6 XW8ZZZ61ZDG058646, державний номер [NUMBER], що є спільною сумісною власністю подружжя, а кошти від продажу вказаного автомобілю відповідач залишив собі та не довів протилежного. Отже, оскільки [PERSON]М було відчужено спірний автомобіль без згоди [PERSON] він має сплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини вищевказаного автомобіля, що становить 142505грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 142505грн. в рахунок вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Polo Sedan, 2013р.в. Що стосується вимог про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 12500грн., в рахунок вартості 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «НВП «Ютем» суд вважає за необхідне зазначити таке. За змістом ст.115 ЦК України, ст.85 ГК України та ст.12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного капіталу. Відповідно до ст.10 Закону України «Про господарські товариства» та ст.116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Виходячи зі змісту ч.ч.2,3 ст.61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Зазначене узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.07.2013р. у справі № 6-61цс13, відповідно до якої з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому, лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Таким чином, лише за наявності доказів про те, що грошові кошти до статутних капіталів вищевказаних товариств під час шлюбу були внесені всупереч ст.65 СК України, суд може стягнути таку компенсацію. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що корпоративні права були набуті всупереч інтересам сім'ї. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial