Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

19 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в її інтересах та в інтересах [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Позивач набула право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2005 року, укладений між нею та [PERSON] , який не був посвідчений нотаріально. Право власності на житловий будинок зареєстроване за позивачем [PERSON] 20 грудня 2005 року Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2005 року, яким договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 12 серпня 2005 року між [PERSON] і [PERSON] визнано дійсним, за [PERSON] визнано право власності на вказаний житловий будинок. Позивач вказує на те, що в належному їй будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з моменту реєстрації в будинку не проживають, житловим приміщенням не користуються, речі останніх в будинку відсутні. Всі обов`язки щодо оплати комунальних послуг та по утриманню будинку, здійснюються позивачем. Наявність реєстрації відповідачів в належному [PERSON] житловому будинку позбавляє права оформити їй субсидію та обмежує повноваження як власника майна. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 71,72, 150 ЖК України, ст. 317, 319, 380, 391 ЦК України, [PERSON] просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] , її сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в особі органу опіки та піклування - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв, клопотань та відзиву від останніх на адресу суду не надходило. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідачі, кожен окремо, були належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. Представник третьої особи Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування в судове засідання не завився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, зокрема надав висновок щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер: 12301908), що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9356809 від 20 грудня 2005 року. Право власності на житловий будинок зареєстроване за позивачем [PERSON] 20 грудня 2005 року Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2005 року, яким договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 12 серпня 2005 року між [PERSON] і [PERSON] визнано дійсним, за [PERSON] визнано право власності на вказаний житловий будинок. Судом встановлено, що в спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується випискою з домової книги (розділ ІІІ), відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 12 листопада 2018 року за вх. № 27407/18. Згідно актів № б/н від 20 вересня 2018 року, 03 жовтня 2018 року, 20 вересня 2018 року та 22 жовтня 2020 року, складених головою квартального комітету № 19 в присутності сусідів вбачається, що [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,в житловому приміщенні зареєстровані, але з моменту реєстрації в будинку не проживають, житловим приміщенням не користуються, речі останніх в будинку відсутні. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1статті 346 цього Кодексувстановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 163 Житлового Кодексу України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктом 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 Житлового Кодексу. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За приписами частини 1статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені обставини в їх системному зв`язку свідчать про те, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , кожен окремо, втратили право на користування житлом, оскільки більше 6 місяців не проживають в спірному будинку [ADDRESS] , витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несуть, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому суд зазначає, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. Крім того, позивач [PERSON] в позові також просила визнати таким, що втратив право користування спірним будинком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Так, у своєму висновку від 13 серпня 2021 року за вих. № 1431/0/2-21 орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області посилався на те, що визнання втратившим права користування житловим приміщенням відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та зняття останнього з реєстрації за вказаною адресою, суперечитиме нормам чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваним законом інтересів дитини. Суд з такою позицією органу опіки та піклування погоджується в повній мірі, з огляду на нижченаведене. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] був зареєстрований в спірному житловому будинку, в судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц (провадження № 61-31340св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 серпня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19). Суд зауважує, що малолітній [PERSON] , [INFO] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, враховуючи те, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] , набув право користування іншим житлом, позивачем та її представником не надано, хоча це є їх процесуальним обов`язком, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: partial