Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

17.12.2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради до [PERSON] про стягнення виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченням сім`ям (а.с.1-5). 18.12.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у зазначеній цивільній справі в порядку спрощеного провадження та призначено до судового розгляду(а.с.43-44). Представник позивача Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання, про що зазначив в позовній заяві(а.с. 5). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила застосувати строк позовної давності, який перебільшує три роки та відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.59,69). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Лиманської міської ради та отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги передбачені Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" №1768-111 від 01 червня 2000 року та Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям" № 250 від 24 лютого 2003 року. Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону №1768-111 соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Згідно з пунктами 2, 3 Порядку соціальна допомога призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. 13.07.2017 року відповілачка [PERSON] звернулась до управління соціального захисту населення Лиманської міської ради з заявою та необхідними документами за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» ( а.с.10-12). Відповідачем [PERSON] було особисто заповнена та подана заява на призначення соціальної допомоги та декларацію про доходи та майновий стан, в якій зазначила доходи членів сім`ї за період з 01.01.2017 року до 30.06.2017 року: дохід отриманий в УСЗН та допомогу по безробіттю, а також зазначила, що інших доходів не має, аліментів на дітей не отримує (а.с.13-16). Так, на підставі зазначеної заяви [PERSON] рішенням Управління соціального захисту населення була призначена допомога та виплачена на її поточний рахунок за період з 01.07.2017 по 31.12.2017 в розмірі 29393,52 грн. Згідно довідки № 8 від 05.01.2018 року наданої Лиманським міським центром зайнятості з`ясувалося що реєстрацію [PERSON] як безробітної припинено з 05 липня 2017 рок, тобто під час звернення від 13.07.2017 року [PERSON] , не перебувала на обліку як безробітна (а.с.26). Рішенням Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 22.03.2018 року [PERSON] припинено виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`я (а.с.28). 02.04.2018 року на адресу відповідача [PERSON] було надіслано повідомлення про необхідність з`явитись до Управління з питання призначення та виплати допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с.29). 16.04.2018 року [PERSON] подала заяву, якій просила переплату утримувати в розмірі 50% з допомоги малозабезпеченої сім`ї, але Згідно пункту 12 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям" № 250 від 24 лютого 2003 року Відповідачка немає права на допомогу малозабезпеченим сім`ям через подання невірних даних про доходи з Центру зайнятості та має право звернутися за допомогою тільки через шість місяців (а.с.30). 12.10.2018р. на її Управлінням було надіслано лист-нагадування, в якому запропоновано повернути зайво отримані кошти державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на рахунок Управління (а.с.31). 05.12.2018 р. відповідачкою було подано заяву в якій вона просила переплату зайво отриманих коштів державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям утримувати з допомоги одинокої матері в розмірі 50%(а.с.33). Суму зайво отриманої допомоги в розмірі 9263 грн. 40 коп. було утримано з державної соціальної допомоги одиноким матерям призначеної за заявою від 05.12.2019 року. Залишок неправомірно отриманої соціальної допомоги складає 20130, 12 грн., про що відповідачка була належним чином повідомлена листом - нагадуванням від 20.10.2019 р. та 26.03.2020 року (а.с.34-36). Вирішуючи справу по суті, суд приходить до наступного. Призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям здійснюється відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" № 1768-III від 01 червня 2000 року та Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250. Статтею 1 Закону №1768-III визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Згідно з пунктом 2 Порядку № 250 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, державна соціальна допомога призначається і виплачується малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України та з поважних або незалежних від них причин мають середньомісячний сукупний дохід менший від прожиткового мінімуму для сім`ї. Згідно з п. 6 Порядку №250 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення такі документи: заяву; документ, що посвідчує особу уповноваженого представника сім`ї; декларацію про доходи та майно (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї); довідку про наявність та розмір земельної частки (паю). Згідно з пунктами 2, 3 Порядку соціальна допомога призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. У частині четвертій ст. 7 Закону України № 1768-III (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) визначено, що якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення. Відповідно до п. 10 Порядку №250 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, соціальна допомога не призначається у разі, коли працездатні члени малозабезпеченої сім`ї не працюють, не служать, не вчаться за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівня акредитації протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості1 не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за інвалідами І групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, за інвалідами II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги). Пунктом 12 Порядку №250 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення. Відповідно до п. 28 Порядку №250 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже законодавцем передбачені два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18), від 25 березня 2020 року у справі № 234/9643/19 (провадження № 61-1910св20). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, про який заявляє відповідачка [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вищевказаних норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Як встановлено з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з [PERSON] незаконно отриману державну соціальну допомогу у розмірі 20130,12 гривень за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року. Відповідно до довідки №8 наданій Державним центром зайнятості від 05.01.2018 року, Управлінням соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області було з`ясовано що реєстрацію [PERSON] як безробітної припинено з 05 липня 2017 року (а.с.26). За змістом ч.1 ст.261 ЦК України, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Вищевикладене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року по справі № 6-152цс14. Не зважаючи на те, що посадові особи Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області мають право здійснювати перевірку інформації, зазначеної у деклараціях осіб, які звертаються за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, однак під час звернення відповідача із такою заявою працівники УСЗН цього не зробили. Представник позивача під час судового розгляду даної справи з відповідними клопотаннями про поновлення строку звернення до суду не звертався, про причини пропущення такого строку, їх поважність, не вказував. Оскільки позивач звернувся до суду лише 17.12.2021 року, не зазначив поважні причини пропуску ним трирічного строку звернення до суду, матеріали справи не містять належних доказів, які стверджують про поважність причин пропуску даного строку, оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому відсутні передбачені законом підстави для його поновлення. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для відмови у задоволенні позову Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради Донецької області до [PERSON] про стягнення виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, у зв`язку з тим, що позивач пропустив строк на звернення до суду за вирішенням даного спору та підстав для поновлення такого строку в ході судового розгляду справи судом не встановлено. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Європейський суд з прав людини вказує, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року). Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, від 02 грудня 2011 року). На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Відповідно до п.2.ч.2. ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed