Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

25 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, що було нажите в період шлюбу та стягнення з відповідачки на його користь суми позики 16194 грн., що являється еквівалентно 600 Євро. В позові [PERSON] посилалася на те, що з відповідачем по справі перебував у офіційних шлюбних відносинах з 11 жовтня 1995 року по 07 вересня 2016 року. В період шлюбу за спільні кошти ними придбане майно, а саме: холодильник «Атлант» вартістю 7000 грн.; диван з кріслами вартістю 3000 грн.; диван вартістю 4000 грн.; телевізор вартістю 1000 грн., ваги електронні вартістю 400 грн.; дві праски вартістю 600 грн.; два дзеркала вартістю 500 грн.; п'ять килимів вартістю 2500 грн.; килимову доріжку вартістю 200 грн. спальний гарнітур вартістю 7000 грн.; кухонний гарнітур вартістю 3500 грн.; причіп легковий-В саморобний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 5000 грн.; кіоск металевий вартістю 600 грн., пилосос - 700 грн.; пральна машина 5000 грн.; мікрохвильова піч - 700 грн., тонометр -800 грн. та легковий автомобіль [NUMBER], седан 2005 року випуску вартістю 104248 грн. Добровільно відповідачка відмовляється провести розподіл майна, тому позивач змушений звернутися до суду. Запропонував варіант розподілу спільного майна шляхом виділення йому у власність автомобіля, а відповідачці все інше спільне майно та стягнення на її користь з нього грошової компенсації. Позивач [PERSON] просив суд задовольнити його позовні вимоги. Як підставу для звернення до суду позивач вказує, що хоч він і живе в кватирі, в якій знаходиться все їх спільне майно, він не може повністю реалізовувати своє право на користування ним, так як з приводу використання майна в них з відповідачкою постійно виникають конфлікти, що негативно впливає на їх здоров'я та призводить до залучення працівників поліції. Реальний розподіл майна може забезпечити їм більш спокійний спосіб життя. [PERSON] підтримує варіант розподілу спільного майна саме за його варіантом, так як він має право керувати автомобілем, а відповідачка не має водійського посвідчення. З приводу майна на яке відповідачка вказує як на подарунки вважає, що подарунки її дітей були подаровані їм обом, а не особисто [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], заперечили позовні вимоги з підстав того, що відповідачка з 1998 року по 2014 рік була зареєстрована як приватний підприємець та займалась господарською діяльністю. На отриманий від господарської діяльності прибуток, вона купила легковий автомобіль [NUMBER], седан 2005 року випуску, що підтверджується тим, що він документально зареєстрований на неї. Тому вказує на те, що даний автомобіль є її особистою приватною власністю. Також позивачка зазначила, що холодильник «Атлант», пилосос, пральна машина, мікрохвильова піч та тонометр є подарунками її дітей їй особисто на дні народження, а тому не можуть бути предметом поділу. Позивачка також не вважає спільною сумісною власністю металевий кіоск причіп до автомобіля, так як дане майно купувалось нею за кошти отримані в наслідок її підприємницької діяльності. Кухонний гарнітур, дзеркала, килими та килимова доріжка купувались нею до шлюбу з позивачем, тому поділу також не підлягають. Окрім того позивачка вказує на те, що вартість всього майна позивач завищив. З приводу позики в сумі 600 Євро [PERSON] також заперечила право позивача на стягнення даної суми, так як вважає, що дані кошти були нею використанні для сплати боргів внаслідок невдалої підприємницької діяльності, а тому вона вважає дану суму не позикою, а спільним боргом подружжя, так як використала вона їх в інтересах сім'ї. Заслухавши пояснення сторін, свідчення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1995 року по 07 вересня 2016 року. В період зареєстрованого шлюбу сторонами було набуте спільне майно: холодильник «Атлант» вартістю 7000 грн.; диван з кріслами вартістю 3000 грн.; диван вартістю 4000 грн.; телевізор вартістю 1000 грн., ваги електронні вартістю 400 грн.; дві праски вартістю 600 грн.; два дзеркала вартістю 500 грн.; п'ять килимів вартістю 2500 грн.; килимову доріжку вартістю 200 грн. спальний гарнітур вартістю 7000 грн.; кухонний гарнітур вартістю 3500 грн.; причіп легковий-В саморобний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 5000 грн.; кіоск металевий вартістю 600 грн., пилосос - 700 грн.; пральна машина 5000 грн.; мікрохвильова піч - 700 грн. тонометр -800 грн. та легковий автомобіль [NUMBER], легковий седан 2005 року випуску вартістю 104248 грн. Суд виключає з переліку спільного майна подружжя та вважає особистою приватною власністю відповідачки пилосос вартістю 700 грн., пральну машинку - 5000 грн., мікрохвильову піч - 700 грн. та тонометр -800 грн., так як в ході судового розгляду [PERSON] довела суду, за допомогою свідчень свідків, що дані речі були подаровані їй особисто на дні народження, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, являються її особистою приватною власністю. Не підлягають задоволення заперечення [PERSON] про виключення з переліку спільної сумісної власності спального гарнітуру, холодильника а також п'яти килимів та двох дзеркал, так як вона не довела суду, що дане майно було подароване їй її батьками та набуте нею до укладення шлюбу з [PERSON], тобто до 11 жовтня 1995 року. Згідно ст. 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності з ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а згідно ст.69 СК України та ст. 372 ЦК України вони мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Так як не доведено протилежного суд вважає, що спірне майно, придбане ними в період шлюбу, а тому кожна із сторін має право на виділення своєї частки, які відповідно до ст.70 СК України і ст.ст. 370, 372 ЦК України мають бути рівними. Згідно ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Суд враховує, що оцінка спірного майна є умовно точною, тому суд визначає частини майна сторін максимально наближено до рівних частини, з урахуванням, що до розподілу підлягають неподільні речі, які відповідно ч 2 ст. 71 СК України присуджуються одному з подружжя. Пунктом 25 постанови, Пленум Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так як жоден із подружжя не вніс грошової компенсації на депозитний рахунок суду, а також відповідачка не згодна на отримання грошової компенсації за її частку в автомобілі [NUMBER], який не може бути реально поділений між ними відповідно до їх часток у спільній сумісній власності, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд повністю задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] позики в сумі 600 Євро, що на момент звернення з позовною заявою до суду та курсу встановленого НБУ становило 16194 грн., так як дані вимоги є законними, а укладення реального договору позики підтверджується оригіналом розписки наявної в позикодавця ( копія а.с. 16). Суд не вважає, суму даної позики, яку отримала [PERSON], боргом подружжя так як борг виник не в інтересах сім'ї, а в інтересах підприємницької діяльності відповідачки, про що вона наголошувала в судовому засіданні. Окрім того враховуючи те, що відносини між позивачем та відповідачкою оформлялись розпискою про отримання позики та встановлення строку її повернення, суд приходить до висновку, що дані кошти являлись особистою приватною власністю [PERSON]. Враховуючи, що судом часткового задоволені позовні вимоги [PERSON] незважаючи на виділення йому частково іншого майна ніж те, що він пропонував у варіанті розподілу, що в свою чергу не порушує принципу диспозитивності цивільного процесу, з відповідачки, [PERSON], відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати, які понесені позивачем пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial