Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави в собі виконавчого комітету Чернівецької міської ради доДепартаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру, витребування майна з незаконного чужого володіння. Посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №846/22 від 27.12.2011 року [PERSON] як учаснику бойових дій та особі, яка потребує поліпшення житлових умов було видано ордер на житлове приміщення: квартиру [ADDRESS]. 16.01.2012 року [PERSON] відмовився від приватизації вказаної квартири, оскільки вже використав своє право на безоплатну приватизацію квартир у м.Чернівці, проте зазначена квартира не була повернута у власність територіальної громади м.Чернівці. В подальшому, 18.01.2012 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради без відповідних правових підстав видав розпорядження №49247 про передачу [PERSON] в особисту приватну власність квартири [ADDRESS], а також свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Також зазначив, що 08.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, у відповідності до якого право власності на неї перейшло до останнього. Крім того, прокурор вказував на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.01.2014 року було визнано незаконними: п.10.1 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №92/3 від 12.02.2008 року про постановку на квартирний облік [PERSON], а також рішення виконкому міської ради №846/22 від 27.12.2011 року про видачу [PERSON] ордера на квартиру [ADDRESS]. Тому вважає, що Департаментом безпідставно було видано відповідачу розпорядження №49247 про передачу в особисту приватну власність квартири [ADDRESS], а також свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Проте, незважаючи на вказані обставини, спірна квартира на даний час перебуває в незаконному чужому володінні [PERSON], а тому вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню положення ст.388 ЦК України. Просив визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації №49247 від 18.01.2012 року, яким передано в особисту власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право приватної власності [NUMBER] від 18.01.2012 року на квартиру [ADDRESS]. Також просив витребувати із незаконного чужого володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати її у власність територіальної громади м.Чернівці в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради. Прокурор у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Департаменту ЖКГ Чернівецької міської ради у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 18.01.2012 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради було видано розпорядження №49247, у відповідності до якого було задоволено прохання наймача [PERSON] та вирішено передати в особисту власність квартиру, в якій він мешкає, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Суму в розмірі 248 грн. 23 коп. за надлишок загальної площі [PERSON] сплачує готівкою на відповідний рахунок (а.с.29). В подальшому, на підставі зазначеного розпорядження Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради було видано на ім'я [PERSON] свідоцтво про право приватної власності на квартиру (а.с.30). Відповідно до ст. 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Умови, підстави та порядок приватизації державного житлового фонду визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Так, до об'єктів приватизації Законом віднесено квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках (Стаття 2). Положеннями ст. 3 Закону визначені способи приватизації державного житлового фонду, зокрема, приватизація здійснюється шляхом: 1)безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; 2) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Організація проведення приватизації та оформлення права власності регулюється статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність. Згідно до ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). У Законі визначена умова виконання приватизації - це згода на приватизацію усіх членів сім'ї, обов'язкова участь у приватизації усіх членів сім'ї законом не вимагається. Як було встановлено судом, [PERSON] з 03.01.2012 року мешкав у квартирі [ADDRESS] та був зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки КЖРЕП №12 від 16.01.2012 року (а.с.33). В подальшому, [PERSON] як мешканець квартири [ADDRESS] звернувся до уповноваженого органу приватизації з заявою про приватизацію займаного ними житла. Між повнолітніми членами сім'ї, які мешкали у зазначеній квартирі, була згода щодо її приватизації квартири. Згідно п. 3 ст. 8 зазначеного Закону передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом. Разом із тим, суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачаються підстави для відмови у задоволенні прохання [PERSON] приватизувати квартиру [ADDRESS]. Будь-яких доказів на спростування зазначеної обставини суду надано не було. Доводи позивача щодо незаконності виданого розпорядження з огляду на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.01.2014 року, яке набрало законної сили та яким було визнано незаконним п. 10.1 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №92/3 від 12.02.2008 року про постановку на квартирний облік [PERSON], суд вважає необґрунтованими, оскільки [PERSON] було надано право на приватизацію квартири як її мешканцю, а не як особі, яка перебувала на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. При вирішенні даного спору суд також враховує положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається право на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна «в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора про незаконним та скасування розпорядження органу приватизації №49247 від 18.01.2012 року, визнання недійсним та скасуваня свідоцтво про право приватної власності [NUMBER] від 18.01.2012 року на квартиру [ADDRESS] - необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про витребування із незаконного чужого володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] та передачі її у власність територіальної громади м.Чернівці в особі Виконавчого комітету Чернівецької міської ради суд зазначає наступне: Так, судом встановлено, що 08.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого останній набув у власність квартиру [ADDRESS]. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Згідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Проаналізувавши зазначені положення Закону, суд зауважує, що законом дійсно встановлено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, проте такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Разом із тим, у даному випадку майно: квартира [ADDRESS] вибула із володіння власника з його волі та, в подальшому, була відчужена особою, яка мала на це право, а тому підстави для витребування із володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] - відсутні. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову прокурора м.Чернівці в інтересах держави в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради до Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру, витребування майна з незаконного чужого володіння слід відмовити.

Outcome: dismissed