Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

17 грудня 2019 року [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з уточненою в ході судового розгляду позовною заявою до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири, стягнення витрат на утримання квартири, позбавлення права користування квартирою, виселення, стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, яку мотивувала тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 1981 року. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 квітня 2001 року шлюб між ними було розірвано. Проте до 2007 року вони мешкали разом, оскільки відповідач відмовлявся виїжджати з її квартири. Квартира [ADDRESS] належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане 14 серпня 1996 року на підставі рішення виконкому Слов`янської міської Ради народних депутатів № 283 від 18 квітня 1996 року, довідкою БТІ, витягом з Єдиного державного реєстру речових прав. Квартира отримана нею безоплатно, вартість квартири була сплачена підприємством ТОВ «Слав-Ліс», на якому позивачка працювала, в порядку ст. 15, 27 Житлового кодексу України Української РСР. Відповідач участі у придбанні квартири не приймав, облаштування квартири здійснювалося виключно за її кошти. Через пияцтво, сварки, з ініціативи відповідача, позивач була вимушена виїхати з власної квартири до будинку дочки. Періодично між сторонами виникали сварки з причини ухилення відповідача від оплати комунальних послуг, пияцтво, порушення громадського спокою у будинку, після чого до суду було подано позов про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання в квартирі. З метою запобігання руйнування своєї власності позивач самостійно сплачувала всі комунальні послуги. У відповідача наявне своє житло - будинок у с. Краснопілля, Слов`янського району Донецької області, який він успадкував від батьків. Зазначає, що рішенням суду від 06 жовтня 2016 року було встановлено, що саме вона є власником спірної квартири. 24 серпня 2019 року вона звернулася до відповідача письмово з вимогою про укладення договору оренди квартири та повідомила, що з 01 грудня 2019 року вона має намір розпорядитися квартирою на свій розсуд, тому попередила відповідача про необхідність виселитися з квартири. Однак відповідач договору не уклав, з квартири не виселився, комунальні платежі не сплачує. У спірній квартирі зареєстровано 4 особи, фактично мешкають відповідач та син позивачки. Позивач фактично мешкає у [ADDRESS] , що підтверджується актом про фактичне проживання від 07 листопада 2019 року, складеного інспектором ВОС Біленьківської селищної ради. За 2017 рік позивач сплатила за комунальні послуги: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 700 грн, з них 350 грн борг відповідача; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» - 2117,07 грн, з них борг відповідача - 1058,53 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 30 грн, з них борг відповідача 15 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 558,72 грн, з них борг відповідача 279,36 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 161,16 грн, з них борг відповідача 80,58 грн. Всього борг відповідача за 2017 рік - 1783,47 грн. За 2018 рік позивач сплатила за комунальні послуги: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 3867,68 грн, з них 1933,84 грн борг відповідача; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» - 4095,56 грн, з них борг відповідача - 2047,78 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 291,78 грн, з них борг відповідача 145,89 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 1263,41 грн, з них борг відповідача 631,70 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 277,64 грн, з них борг відповідача 138,82 грн. Всього борг відповідача за 2018 рік - 4298,03 грн. За 2019 рік позивач сплатила за комунальні послуги: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 7869,99 грн, з них 3 934,99 грн борг відповідача; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» 2582,94 грн, з них борг відповідача - 1291,47 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 1916,41 грн, з них борг відповідача 958,20 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 2721,60 грн, з них борг відповідача 1360,80 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 628,91 грн, з них борг відповідача 314,45 грн. Всього борг відповідача за 2019 рік -7859,91 грн. Також зазначає, що вже більше 10 років між ними наявний конфлікт, що призводить до моральних страждань позивачки, вона не може нормально мешкати у власній квартирі. Вона є інвалідом 2 групи та тривалий час хворіє на бронхіальну астму, гіпертонічну хворобу, м`язовий нервовий синдром, астено - невротиний синдром, вапняний бурсит плечового суглоба, в 2014 році їй встановлена інвалідність. Після судового процесу у 2016 році вона хворіє на серцеву недостатність. Вона дуже переживає, що не може владнати спір з житлом мирним шляхом, її переслідує почуття образи та несправедливості, невпевненість в майбутньому. Відповідач викрав у неї 19 років нормального спокійного життя та матеріального благополуччя. Вона зазнала фізичних страждань, похитнулося її здоров`я. Позивач оцінює матеріальну шкоду у розмірі 50 000 грн, оскільки їй потрібна грошова компенсація, щоб відновити свій емоційний стан до того рівня, який був 19 років тому. Отримання цієї суми поверне спокій та задоволення життям, сон та впевненість у майбутньому. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] вимушена звернутись з позовною заявою до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати її особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , стягнути з відповідача витрати на утримання вказаної квартири у розмірі 14 571,41 грн., позбавити відповідача права на користування квартирою [ADDRESS] , виселити [PERSON] з квартири, стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона зазнала у зв`язку з порушенням її права житло, стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 26 березня 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя, яка мотивована тим, що він з [PERSON] з 15 серпня 1981 року до 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду у 2001 році їх шлюб було розірвано. У період перебування у шлюбі на підставі угоди (контракту) від 10 серпня 1994 року за спільні кошти ними була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 64,8 кв. м, житловою площею 38,6 кв. м, розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстроване в КП БТІ на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року № 283 та свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року. 10 лютого 2020 року право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Просить визнати спільною сумісною власністю його та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , здійснити поділ майна, визнавши право власності за ним на Ѕ частки вказаної квартири та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Також 26 березня 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , який мотивував тим, що вимоги [PERSON] не визнає, вимоги про стягнення витрат на утримання квартири є безпідставними, оскільки крім нього у квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON] , його, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тому вважає, що всі прописані особи несуть солідарну відповідальність за утримання квартири. Крім того, ним щомісячно сплачується 500 грн із розрахунку, що крім нього в квартирі мешкають ще 4 повнолітні особи. Зазначає, що про існування рішення суду від 06 жовтня 2016 року про його виселення він дізнався у грудні 2019 року, коли з його пенсії почали здійснюватися утримання за постановою державного виконавця. Посилання [PERSON] на ту обставину, що рішенням суду від 06 жовтня 2016 року було встановлено її право власності на квартиру є безпідставними, оскільки право власності «визнається», а не «встановлюється», та у резолютивній частині вказаного рішення відсутній абзац щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру. Оскільки ознаки протиправності в межах позовної заяви в його поведінці відсутні, тому відсутні підстави для стягнення з нього моральної шкоди. Щодо вимог про позбавлення права користування житлом та виселення, посилаючись на статті 22, 28 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», зазначив, що він є власником Ѕ частки квартири, підстави для задоволення цих вимог відсутні. 30 березня 2020 року від представника [PERSON] [PERSON] надійшла відповідь на відзив, з якого вбачається, що щодо стягнення з [PERSON] витрат на утримання квартири вони дотримуються попередньої правової позиції, викладеної у позові, позицію відповідача вважають помилковою. Щодо визнання права власності на Ѕ частку квартири зазначають, що рішенням суду від 06 жовтня 2016 року було встановлено, що спірна квартира є приватною власністю [PERSON] . Про розгляд вищевказаної справи відповідач повідомлявся належним чином судом, судовими повістками та телефонограмами. Позивач за первісним позовом [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. В судовому засіданні 11 серпня 2020 року пояснила, що з 1991 року по 1998 рік, потім з 2006 по 2010 роки вона працювала на підприємстві «СлавЛіс» бухгалтером. У 1994-1995 роках підприємство було у розквіті та за сумлінну працю засновниками було вирішено преміювати її квартирою. Вона поїхала до відділу капітального будівництва, підписала документи, там їй видали реквізити для перерахування підприємством грошей. Підприємство перерахувало кошти двома платежами - 160 мільйонів та 120 мільйонів. Квартира була недобудована. У 1994 році вона взяла безвідсоткову позику для купівлі автомобілю, й у 1995 році - на будівлю гаражу. У 1996 році її вручили документи на права власності на квартиру. Заробітну плату вони отримували кожний окремо. Підприємство допомогло з будматеріалами, та ремонтом. Також підприємство подарувало їй меблі - стінку у вітальню. У 2001 році вони з відповідачем розійшлися, почалися сварки та бійки. Вона просила виселитися [PERSON] , однак він продовжував жити в квартирі. У 2007 році вона дуже сильно захворіла, та потрапила до лікарні. Після чого було вирішено переїхати жити до доньки. Періодично навідувалася до квартири. У 2016 році вона пропонувала відповідачу укласти договір оренди квартири, відповідач відмовився. У 2016 році рішенням суду було стягнуто з відповідача суму заборгованості за комунальні послуги за квартиру. Всі платежі за квартиру вона платить зі своєї пенсії, якщо не вистачає, допомагають діти. Гроші, які перерахувало підприємство за квартиру були її премією. [PERSON] премій не отримував. Платіжних документів у неї не збереглося, гроші перераховулися підприємством на рахунок відділу капітального будівництва. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні первісних позовних вимог, заперечувала проти задоволення зустрічних вимог [PERSON] , надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Також надала заяву про застосування строку позовної давності до вимог про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на існування рішення суду від 06 жовтня 2016 року про стягнення з [PERSON] витрат на комунальні послуги, виселення, визнання втратившим право користування квартирою про яке останньому було відомо, оскільки він повідомлявся про дату та час розгляду справи шляхом розміщення оголошення у газеті. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов [PERSON] не визнав, вказав, що вважає себе співвласником квартири пояснив, що [PERSON] виселилася з квартири за своєю волею. Після її виселення у 2007 році вона забрала з собою всі документи, які підтверджували що гроші з заробітної плати відраховували з них обох. Підприємство надало їм з дружиною меблі у вітальню. У 2019 році [PERSON] просила його підписати договір про оренду квартири. Про існування рішення суду від 2016 року про виселення, визнання втратившим право користування квартирою, стягнення з нього витрат на комунальні послуги, на користь [PERSON] він дізнався у грудні 2019 року, коли з його пенсії почали відраховуватися кошти. Ніяких повісток та телефонограм він не отримував, про суд йому відомо не було. Гроші на оплату комунальних послуг за квартиру він віддає сину по 600-800 гривень щомісяця. До 2007 року кошти на оплату комунальних послуг вони з [PERSON] сплачували спільно. Право власності на квартиру має й він, оскільки квартира була придбана у період шлюбу, сторони працювали на одному підприємстві «СлавЛіс». Кошти на погашення вартості квартири стягувались з заробітної плати обох. Оскільки на той момент дружина була бухгалтером - касиром він не отримував заробітну плату, просив дружину отримувати зарплату за нього, гроші завжди були у дружини. Приблизно квартира на момент покупки коштувала 275 млн карб., приблизно за 2 або 3 роки вони сплатили кошти за квартиру. У 1996 році вони за сумісні кошти придбали автомобіль «Жигулі» приблизно за 800 або 1000 доларів. Рішення суду від 2016 року він не оскаржив, оскільки не вважав за необхідне. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти задоволення позову з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві, також на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна), вважає квартиру майном, нажитим подружжям під час шлюбу, тому воно є спільною сумісною власністю. Просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] , визнати спільною сумісною власністю сторін спірну квартиру, визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частку спірної квартири, стягнути судові витрати. Щодо клопотання представника [PERSON] про застосування до позовних вимог про визнання права власності на квартиру строків позовної давності зазначив, що [PERSON] не знав про існування рішення суду про стягнення з нього витрат на комунальні послуги на користь [PERSON] , дізнався про нього лише у грудні 2016 року, коли з його пенсії почали відраховувати кошти. Рішення суду у 2016 році було винесене заочне, тому вважає, що строк позовної давності не пропущений. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що є донькою сторін по справі, матір до неї переїхала жити у 2007 році, оскільки у них з батьком виникали сварки та у матері починалися приступи задухи. Мати дуже переймається через те, що не може мешкати у своїй квартирі. Їй відомо, що квартиру мамі купило підприємство на якому вона працювала, вони не одразу туди переїхали, десь через 2 роки, оскільки в квартирі робився ремонт. На підприємстві матір дуже багато працювала, її працю цінували. На новосілля співробітники мамі подарували меблі у вітальню. У тата є свій будинок, який придатний для життя. Їй відомо, що матір зверталася до суду з приводу виселення батька з квартири у 2016 році. Про розгляд вказаної справи батько повідомлявся, шляхом розміщення оголошення в газеті, та приходили судові повістки, які батько відмовлявся отримувати. Комунальні платежі за квартиру вони з матір`ю здійснюють через банківську карту матері. Вони з братом вмовляли батька виселитися з квартири до належного йому будинку, однак батько відмовляється та каже що це його квартира, якщо їх щось не влаштовує, вони можуть купити йому однокімнатну квартиру у тому ж мікрорайоні. Зараз в квартирі мешкає її батько та брат з своєю співмешканкою. Брат переводить гроші для оплати комунальних послуг в квартирі на картковий рахунок матері. Вся пенсія матері витрачається на сплату комунальних послуг у спірній квартирі. Їй достовірно не відомо чи дає батько брату гроші на утримання квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сином сторін по справі, також пояснив, що у спірній квартирі він мешкає разом з батьком та дівчиною. Матір не може мешкати у квартирі, оскільки батько постійно сварився з матір`ю, піднімав руку, зловживав спиртними напоями. Матір почала хворіти, почалися приступи задухи. Після чого матір переїхала мешкати до сестри. Періодично матір приїжджала навідувалася до квартири, робила батьку зауваження стосовно бруду у квартирі, просила виїхати з квартири. Він пропонував батьку сплатити грошей, щоб вирішити питання мирним шляхом, однак батько відмовився, сказав що виїде з цієї квартири, тільки якщо вони куплять йому іншу квартиру. Від батька він ніколи грошей на оплату комунальних послуг у квартирі не отримував. Він особисто допомагає матері сплачувати комунальні платежі, перераховуючи гроші на картку матері. Кожного разу коли він просив у батька дати грошей на оплату комунальних платежів батько відповідав, що у нього грошей немає, що у нього скрутне матеріальне становище. Йому відомо що матір позивалася до батька у судовому порядку про стягнення комунальних платежів. Батько працює водієм, тому кошти має. Свідок [PERSON] пояснив, що він є кумом [PERSON] , вони мешкають по сусідству приблизно з 2007 року. Зі слів [PERSON] йому відомо, що у родині [PERSON] є проблема щодо мешкання в квартирі батька - [PERSON] . Матір у квартирі не мешкає. [PERSON] пропонував батьку виселитися з квартири в обмін на автомобіль, однак батько відмовляється. Також йому відомо зі слів [PERSON] , що він допомагає матері сплачувати комунальні послуги за квартиру, перераховуючи гроші їй на картку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов підлягає повному задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981 року по 2001 рік, шлюб між ними було розірвано за рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 09 квітня 2001 року, про що в книгу реєстрації розірвань шлюбів було внесено актовий запис № 582 від 18 грудня 2007 року (а.с.16). 14 серпня 1996 року [PERSON] було видано свідоцтво, на підставі рішення виконкому № 283 від 18 червня 1996 року, про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 38,82 кв.м, загальною площею65,4 кв.м, яка була придбана за угодою-контрактом від 10 серпня 1994 року між відділом капітального будівництва та [PERSON] на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року (а.с.20). Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/6583/16-ц від 06 жовтня 2016 року були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] , було стягнуто з [PERSON] заборгованість по оплаті комунальних послуг у розмірі 5417,21 грн., судові витрати по оплаті публікації оголошення у розмірі 420,00 грн., судовий збір у розмірі 183,73 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 821,66 грн (а.с.17-19). З довідки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків «Даурія», вбачається, що у квартирі [ADDRESS] мешкають п`ять осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.25). Відповідно до акту про проживання складеного 07 листопада 2019 року головою ОСББ «Даурія», що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] визначено, що в кватирі фактично мешкають [PERSON] та [PERSON] з 1996 року (а.с.24). З акту про фактичне проживання від 07 листопада 2019 року виданого інспектором ВОС Біленьківської селищної ради, вбачається, що [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Відповідно до договору № 33840 від 27 травня 2003 року, між газопостачальником та [PERSON] , за адресою [ADDRESS] укладений договір про надання послуг з газопостачання (а.с.27-28). Між [PERSON] та Слов`янського КП «АТП052814» було укладено договір на надання послуг по вивезенню та розміщенню твердих побутових відходів за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). З договору - зобов`язання № 75 вбачається, що між [PERSON] та представником об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Даурія» було укладено договір на ремонт та обслуговування індивідуального власника в будинку державного або громадського фонду за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). З трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що 11 жовтня 1991 року вона була прийнята в Науково - технічне підприємство «СлавЛіс» касиром - рахівником. У 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс». У 1994 році [PERSON] переведена на посаду бухгалтер - касир. 04 травня 1994 року ТОВ «фірма Славліс» перейменовано в Закрите акціонерне товариство «Славліс». 14 вересня 1998 року [PERSON] була звільнена відповідно до ст. 36 пункт 1 КЗПП України (а.с.120). Відповідо до трудової книжки, серії [NUMBER] [PERSON] у 1992 році прийнятий на Науково - технічне підприємство «Слав-Ліс» трактористом, у 1993 році У 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс». 27 серпня 1996 року [PERSON] звільнений за ст. 38 КЗПП України (а.с.220-221). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19962607 від 10 лютого 2020 року, вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 206990314141 від 06 лютого 2020 року (а.с.123). Відповідно до довідки № 353-3/0.45/01 від 05 лютого 2020 року, наданої директором КП «Бюро технічної інвентаризації» право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Слов`янської міської ради народних депутатів 14 серпня 1996 року (а.с.122). Як вбачається з архівного витягу № 90 від 20 лютого 2020 року виданого архівним відділом Слов`янської міської ради, з протоколу № 9 засідання виконкому Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 283 «Про розподіл житлової площі знову ввідного в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , приведеною площею 4444 м2» було вирішено передати приватним особам на підставі укладених угод - контрактів та згідно Закону України «Про власність» [PERSON] квартиру [ADDRESS] , площею 65,4 м2 (а.с.99). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної квартири та її поділу суд виходить з наступного. Оскільки на час придбання спірного майна в 1996 році були чинні КпШС України та ЦК УРСР, які зберігали чинність до 01.01.2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України та ЦК УРСР, чинні на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення містяться в СК України та ЦК України, чинних з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Враховуючи викладені обставини, оскільки [PERSON] набула право власності на зазначену квартиру, під час набуття права власності перебувала в зареєстрованому шлюбі, тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , підлягає поділу між ними, шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаної квартири. [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на квартиру зазначає, що вказана квартира була отримана нею безоплатно через сплату підприємством на якому вона працювала коштів за квартиру, які потім вираховувались з її заробітної плати. Однак такі доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки на момент набуття квартири [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, а майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Покази свідка [PERSON] щодо належності квартири [PERSON] не заслуговують на увагу суду, оскільки свідок лише констатувала відомості, щодо належності спірної квартири матері, які викладені в свідоцтві про право власності на квартиру. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна та відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання квартири її особистою приватною власністю. Щодо заяви [PERSON] та її представника [PERSON] застосування строку позовної давності. Згідно ст.ст. 9, 10, 11 КпШС України, на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За правилами ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. При цьому ст. 76 ЦК Української РСРС встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні вимоги містить також ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року за змістом ст. 256 якого позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч.1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. За правилами ч.1 ст. 253, ч.1 ст. 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15. Суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строку позовної давності за заявою відповідача з огляду на таке. Свідок [PERSON] надала пояснення, що батько знав про існування рішення суду від 2016 року про стягнення з нього витрат на утримання квартири, оскільки повідомлявся про розгляд вказаної справи шляхом розміщення оголошення в газеті, та шляхом надіслання судових повісток. В той же час свідок сама ж спростувала свої покази, оскільки пояснила, що судових повісток батько не отримував. З рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року про виселення [PERSON] з спірної квартири, визнання втратившим право користування квартирою та стягнення витрат на оплату комунальних послуг, вбачається, що воно є заочним, тобто відповідач у справі [PERSON] не був присутній при ухваленні рішення, та відповідно не знав про порушення його майнового права на день винесення рішення. Таким чином, суд погоджується з доводами [PERSON] та його представника [PERSON] , та приходить до висновку, що спір між колишнім подружжям щодо квартири виник в грудні 2019 року коли [PERSON] дізнався про існування рішення суду через утримання з його пенсії коштів за постановою державного виконавця. Таким чином позивач звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності - 26 березня 2020 року, який закінчується в грудні 2022 року, позивачем не пропущений строк позовної давності. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат на утримання квартири. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат на утримання квартири у розмірі 14571,41 грн суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як було встановлено в судовому засіданні в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , однак фактично мешкають двоє - [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування розміру заборгованості відповідача перед позивачем за надані комунальні послуги позивач посилається на розрахунки та квитанції про сплату житлово-комунальних послуг. Згідно квитанцій, позивачем сплачено за період з 2017 року по 2019 рік 29 142.82 грн, половину яких - 14 571,41 грн позивач просить стягнути з відповідача. Вказані розрахунки та квитанції відповідачем не оспорювалися та не заперечувалися, з огляду на що суд приймає наступний розрахунок: За 2017 рік: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 700 грн/2 = 350 грн; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» - 2117,07 грн/2 = 1058,53 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 30 грн/2= 15 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 558,72 грн/2= 279,36 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 161,16 грн/2 = 80,58 грн. У сумі 1783,47 грн. За 2018 рік: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 3867,68 грн/2 = 1933,84 грн; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» - 4095,56 грн/2 = 2047,78 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 291,78 грн/2=145,89 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 1263,41 грн/2 = 631,70 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 277,64 грн/2 =138,82 грн. У сумі 4298,03 грн. За 2019 рік позивач сплатила за комунальні послуги: -за теплопостачання ВО ОП «ДТКЕ «Слов`янськтепломережа» 7869,99 грн/2= 934,99 грн; -за електроенергію ДТЕК «Донецькобленерго» 2582,94 грн/2= 1291,47 грн; -за водопостачання КП «Словміськводоканал» 1916,41 грн/2 = 958,20 грн; -за обслуговування квартири ОСМД «Даурія» 2721,60 грн/2 =1360,80 грн; -за вивезення ТПВ КП «АТП052814» 628,91 грн/2 = 314,45 грн. У сумі 7859,91 грн. Всього за вказаний період - з 2017 року по 2019 рік включно - 14 571,41 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. При відсутності угоди між власником будинку (квартири) та колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, передбачені ст. 162 ЖК УРСР. Згідно із ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Заперечення відповідача щодо сплати ним щомісячно житлово - комунальних послуг у розмірі 600-800 грн не приймаються судом, оскільки доказів на підтвердження сплати вказаних коштів суду надано не було. Посилання відповідача, що вказані кошти він передавав сину [PERSON] для сплати комунальних послуг не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані поясненнями допитаного в якості свідка сина сторін [PERSON] . Щодо заперечень відповідача, що солідарну відповідальність за утримання квартири повинні нести всі наймачі квартири суд зазначає, що [PERSON] не позбавлений права звернутися до наймачів з позовом про стягнення понесених витрат на житлово - комунальні послуги. Частиною 1 статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частинами 1, 2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Враховуючи вищевикладене, та оскільки судом були задоволені вимоги [PERSON] та визнано за ним право власності на Ѕ частку спірної квартири відповідач є її співвласником, тому зобов`язаний брати участь у витратах на утримання спільного майна, в зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачкою витрати на утримання квартири у розмірі 14 571,41 грн. Щодо позбавлення [PERSON] права користування спірною квартирою та виселення з неї. Розглядаючи вказані позовні вимоги [PERSON] суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку спірної квартири, тому співвласник квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням та виселений з нього, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України змістом права власності є права (правомочності) володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд зазначає про таке. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її завданні. Особа звільняється від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З`ясуванню підлягає: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. На підтвердження завдання моральної шкоди [PERSON] надано суду довідку МСЕК від 20 березня 2018 року про встановлення їй другої групи інвалідності безстроково внаслідок загального захворювання (а.с.21), епікризи, згідно яких [PERSON] встановлений діагноз: бронхіальна астма ІІ ступеню, змішана форма, персистуючий перебіг, загострення, ДН - ІІ ст. середньої тяжкості (а.с.189, 195-195), виписний епікриз КЛПУ ДОКТМО пульмонологічного відділення, згідно якого [PERSON] перебувала у відділенні з 27 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року з скаргами на приступи задухи до 10 разів на добу, задишку змішаного характеру при ходьбі, підйомі на сходах, встановлено діагноз бронхіальна астма змішаної форми третя ступінь середнього ступеню тяжкості, персистуючий перебіг, неконтрольована фаза тяжкого загострення. Рекомендовано уникати переохолоджень, дихальна гімнастика, спостереження пульмонолога (а.с.190), виписку з медичної картки стаціонарного хворого № 5675 кардіологічного відділення КМУ «Міська лікарня № 3», дата госпіталізації - 22 липня 2017 року, дата виписки - 03 серпня 2017 року, скарги на стискаючі, пекучі болі за грудиною, що віддають в ліве плече, що виникають при ходьбі, швидкому підйомі на другий поверх, головні болі при підйомі АТ (а.с.196), повідомлення начальника Слов`янського відділу поліції, щодо внесення звернення [PERSON] до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші дії. З [PERSON] проведена профілактична бесіда про недопущення протиправних дій у подальшому (а.с.201). З перелічених вище документів не вбачається, що набуте [PERSON] захворювання - бронхіальна астма, виникло саме через протиправну поведінку [PERSON] . Посилання [PERSON] на створення [PERSON] впродовж 20 років сімейного життя нестерпних умов для співжиття, завдання їй та дітям душевних та моральних страждань не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не підтверджуються будь якими достовірними доказами, матеріали поліції такої інформації теж не містять. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо створення нестерпних умов для життя підтверджують, що участь у сімейних сварках приймали обидві сторони. Покази свідка [PERSON] є показаннями з чужих слів, а саме з слів [PERSON] , а тому його показання не можуть бути допустимим доказом на підтвердження зазначених обставин. Крім того, сімейні особисті відносини, факти застосування фізичного чи психологічного насилля не є предметом дійсної цивільної справи, рішеннями судів у адміністративних чи кримінальних справах не встановлені. Враховуючи необґрунтованість вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне в задоволенні вказаної вимоги відмовити. Розглядаючи вимоги сторін про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. З приводу позовних вимог про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу, суд зазначає, що в силу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Конституційне право на професійну правничу допомогу та вільний вибір захисника гарантується ст. 59 Конституції України. Відповідно до ст. 22 Конституції України воно не може бути скасоване, а звуження змісту та обсягу наявних прав і свобод не допускається. За ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу суд враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то для суду наявні підстави для стягнення таких витрат. Зазначений обов`язок сторонами виконаний. При визначенні суми витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та про часткове задоволення вимоги [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. Визначаючи розмір витрат на правову допомогу [PERSON] суд виходив з тих підстав, відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, розмір витрат на правову допомогу, які просила стягнути [PERSON] з відповідача - 10 000,00 грн, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме задоволена одна вимога з п`яти, таким чином 1/5 частка від 10 000,00 грн складає 2 000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом були частково задоволені первісні позовні вимоги [PERSON] на 1/5 частину, при зверненні до суду нею судовий збір сплачений не був, оскільки вона звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. При подачі зустрічного позову [PERSON] були понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. (а.с.217), які слід компенсувати йому за рахунок держави, оскільки відповідач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Однак, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи на вищевикладене, оскільки судові витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обох сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне в рахунок стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу на користь [PERSON] вирахувати з належних до стягнення з [PERSON] витрат на оплату правової допомоги, з суми - 10 000,00 грн суму 2000,00 грн які підлягали стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , та стягнути з останньої різницю з понесених витрат на професійну правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп. З тих же підстав, в рахунок компенсації [PERSON] за рахунок держави судового збору, суд вважає за необхідне звільнити [PERSON] від обов`язку сплати судового збору за подання позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири, стягнення витрат на утримання квартири, стягнення моральної шкоди, позбавлення права користування квартирою, виселення в сумі 840 грн. 80 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial