Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

15 жовтня 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Свій позов обґрунтовувала тим, що між сторонами зареєстрований шлюб 20 серпня 2013 року у Лівобережному відділу державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1387. Від спільного шлюбу в них народилися двоє дітей: сини - [PERSON] - [INFO] року та [PERSON] - [INFO] року. Позивач зазначає, що їх із відповідачем спільне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем. Отже, несумісність поглядів на життя, а також характерів створюють - неможливість подальшого проживання однією сім`єю. Шлюбні відносини між ними припинені з вересня 2020 року, шлюб існує формально. 06 листопада 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду по суті на 08 грудня 2020 року. Позивач до суду подала заяву про можливість розгляду справи у її відсутності та просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 серпня 2013 року між сторонами зареєстрований шлюб у Лівобережному відділу державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1387, видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Від спільного подружнього життя у сторін народилися діти сини - [PERSON] - [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] - [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони остаточно припинили сімейні відносини, не ведуть спільного господарства. Позивач наполягала на розірванні шлюбу подавши окремо від позовної заяви, заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, продовжувати подальше спільне життя не бажає. Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу. Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. Щодо надання строку на примирення сторін, слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Разом з тим, при визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Тобто, з наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком. Аналізуючи взаємини сторін, небажання позивача поновлювати сімейні відносини, а також відсутність зі сторони відповідача будь-яких переконливих доводів щодо необхідності надання терміну на примирення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про надання сторонам строку на примирення. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач цьому не заперечував, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим.

Outcome: approved