Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. У відповідності до положень ст..33 ЦПК України справу за позовом [PERSON] розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 08.07.2021 року справу прийнято до провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце розгляду справи. У зв`язку з відсутністю письмових доказів про належне сповіщення відповідачів про розгляд справи 06.09.2021 року по справі оголошено перерву. У сьогоднішньому судовому засіданні представник позивача адвокат Гудима І.Б. позов підтримав і стверджував, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , відповідачі у квартирі не проживають більше 15 років, вони мають інше житло, але до сьогодні не оформили зняття з реєстрації по спірній квартирі, чим порушують право власності позивача на житлове приміщення. Відповідачі до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи сповіщались судом шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та sms-повідомлень за належними їм телефонам. Окрім того, як повідомляє служба кур`єрської доставки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовились від отримання судових повісток, копій позову і копій судової ухвали про відкриття провадження, що були доставлені відповідачам за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] (адреса вказана [PERSON] у заяві від 19.07.2021 року про ознайомлення з матеріалами справи). За таких обставин суд вважає, що відповідачі належним чином сповіщені про дату, час і місце розгляду справи, відзив на позов не надали. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 21 квітня 2004 року квартира [ADDRESS] у ЖБК «Вимпел-17» належить на праві власності [PERSON] (реєстрація в державному реєстрі нерухомого майна виконана КП «ОМБТІ та РОН»). Дарителем виступав [PERSON] . Реєстрацію по квартирі мають: [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] (шлюб розірвано рішенням Київського райсуду м.Одеси від 01.10.2018 року), син [PERSON] , донька [PERSON] , колишній власник квартири [PERSON] , його дружина [PERSON] і син - [PERSON] . Сторона позивача в обґрунтування своїх вимог посилається на положення ст.ст.319,391,405 ЦК України і стверджує, що відповідачі в квартирі не проживають з 2004 року, житловим приміщенням не цікавляться, витрат з утримання квартири не несуть. У якості доказу не проживання [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] у квартирі [ADDRESS] позивач надала довідку з місця реєстрації і акт про не проживання, складений головою ЖБК «Вимпел-17», копії квитанцій про оплату житлово-комунальної послуги з вивезення побутових твердих відходів, де вказана кількість осіб, що фактично проживає в квартирі і споживає цю послугу 4 особи. Представник позивача доводив, що наявність у відповідачів реєстрації по належній [PERSON] квартирі, порушує її право власності на цю нерухомість, тому як позивач зобов`язана сплачувати комунальні послуги з утримання будинку і прибудинкової території за осіб, що фактично мають реєстрацію по квартирі, оформити реєстрацію інших членів родини без згоди відповідачів позивач не має можливості. Суд вислухав представника позивача, дослідив матеріали справи і дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що «особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». «При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. У даному випадку судом встановлено, що відповідачі не є (і не були) членами сім`ї позивача. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 391 ЦК України. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2004 року, що фактичним місцем їх проживання є будинок [ADDRESS] . Суд погоджується з доводами представника позивача, що наявність у відповідачів реєстрації по спірній квартирі порушує право власності позивача на цю квартиру і усунути порушення належить шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908 грн. підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача.

Outcome: approved