Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

23 червня 2015 року прокурор Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, виселення, вселення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 квітня 2016 року до участі у зазначеній справі було залучено у якості правонаступника позивача Харківську місцеву прокуратуру №2, яка остаточно була утворена 15.12.2015 року. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що статтею 21 Конституції України на прокуратуру, як на єдину систему покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно з. ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою. Згідно зі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України представництво прокуратурою інтересів громадян та держави у суді полягає у здійсненні прокурором від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави або громадянина у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Перехідними положеннями Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року встановлено, що прокуратура виконує функції нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержання законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді. Відповідно до п. 4 наказу Генерального прокурора України №16 від 06.12.2014 року «Про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей» одним із пріоритетних напрямків представництва інтересів дітей та держави в суді визначений захист майнових та житлових прав дітей. Підставою звернення прокурора до суду з цією позовною заявою в інтересах неповнолітнього [PERSON], 19.09.1997 року є неспроможність останнього через недосягнення повноліття самостійно захистити свої майнові права, що підтверджується копією свідоцтва про народження . Неповнолітній [PERSON] звернувся на прийом до прокуратури Жовтневого району м. Харкова з письмовим зверненням щодо порушення його прав на житло. У ході розгляду його звернення встановлено, що в 2007 році мати [PERSON] [PERSON] , всупереч ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» уклала з відповідачем [PERSON] договір іпотеки від 01.10.2007 року №1839, яким фактично порушила права неповнолітнього [PERSON] на житло, бо договір цей нею не було погоджено з органами опіки та піклування. Відповідно вказаний договір укладений з порушенням та не відповідає вимогам, а тому на підставі статей 16,203,215 ЦК України підлягає визнанню недійсним судом. У 2013 році у звязку з невиконанням умов договору іпотеки [PERSON] передала квартиру за адресою [ADDRESS] у постійне користування відповідачу. Право власності на дану квартиру [PERSON] не передала [PERSON] , однак з 2013 року і по даний час неповнолітній [PERSON] фактично позбавлений права користування квартирою за вищевказаною адресою, бо в ній проживає [PERSON] , що порушує його майнові та житлові права, закріплені ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 47 Конституції України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року , діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Інститут права власності в Україні регулюється приписами ст. 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником майна, вимагати усунення таких перешкод. Обєктом власності особи може бути , зокрема , житло , житловий будинок, садиба, квартира. Право власності житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї і власника житла , які проживають разом з ним у будинку /квартирі/,що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку або в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником у добровільному порядку відповідач не дає можливості неповнолітньому [PERSON] з батьками проживати у спірній квартирі , і позасудове вирішення цього питання взагалі розглядати не бажає. Відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», а саме ст. 12 вказано, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють , житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Тому необхідно мати на увазі , що цей закон захищає права неповнолітніх дітей, і тому неповнолітнього [PERSON] не можна на законних підставах знати з реєстрації та примусово виселити. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» правочин , що вчиняється батьками /усиновлювачами/ , не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першої - третьої , пятої та шостої статті 203 цього Кодексу . Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укласти договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації , в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Тому згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. На даний час єдиним законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом на нерухоме майно №П-6-5171 від 24.09.2007 року, довідкою КП «Жилкомсервіс» №8097/2/07 від 22.04.2015 року та довідкою з державної реєстраційної служби від 27.04.2015 року №11166818. З урахуванням вищевказаного майнові і житлові права [PERSON] та [PERSON] повинні бути відновлені, а укладений договір про іпотеку визнаний недійсним. Крім цього, з метою усунення перешкод у користуванні неповнолітнім [PERSON] вказаним житлом, суд має постановити рішення про примусове вселення його у спірну квартиру. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та надала пояснення відповідні вищенаведеним. У судовому засіданні були надані пояснення також [PERSON], оскільки після предявлення прокурором зазначеного позову, йому 19 вересня 2015 року виповнилося 18 років. [PERSON] підтримав позов прокурора , просив його задовольнити та пояснив, що з 2005 року зареєстрований у спірній квартирі та мешкав в ній разом з матірю до 2013 року. За місцем мешкання [INFO] відвідував школу. У 2013 році мати відвезла його у квартиру бабусі [ADDRESS] , де він з того часу мешкає з батьком. А саме проживає в [INFO] . Мати пояснила, що заклала квартиру [ADDRESS] . В цій квартирі зараз мешкають інші особи, які її орендують. Оскільки мати відвезла його до батька у вищевказану квартиру, він був вимушений їздити до школи через місто, що було дуже незручно. У батька немає належних умов для його проживання , а тому він вважає, що його права на проживання у [INFO] порушені та просить їх відновити. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не зявилися , належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися , просили розглядати справу за їх відсутністю надали письмові заперечення. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] посилається на те,що вона не згодна із позовом та заперечує проти його задоволення у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. 01 жовтня 2007 року [PERSON] у неї позичені кошти у сумі 19\~000 доларів США, які вона зобовязалась повернути не пізніше 1 вересня 2010 року. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України , між нею та [PERSON] в той же день в письмовій формі було укладено Договір позики ,посвідчений 01 жовтня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований ним в реєстрі за №1837. Виходячи з гіпотези норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України ,сторони дійшли згоди про повернення позичених коштів частинами. Зважаючи на цю домовленість , [PERSON] , відповідно до Додатку №1 до договору позики , зобовязалась повернути позичені кошти не пізніше 01 вересня 2010 року. Крім того , метою забезпечення виконання [PERSON] її зобовязання за Договором позики від 01 жовтня 2007 року за реєстровим номером №1837, того ж дня [PERSON] із нею було укладено Іпотечний договір про задоволення вимог іпотеко держателя, посвідчений 01 жовтня 2007 року приватним нотаріусом ХИНО [PERSON] за реєстровим №1839, за умовами якого , в забезпечення виконання власних зобовязань з повернення боргу за Договором позики , [PERSON] передала їй в іпотеку квартиру № 5 , що в будинку під №129 по пр. Ілліча в м. Харкові , яка належить іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 21 травня 2004 року державним нотаріусом Пятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером №1-439, зареєстрованого КП «ХМБТІ» 04 червня 2004 року. Відповідно до норм ст. ст. 526,530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Спочатку [PERSON] виконувала взяті на себе зобовязання з повернення боргу за Договором позики від 01 жовтня 2007 року та повернула з грудня 2007 року по травень 2008 року 1850 доларів США замість належних до повернення 19\~000 доларів США. Оскільки [PERSON] свій обовязок з повернення позичених коштів не виконувала і, тим самими грубо порушила права кредитора, з метою вирішення спору в позасудовому порядку, 26 квітня 2013 року , а повторно 29 липня 2013 року нею на імя [PERSON] були надіслані вимоги про усунення порушення виконя зобовязання з повернення боргу за Договором позики від 01 жовтня 2007 року. Рекомендований лист [PERSON] отримала. Оскільки викладені в надісланій на її адресу Вимозі прохання кредитора про необхідність позасудового врегулювання спірних правовідносин [PERSON] проігнорувала, свідомо їх не виконала і позивних коштів не повернула , вона була змушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду із позовом про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, вказаний позов було задоволено частково і вирішено в рахунок задоволення її вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року , звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за нею права власності на вказану вище квартиру. , виселено [PERSON] з предмета іпотеки. Рішення від 31 березня 2015 року набрало законної сили. Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 27 травня 2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . [PERSON] ще у вересні 2013 року добровільно звільнила предмет іпотеки , вищевказану квартиру, про що написала відповідну розписку від 12 вересня 2013 року. Та зазначила що будь-яких претензій до неї не має. Таким чином , на теперішній час вона є законним власним квартири [ADDRESS]. Прокурор просить суд визнати недійсним вищевказаний договір іпотеки від 01 жовтня 2017 року, посилаючись на те, що під час укладення іпотечного договору [PERSON] не було отримано попередній дозвіл органу опіки та піклування на укладення цього правочину. У звязку з чим, нібито порушені права неповнолітнього сина [PERSON] [PERSON] , який на момент укладення його матірю іпотечного договору , знову ж таки нібито , проживав та був зареєстрований за адресою переданого в іпотеку нерухомого майна. Право на звернення до суду за захистом порушених , невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України /ст. 55/, ЦК України /ст. 16/, Законі України «Про судоустрій і статус суддів» /ст. 7/ і безпосередньо в ЦПК України /ст. 3 та 15/. Тож, зі змісту перелічених норм вбачається , що особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорення. В своїй позовній заяві прокурор, діючи в інтересах [PERSON] , зазначає,що неповнолітній [PERSON] /позивач/ не має можливості проживати у спірній квартирі , у звязку з чим порушуються його права закріплені в Законі України «Про охорону дитинства» та в Законі України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей». Однак, суду слід звернути увагу на те, що позивач [PERSON]Г не є дитиною, оскільки він досяг свого повноліття /йому виповнилося 18 років ще 19 вересня 2015 року/, а отже , на момент розгляду справи , права [PERSON] , як неповнолітнього жодним чином не порушуються і дія вищезгаданих законів на нього не поширюються. Крім того,як вбачається з матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору позики та іпотечного договору від 01 жовтня 2007 року , на момент укладення іпотечного договору , тобто станом на 01 жовтня 2007 року , відповідач [PERSON] надала приватному нотаріусу довідку КП «Жилкомсервіс» дільниця №43 , згідно якої за адресою предмета іпотеки квартира [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала виключно [PERSON] і про право на це майно жодних інших осіб , в тому числі і неповнолітніх /малолітніх/ в цій довідці жодних відомостей не міститься. Позивач повторно звертає увагу суду на факт пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду, який відповідно до вимог ст. 257 ЦК України складає три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України , перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила. Отже,оскільки договір іпотеки, про визнання правовідношення за яким позивач просить суд визнати недійсним , був укладений між [PERSON] /матірю [PERSON] , в інтересах якого прокурором Жовтневого району м. Харкова предявлено позов/ та нею 01 жовтня 2007 року , позивач мав право предявити позов про визнання недійсним договору іпотеки не пізніше 01 жовтня 2010 року. Оскільки зі своєю позовною заявою позивач звернувся до суду 22 червня 2015 року , є очевидним, що він звернувся до суду зі спливом встановленого законом трирічного строку позовної давності для предявлення вимог про визнання недійсним договору іпотеки та виселення. /а.с. 123-125/. 21 вересня 2015 року представником відповідача [PERSON] , [PERSON] було надано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності . Відповідач [PERSON] позов визнала, просила його задовольнити. Пояснила, що дійсно позичила у [PERSON] гроші та зобовязалася повернути до 1 вересня 2010 року. Також нею з [PERSON] було укладено договір іпотеки , предметом якої була спірна квартира. На момент укладення договору іпотеки та виселення в квартирі мешкав та був зареєстрований син [PERSON]. Оскільки усі документи , які були необхідні для укладення договору іпотеки готувала сама [PERSON], їй не було відомо , що у довідці «Жилкомсервіс» не було зазначено сина [PERSON] . Нотаріус при оформленні договору іпотеки не питав чи мешкають у квартирі /предмет іпотеки/ неповнолітні діти. Їй не було відомо, що перед укладенням договору іпотеки необхідно було взяти дозвіл органу опіки та піклування. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, [PERSON] вважала, що позов прокурора обґрунтований , укладенням іпотечного договору від 01 жовтня 2007 року були порушення права неповнолітнього [PERSON], оскільки не було надано дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] пояснив,що зібранням документів /у тому числі довідок «Жилкомсервіс» про склад сімї/ , які необхідні були для укладення та посвідчення договору позики та іпотеки від 01 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] займалася сама [PERSON]. Цей факт він памятає , оскільки і по іншим правочинам, які він посвідчував ,документи збиралися самою сімєю [PERSON] , у тому числі і [PERSON]. Пояснив, що при наявності довідки «Жилкомсервіс» , де б значився зареєстрованим у квартирі неповнолітній чи малолітній , він би ніколи не посвідчив договір іпотеки . Суд , вислухав пояснення сторін, третіх осіб, прийнявши до уваги письмові пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2007 року [PERSON] у [PERSON] були позичені кошти у сумі 19\~000 доларів США, які вона зобовязалась повернути не пізніше 1 вересня 2010 року. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України , між [PERSON] та [PERSON] 07 жовтня 2007 року в письмовій формі було укладено Договір позики ,посвідчений 01 жовтня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований ним в реєстрі за №1837 ./а.с.100/ В забезпечення виконання зобовязаньза договором позики , 1 жовтня 2007 року між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 1 жовтня 2007 року року, зареєстровано в реєстрі №1839. /а.с.102/ Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 1 договору іпотеки від 1 жовтня 2007 року , згідно з домовленістю сторін при виконання у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки,що описаний нижче Іпотекодержатель має право за власним вибором продати Предмет іпотеки та в порядку пункту 6 цього договору , або обернути його у свою власність в рахунок виконання забезпечення цією іпотекою зобовязання . Предметом іпотеки за даним договором є квартира № 5 , що в будинку під №129 по пр. Ілліча в м. Харкові , яка належить іпотекодавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 21 травня 2004 року державним нотаріусом Пятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером №1-439, зареєстрованого КП «ХМБТІ» 04 червня 2004 року. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» регламентує, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Представник позивача в судовому засіданні вказував, що для вчинення спірного договору іпотеки сторони мали отримати дозвіл органу опіки та піклування, який відповідачами не отримувався, чим було порушено норми законодавства та права неповнолітнього [PERSON] , у звязку з чим договір має бути визнаний судом недійсним. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так,27 листопада 2015 року представником відповідача [PERSON], [PERSON] було заявлено клопотання про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є відповідачем у справі. Відповідно до вимог ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини , що мають значення для справи. Відповідач у справі [PERSON] не дала згоду на допит у якості свідка , тому у задоволені клопотання в цій частині було відмовлено. Судом було задоволено клопотання про допит у якості свідка [PERSON], на допиті якого наполягав представник відповідача [PERSON], [PERSON] . [PERSON] неодноразово викликався до суду для допиту в якості свідка, однак у судове засідання не зявляється. Суд не може застосувати до свідка [PERSON] привід через органи Національної поліції , що передбачено ст. 94 ЦПК України, оскільки у суду нема відомостей щодо неможливості застосування приводу , передбачених ч. 4 ст. 94 ЦПК України. Крім того, слід зауважити, що [PERSON] викликався для допиту у якості свідка за клопотанням представника відповідача [PERSON], [PERSON], який надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Тоді виникає питання , а «хто ж буде задавати свідку питання». У судовому засіданні за клопотанням представника відповідача [PERSON], [PERSON] була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що ведення журналу реєстрації видачі довідок про склад сімї на дільницях , не передбачено. Не вівся такий журнал у 2007 році на дільниці № 43 КП «Жилкомсервіс». Зазначений свідок також допитувався за відсутності представника відповідача , який наполягав на її допиті. Враховуючи вищенаведене , з урахування думки учасників судового розгляду , які пояснили, що [PERSON] не був учасником спірного правочину, суд вирішив можливим закінчити розгляд справи за його відсутністю. З Довідки КП «Жилкомсервіс» від 22 квітня 2015 року вбачається, що за адресою: м. Харків пр. Ілліча будинок №129 зареєстровані : [PERSON], [INFO] з 12.10.2005 року по теперішній час та її син [PERSON] , [INFO] з 12.10.2005 року . /а.с.16/. З відповіді Жовтневого районного відділу у м. Харкові Головного Управління державної міграційної служби України в Харківській області від 17.04.2015 року вбачається , що згідно поквартальної картки /форма Б/ та картки реєстрації особи дільниці №43 КП «Жилкомсервіс» м. Харкова та довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області за адресою [ADDRESS], неповнолітній [PERSON] 19.09.1997 року значиться зареєстрованим за паспортним документом серія МТ №322361 від 26.12.2013 року , виданим Жовтневим РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області з 12.10.2005 року по теперішній час. /а.с.17/. Отже , станом на дату укладання Договору іпотеки від 1 жовтня 2007 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON]., в квартирі , яка являється предметом іпотеки був зареєстрований неповнолітній [PERSON] , який є сином іпотекодавця. Судом також було встановлено, що на момент укладання Договору іпотеки від 1 жовтня 2007 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON]., неповнолітній [PERSON] не тільки був зареєстрований , а й проживав з матірю [PERSON]. Цей факт підтвердив у судовому засіданні сам [PERSON] та його мати [PERSON] Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Як пояснив у судовому засіданні приватний нотаріус ХМНО МЮУ [PERSON]В сторонами у договорі іпотеки від 1 жовтня 2007 року не надавалося дозволу органу опіки та піклування, оскільки довідка про склад сімї , яка була представлена для оформлення цього договору, не містила даних про реєстрацію та проживання у [INFO] /предмет іпотеки/ неповнолітніх чи малолітніх членів сімї. Надані Харківським обласним державним нотаріальним архівом документи, також не містять дозволу органу опіки та піклування на посвідчення договору іпотеки. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітнього певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Судом встановлено, що не заперечує відповідач [PERSON] 12 вересня 2013 року вона на вимогу іпотекодержателя [PERSON] добровільно звільнила квартиру №5 в будинку №129 по просп.. Ілліча в м. Харкові разом з неповнолітнім сином, усі речі вивезла. На той час [PERSON] було 16 років. Оскільки іншого житла з сином [PERSON] не мала , вона відвезла [PERSON] до батька , а саме оселилася у склі. Постановою Верховного Суду України від 20.01.2016 року №6-2940цс15 було доповнено правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Вищевказаний іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме спірна квартира, де до укладення договору іпотеки мешкав [PERSON], та яким має право користуватися , був укладений сторонами всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування. Звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно - зазначену вище квартиру, яка є єдиним житлом неповнолітнього [PERSON] , може унеможливити його користування цим нерухомим майном в подальшому. Отже, оскільки укладення договору іпотеки від 1 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, та привело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього [PERSON] на користування житлом /картирою №5 по просп.. Ілліча №129 в м. Харкові/, про що зазначено вище , маються підстави для задоволення позову з частині визнання вищевказаного договору іпотеки недійсним . Суд не може погодитися з доводами представника відповідача [PERSON] , [PERSON] про застосування строку до позовних вимог строку позовної давності , такий строк в даному випадку не є пропущеним на підставі ст. 261 ЦК України. Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Що стосується позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселення [PERSON] в зазначену квартиру , то такі на думку суду заявлені передчасно та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, в рахунок задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 1 жовтня 2007 року , було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 1 жовтня 2007 року ,шляхом визнання за нею права власності на квартиру №5 в будинку №129 по просп.. Ілліча в м. Харкові. 25 травня 2015 року зазначене рішення набрало законної сили. Таким чином [PERSON] є власником вказаної вище квартири. Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В ч.2 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватись від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК "ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом". Відповідно до ЖК виселення власника житлового приміщення можливе у випадку звернення стягнення на таке житлове приміщення кредитором у разі неповернення власником житла кредиту, наприклад, наданого банком на придбання житла. У цьому разі власник житла, який не зміг повернути кредит, виселяється із житлового приміщення без відшкодування, а інше житло йому не надається (ч. 2 ст. 109 ЖК). Відповідно о вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку , кватири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів сімї , інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Суду не надано доказів тому, що відповідач [PERSON] перешкоджає [PERSON] в користуванні квартирою № 5 в будинку 129 по просп. Ілліча в м. Харкові. Крім того , на теперішній час [PERSON] є власником спірної квартири , а [PERSON], який має право користування цим житлом , не відноситься до членів сімї [PERSON]. але при цьому перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членам сімї попереднього власника, яке у них існувало /ст. 405 ЦК України/ . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України житлове приміщення , яке вони /члені сімї/ мають право займати , визначається його власником. За таких обставин позовні вимоги в цій частині не доведені. Відмова у задоволені позову в частині виселення та вселення , не перешкоджає у подальшому зверненню з таким позовом. На підставі викладеного і

Outcome: partial