Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

АТ «Акцент-Банк» (далі - позивач) через представника за довіреністю (а.с. 20 на звороті, 21) [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що між позивачем і відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останньої утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 18802,87 гривень та судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого з позовними вимогами не погодилася та зазначила, що надані позивачем документи не підтверджують факт існування боргу у відповідача. Так, в умовах і правилах обслуговування фізичних осіб при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів немає жодного посилання на відповідача; умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані; не долучено договору, на укладення якого підписувалась анкета-заява; у анкеті-заяві містяться недостовірні дані щодо сімейного стану відповідача. Крім того, позивачем не надано доказів, яка сума кредитних коштів була надана відповідачу. Водночас відповідач стверджувала, що не зверталася до позивача для укладення кредитного договору та отримання кредитної картки. На підставі викладеного, посилаючись на судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору, а також не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, відповідач просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Від позивача надійшли письмові заперечення, в яких зазначалося, що відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, чим підтвердила факт ознайомлення з їх змістом та погодилася з ними. При цьому відповідач підписала паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", в якому чітко визначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка та інше. За таких обставин, посилаючись на практику Верховного Суду, позивач просив задовольнити позовні вимоги. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача одночасно з позовною заявою подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 4). Відповідач у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 36-37). Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «А-банку» від 31 грудня 2018 року (далі анкета-заява) відповідач підтвердила, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту їй роз`яснені і зрозумілі, а також, що вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами (а.с. 6). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № SAMABWFC00001866104 від 31 грудня 2018 року (а.с. 5) станом на 18 грудня 2020 року заборгованість відповідача перед банком становить 18802,87 гривень та складається з наступного: -13413,45 гривень - заборгованість за кредитом; -5389,42 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Зазначена сума заборгованості як і сам факт користування відповідачем кредитними коштами, наданими йому позивачем, підтверджується випискою з кредитного рахунку позивача (а.с. 48-49). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами у самому договорі). У анкеті-заяві процентна ставка не зазначена. Банк, тобто позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник, тобто відповідач), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості станом на 18 грудня 2020 року, посилався на паспорт споживчого кредиту за програмою «кредитна картка», витяг з тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», та витяг з умов та правил надання банківських послуг. В паспорті споживчого кредиту (а.с. 7-8) зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 1 січня 2019 року, хоча розрахунок заборгованості здійснений до 18 грудня 2020 року, тобто невідомо взагалі за якими тарифами здійснювалось нарахування відсотків в період, починаючи з 1 січня 2019 року та до 18 грудня 2020 року. Зазначеними документами визначені, в тому числі пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта і банку, відповідальність сторін, а також додаткові положення щодо дії договору, строку повернення кредиту (кредитного ліміту) та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» (а.с. 14) та витяг з умов та правил надання банківських послуг (а.с. 9-13) розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту банку (позивача) належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.a-bank.com.ua), неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, порядку повернення кредиту, надані банком (позивачем) тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливого розгляду справи судом. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді анкети-заяви та умов та правил надання банківських послуг, оскільки останній є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг, та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач повідомив споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п. 62 розділу IV «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З вказаних підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованість за відсотками за користування кредитом. Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язків визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення лише заборгованість за кредитом у розмірі 13413,45 гривень, а тому в цій частині позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, а саме у розмірі 13413,45 гривень, що становить 71,34% (13413,45 / 18802,87 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1619,42 гривень (2270,00 / 100 х 71,34). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial