Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

20.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON],[PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] та зняття з реєстрації. 05.09.2016 року [PERSON] надала уточнення до позовної заяви та просила суд ухвалити рішення відповідно до якого визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаної вище адресою та зняти їх з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те,що квартирі [ADDRESS] є її приватною власністю, так як належить їй на підставі договору дарування від 07.07.2016 року, укладеного між нею та її родичем [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441. Під час укладення вказаного договору дарування [PERSON] повідомив їй , що вказану квартиру він придбав 30.05.2016 року у [PERSON] та на час укладення між ним та останньою договору купівлі-продажу в ній були зареєстровані та постійно мешкали [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зі слів [PERSON] повинні були звільнити вказану квартиру та знятися із реєстрації за вказаною адресою протягом тижня після укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2016 року. Після укладення між нею та [PERSON] договору дарування квартири від 07.07.2016 року вона побажала вселитися в неї, але виявилося, що в квартирі без жодних правових підстав продовжують перебувати відповідачі , які обіцяли виселитися найближчим часом. Як їй відомо, [PERSON] неодноразово вимагав звільнити приміщення квартири [ADDRESS] , оскільки вказана квартира необхідна їй та її родині , та вона бажає вселитися в неї з сімєю, але не може до сих пір цього зробити через те,що відповідачі не бажають звільнити приміщення. Добровільно звільнити приміщення відповідачі на час подання позовної заяви не бажали, у звязку з чим вона була змушена звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні квартирою. 01.09.2016 року відповідачі добровільно звільнили приміщення квартири [ADDRESS] , але категорично запевнили, що добровільно зніматися з реєстрації за вказаною адресою не будуть. У звязку з викладеним , зважаючи на той факт, що вона є власником квартири за адресою [ADDRESS], в якій зареєстровані відповідачі, що перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном , позивач просить усунути перешкоди в користуванні та володінні квартирою та визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою та зняти їх з реєстрації. 16.01.2017 року відповідач за первісним позовом [PERSON] надав зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та витребування майна . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2017 року позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом були обїєднані в одне повадження з первісним позовом [PERSON]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.07.2017 року , до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено [PERSON]. В обґрунтування позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що на початку 2015 року через нестабільну ситуацію в країні , у нього виникло скрутне фінансове становище, через яке він заборгував банку а саме ПАТ «Укрсоцбанк» велику суму грошових коштів. Щоб через борг не втратити свою квартиру [ADDRESS] , він за порадою свого друга [PERSON] вирішив переоформити квартиру на його дружина [PERSON]. Також вони домовилися , що коли ситуація з банком вирішиться , то квартиру вони переоформлять знову на нього чи на його доньку. 25.02.2015 року він уклав з [PERSON] фіктивний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири який був зареєстрований в реєстрі за № 583 та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. Із позовної заяви [PERSON] він дізнався , що вищевказана квартира вже не належить [PERSON], та спробував розібратися з ситуацією, що склалась. З пояснень подружжя [PERSON] він дізнався , що в них , як і в нього виникло скрутне фінансове становище, через яке вони змушені були фіктивно переоформити квартиру на інших людей шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON]. Як зазначає позивач за зустрічним позовом , весь цей час, аж до подання позову [PERSON] він разом із своєю сімєю вільно володів та користувався вищевказаною квартирою та до нього не зверталась жодна особа з вимогою звільнити квартиру. Як пояснив йому [PERSON] , він посварився з сімейством [PERSON] та намагається таким чином помститися їм за образи. Також він пояснив, що не дивлячись на укладення договору дарування з [PERSON], він як і цього залишається фактичним власником квартири, а договір дарування це є спосіб, щоб залякати та впливати на [PERSON]. З вищевказаного вбачається, що всі договори за якими була відчужена квартира [ADDRESS] , в тому числі і договір дарування квартири від 07.07.2016 року, є фіктивними договорами. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] первісний позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення відповідні вищенаведеному, проти задоволення зустрічного позову заперечував. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] , первісний позов не визнала з підстав зазначених у зустрічному позові , зустрічний позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися , були належними чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення у пресі,що відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову [PERSON] зустрічний позов [PERSON] вважає не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Суд, вислухав пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 07.07.2016 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири , посвідченого 30.05.2016 року [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Таким чином вищевказана квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 07.07.2016 року , укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441. (а.с. 11-12,13-15). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, а тому з 07.07.2016 року року право власності [PERSON] на квартиру №85, що знаходиться в м. Харкові , вулиця Полтавський шлях, 155 було припинено у зв'язку з її відчуженням ( даруванням) на користь [PERSON]. Як вбачається з позовної заяви та пояснень у судовому засіданні представника позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], підставами для визнання правочину , який було укладено 07.07.2016 року між [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] , є його фіктивність , що передбачено ст. 234 ЦК України. Разом з тим , з позовної заяви [PERSON] вбачається, що фіктивним також був укладений між ним та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.02.2015 року, оскільки він вирішив переоформити цю квартиру, щоб не втрати її із-за боргу , який утворився перед ПАТ "Укрсоцбанк", а тому правочини , у тому числі і останній , які були укладені після укладення першого, також є фіктивними. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати. В пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Пленум № 5) роз'яснено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) , власник має право витребувати це майно від набувача лише у разу, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи , якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Згідно з пунктом 23 Пленуму № 5 відповідно до статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно\~ст. 204 ЦК України\~\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно\~ст.215 ЦК України\~визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно п.7\~постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно\~\~п.10\~постанови\~\~пленуму Верховного Суду України\~\~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, відповідно яких норма частини першої\~статті 216 ЦК\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Як зазначає позивач за зустрічним позовом [PERSON] уклав фіктивний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з [PERSON], яка не маючи на те законних прав уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON]. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК. Відповідно п.3 ч.1\~ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 зазначено, що\~\~коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про\~\~визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Позивач за зустрічним позовом посилається на фіктивність укладеного 25.02.2015 року договору купівлі-продажу , укладеного між ним та [PERSON], однак не надав жодного доказу в підвердження своїх доводів . Навпаки, як встановлено судом , у вересні 2016 року [PERSON] та інші відповідачі за первісним позовом добровільно звільнили спірне житло. Таким чином [PERSON] фактично визнав право володіння [PERSON] квартирою №85 по вул. Полтавський шлях 155 в м. Харкові. Оскільки, судом\~\~не було встановлено обставин, за якими чинне\~\~законодавство України передбачає можливість визнання договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним,\~\~то суд\~\~\~\~дійшов\~\~\~висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~Право власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК Українитаст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як зазначалось вище позивач за первісним позовом [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.07.2016 року , укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15353441. Як встановлено судом та не заперечується представником відповідача за первісним позовом , відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вересні 2016 року добровільно виселилися зі спірної квартири, однак не знялися з реєстрації за адресою [ADDRESS]. Своїми діями відповідачі за первісним позовом порушують права [PERSON] як власника спірної квартири, які підлягають захисту у судовому порядку. Разом з тим, відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши до органу реєстрації судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому вимоги позивача щодо зняття з реєстрації є зайвими.

Outcome: partial