Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

06 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що вона є власником житлового будинку літ. А, об'єкту житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (спадкова справа №9/2014). Під час оформлення спадщини приватним нотаріусом було встановлено, що вищевказаний об'єкт житлової нерухомості є об'єктом обтяження за виконавчим провадженням. 20 березня 2000 року вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 600 гривень. Постановою державного виконавця від 09.09.2002 року був накладений арешт на 1/25 частину будинковолодіння №73 - [ADDRESS], що належить [PERSON], оскільки на час винесення постанови про арешт майна мала місце заборгованість у сумі 600,00 грн. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-250/00 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 600 гривень закрито. 31 березня 2015 року позивач звернулася до Ленінського ВДВС ЗМУЮ із заявою про звільнення майна з-під арешту. 09 квітня 2015 року Ленінський ВДВС ЗМУЮ надало відповідь позивачу про те, що станом на 09.04.2015 року виконавчі провадження про стягнення боргу з [PERSON] у них не перебувають. Згідно довідки РПВН був накладений арешт на добудоване жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі листа №4617 від 16.09.2002 року, Другою запорізькою нотконторою, АС 189032 ВДВС 09.09. Зняти арешт з вищевказаного майна неможливо у зв'язку з тим, що термін зберігання виконавчих проваджень у архіві складає 3 роки, тому арешт може бути знятий тільки за рішенням суду. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що накладення арешту на належне їй на праві власності нерухоме майно з метою погашення заборгованості [PERSON] не ґрунтується на вимогах закону, перешкоджає у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Державним виконавцем в рамках виконавчого провадження було помилково накладено арешт на нерухоме майно позивача, замість коми був проставлений дефіс, що призвело до помилкового накладення арешту на будинок [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Суд, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" та ч.2 ст.114 ЦПК України визначено спосіб захисту цивільних прав та інтересів особи, права якої порушені накладенням арешту на майно. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 24 абз.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" №6 від 07.02.2014р. зазначено, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 09.09.2002 року був накладений арешт на 1/25 частину будинковолодіння [ADDRESS] - [ADDRESS], що належить [PERSON], оскільки на час винесення постанови про арешт майна мала місце заборгованість у сумі 600,00 грн. (а.с.38) При цьому житловий будинок літ. А, об'єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (спадкова справа №9/2014). (а.с.12). Накладення арешту на житловий будинок літ. А, об'єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, без дотримання наведених вище вимог Закону України "Про виконавче провадження", ЦК України, порушує права позивача як власника нерухомого майна. Підстави і порядок зняття арешту з майна визначені ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження". З урахуванням того, що державним виконавцем помилково накладено арешт на нерухоме майно позивача, так як вона не є боржником за виконавчим провадженням, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Викладене свідчить про наявність передбачених ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження"підстав для зняття арешту з житлового будинку літ. А, об'єкту житлової нерухомості, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Outcome: approved