Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] через представника її інтересів за довіреністю [PERSON] 01 вересня 2014 року звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зобов'язання вчинити певні дії (а. с. 3-4). Представник позивача у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], спадкоємцями якої за заповітом в рівних частках є позивач та відповідач. Проте, нотаріальними органами України у видачі свідоцтва [PERSON] про право на спадщину на 1/2 частину вказаної квартири було відмовлено у зв'язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на вказану квартиру, що знаходяться у [PERSON], який не надає їх нотаріусу для оформлення спадщини та перешкоджає позивачу у прийнятті спадщини та вільному володінню майном, належного позивачу на підставі заповіту. У зв'язку з зазначеним позивач просила суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] 1/2 частиною вказаної квартири шляхом надання правовстановлюючих документів на зазначену квартиру, а також шляхом допуску [PERSON] до вказаної квартири (а. с. 3-4). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилались на те, що заповіт, за яким позивач має право на 1/2 частину належного померлій [PERSON] майна - підроблено, у зв'язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, свого представника для участі в розгляді даної цивільної справи не направила, надіслала на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи за відсутності свого представника, при вирішенні спору - поклалась на розсуд суду (а. с. 53). Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [INFO] року у віці 91 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 28 вересня 2010 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції (а. с. 5). Також судом встановлено, що 15 вересня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1234 був зареєстрований заповіт [PERSON], яким остання все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в рівних частках кожному. На прохання заповідача даний заповіт був підписаний вдома у [PERSON] свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та прочитано вголос спадкодавцю, у зв'язку із похилим віком, слабким зором та здоров'ям взагалі останньої (а. с. 6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а. с. 18-19). Дане судове рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року (а. с. 20-21). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на зазначене факт дійсності заповіту, складеного [PERSON] 15 вересня 2009 року, не підлягає доказуванню. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] (а. с. 33-50), вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись [PERSON] та [PERSON]. Судом було встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12 серпня 2014 року [PERSON] було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв'язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, яка становить спадкове майно (а. с. 17). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Згідно з п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Пунктом 3.3. вказаного листа передбачено, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та відсутністю реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог статей 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Положеннями ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України встановлено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що на підставі заповіту після смерті [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частини всього належного померлій на час смерті майна, але в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS], з якої складається спадкова маса, позивач позбавлена можливості на отримання свідоцтва про право на спадщину на 1/2 зазначеної квартири, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача в частині зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] 1/2 частиною вказаної квартири шляхом надання правовстановлюючих документів на зазначену квартиру, а також шляхом допуску [PERSON] до вказаної квартири, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки ці вимоги в контексті обставин даного спору заявлені передчасно та є недоведеними. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи результат її вирішення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial