Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

18 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій вказувала, що 17 вересня 2010 року відповідач по справі [PERSON] взяв у неї в борг 1000 доларів США та 1000 грн., які зобов'язався повернути до 31 грудня 2010 року, про що написав власноруч розписку при свідках. Вказані кошти відповідач до даного часу не повернув. Просить стягнути з відповідача на її користь 8000 грн., що відповідно до курсу НБУ станом на 16 грудня 2013 року складає 1000 доларів США та 1000 грн., а також в порядку 625 ЦК України три проценти річних, які складають 810 грн. 00 коп.. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу в сумі 300 грн. та судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила, що відповідач проживав у цивільному шлюбі із її дочкою, попросив гроші на лікування. Для того, щоб позичити йому гроші, вона сама їх позичила у своєї матері та дочки. Спочатку, відповідач обіцяв повернути кошти, а потім, почав переховуватися, не відповідати на телефонні дзвінки. На даний час кошти їй відповідач не повернув. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоч був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не подавав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення позивача, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 17 вересня 2010 року [PERSON] написав розписку, згідно якої він взяв в борг у [PERSON] 1000 тисячу доларів США та 1000 грн., які зобов'язався віддати до 31 грудня 2010 року(а.с.13). Надана розписка була представлена суду позивачем безпосередньо у судовому засіданні. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі, яка розглядається, є також іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Аналізуючи розписку, надану в судовому засіданні позивачем, суд приходить до висновку, що у розписці від 17 вересня 2010 року зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Наведена правова позиція також висловлена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідачем не спростовано ту обставину, що він отримав кошти, зазначені у розписці, а також те, що розписка ним написана власноруч. Отже, враховуючи, що дійсність правочину в даному випадку презюмується, судом встановлено, що розписка написана власноруч відповідачем, а тому свідчить про укладання договору позики між відповідачем та позивачем та передачу йому грошових коштів. У відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. У відповідності до ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окре мих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Враховуючи наведені норми, а також встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики по якому [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти, а [PERSON] зобов'язаний був їх повернути. Приписи ст. 526 ЦК України встановлюють обов'язковість виконання грошового зобов'язання, зокрема, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки зобов'язання не виконане у строк передбачений договором позики, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення суми боргу у розмірі 1000 доларів США та 1000 грн. з відповідача [PERSON]. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення боргу у сумі 1000 доларів США, суд виходив з того, що згідно курсу НБУ, 1000 доларів США становить 7993 грн.(а.с.5), отже суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 7993 грн. 00 коп + 1000 грн.=8993 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача три проценти річних, суд виходив з наступного. На час винесення рішення по справі грошове зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] є невиконаним. Наслідки невиконання грошового зобов'язання позичальником, передбачені ч.1 ст. 1050 ЦК України, за змістом якої вбачається, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом перевірений розрахунок 3% річних, отже, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню кошти в сумі 809 грн. 37 коп, виходячи з наступних розрахунків: 8993Х3%+269 грн. 79 коп.Х3 роки. Суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, також стягує з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 229 грн. 70 коп., що підтверджено документально (а.с.1-2). Щодо стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги входить до предмету доказування по справі. У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження таких витрат, позивачем суду надана квитанція від 16 грудня 2013 року, з якої вбачається, що вона сплатила 300 грн. за отримання юридичної допомоги(а.с.3). Разом з тим, з даної квитанції не вбачається, що витрати по складанню позовної заяви були понесені по даній цивільній справі, не вбачається, який час витрачено на складання позову. У зв'язку з цим та з врахуванням того, що безпосередньо у судовому засіданні позивачеві не надавалась правова допомога, вказана квитанція про витрати на юридичну допомогу на думку суду не може слугувати доказом надання у даній цивільній справі правової допомоги позивачці поза судовим засіданням з метою вчинення окремої процесуальної дії та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. В зв'язку з цим, у суду немає достатніх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: partial