Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

27 березня 2018 року на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову вказано, що позивач [PERSON] за усною угодою позики передав позичальнику [PERSON] у власність 9 000,00 доларів США з умовою повернення такої ж суми коштів і 4 відсотків за користування щомісячно, до 01.06.2016 року. При фактичному одержанні вказаної суми відповідачем надані розписки від 09.02.2016 р. та 05.03.2016 р. в яких відображено час повернення коштів та відсотки за їх користування. Зазначено що, починаючи з серпня 2016 року позивач постійно в усній формі вимагав повернення боргу позичальником, але відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання. У період з червня 2017 по грудень 2017 року відповідач повернув 49 500 гривень. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. У позові вказує, що три проценти річних простроченої суми становлять станом на 26.03.18 р. 21 177,44 грн. (двадцять одна тисяча сто сімдесят сім грн. 44 коп.). Сума втрат від інфляції станом на 26.03.2018 р. становить 93 853,49 грн. Загальна сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з урахуванням повернутих відповідачем коштів становить 518 252 грн. 93 коп. (п`ятсот вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві грн. 93 коп.) З урахуванням наведеного просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача основний борг з відсотками за користування за договором позики у розмірі 403 222,00 грн., три проценти річних з простроченої суми, у розмірі 21 177,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 93 853,49 грн. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва Лазаренко В.В. від 17 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу 14.03.2019 розподілено та передано в провадження головуючому судді Усатовій І.А. 28.05.2020 позивачем [PERSON] подано до суду пояснення, згідно яких просив врахувати при розгляді справи наступне. 06.02.2016 відповідач отримав від позивача за договором позики 5000,00 доларів США строком на 3 місяці під 4% щомісячно, також 05.03.2016 відповідач отримав від позивача за договором позики 4000,00 доларів США на три місяці під 4% щомісячно. Зазначену суму боргу у розмірі 9000,00 доларів США відповідачем не повернуто у зазначений у договорах строк та на дату розгляду справи. Передбачені договорами 4% щомісячних від позичених сум, відповідачем сплачено позивачу в період з червня 2017 по грудень 2017 року, у розмірі 49500 грн. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. 28.05.2020 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог із доданим розрахунками. Позивач у судове засідання призначене на 28.05.2020 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку визначеному ст. 130 ЦПК України. Подав до суду пояснення вхід. № 39095 від 28.05.2020, в яких зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання призначене на 28.05.2020 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку визначеному ст. 130 ЦПК України. Про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Як вбачається з розписки від 09.02.2016, [PERSON] позичив у [PERSON] 5000,00 доларів США строком на три місяці із виплатою 4% щомісячно. [PERSON] зобов`язався повернути гроші повністю та у повному обсязі (а.с. 11). Також, згідно розписки від 05.03.2016, встановлено, що 05.03.2016 [PERSON] , позичив у [PERSON] 4000,00 доларів США строком на три місяці із виплатою 4% щомісячно. (а.с. 12). Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що ні у визначений договором строк, ні станом на день його звернення до суду, відповідач кошти не повернув, тому просить стягнути з відповідача на користь позивача основний борг з відсотками за користування за договором позики у розмірі 403 222,00 грн., три проценти річних з простроченої суми, у розмірі 21 177,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 93 853,49 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З огляду на наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 9000,00 доларів США (5000,00 доларів США згідно розписки від 09.02.2016 та 4000,00 доларів США згідно розписки від 05.03.2016). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення курс Національного банку України долара США до гривні становить 100 дол. США х 2700,02 грн. Виходячи з даної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 9000,00 дол. США, що станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 243001,80 грн. (9000,00 х 27,0002). Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов`язання, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних з простроченої суми за період з 01 червня 2016 року по 01 березня 2018 року в сумі 21177,44 грн. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що термін прострочення за розпискою від 09.02.2016 складає 661 день, отже сума трьох процентів річних за період з 10.05.2016 по 01.03.2018 складає 271,38 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 28 квітня 2020 року складає 7327.28 грн. Термін прострочення за розпискою від 05.03.2016 складає 634 дні, отже сума трьох процентів річних за період з 06.06.2016 по 01.03.2018 складає 208,25 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 28 квітня 2020 року складає 5622.81 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають нараховані три проценти річних у сумі 12950 гривень 09 копійок. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, що складає 93853 гривень 49 копійок. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США ). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. За приписами статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в іноземній валюті. При цьому, як на законодавчому рівні, так і судова практика дійшла однозначного висновку про неможливість застосування індексу інфляції до розрахунків вимог, що ґрунтуються на зобов`язанні, яке виражене у іноземній валюті. Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 9000,00 дол. США, що еквівалентно 243001,80 грн., та 3% річних - 12950,09 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 2430,02 грн.

Outcome: partial