Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить: стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно і до досягнення ними повноліття з урахуванням щомісячної індексації відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] додаткові витрати на утримання дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 765,00 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] судові витрати у справі, які складаються також з витрат по сплаті за правову допомогу у розмірі 10800,00 грн., зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що сторони не досягли згоди з приводу розміру аліментів на утримання дітей, відповідач має нерегулярний дохід, тому вважає, що розмір аліментів повинен бути визначений у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., та враховуючи додаткові витрати, які виникають у дітей, відповідач повинен приймати у них участь. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надавши письмові пояснення та докази на підтвердження своїх вимог, зазначивши, що позивачка сплачує власні кошти за житлово-комунальні послуги, з урахуванням витрат на дітей, які мешкають та зареєстровані в квартирі, телекомунікаційні послуги, продукти харчування, одяг, витрати на навчання дітей у школі, що значно перевищує розмір грошових коштів, які оплачує відповідач на утримання дітей, який у свою чергу менше аніж встановлений прожитковий мінімум на кожну дитину відповідного віку - 1286,00 грн., додатково зазначивши, що після розірвання шлюбу вона самостійно утримує дітей, але коштів на потреби дітей не вистачає у повному обсязі, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків та матеріального утримання дітей у повній мірі, додатково пояснивши, що відповідач має неофіційний нерегулярний дохід, тому вважає, що аліменти необхідно визначити у твердій грошовій формі, звернувши увагу суду на те, що на день розгляду справи відповідач звільнився з роботи, але є впевненість, що він працює, приховуючи свій дійсних дохід, виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у його резюме, розміщеному на сайті з метою пошуку роботи. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав у розмірі стягнення аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1000,00 грн. та заперечував проти задоволення позовних вимог в іншій частині, надавши письмові пояснення та докази на підтвердження своїх заперечень, зазначивши, що відповідач з жовтня 2014 року переїхав на інше місце проживання окремо від позивачки з дітьми та у добровільному порядку сплачує на рахунок позивачки аліменти у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, купує іграшки та інше, намагались вирішити питання утримання дітей у договірному порядку, проте згоди з приводу розміру аліментів та витрат на дітей між сторонами не було досягнуто, додатково зазначивши, що позивачка намагається завадити його спілкуванню з дітьми, пояснюючи, що працював та мав стабільний дохід, надавши на підтвердження цього довідку про доходи, проте 23 квітня 2015 року був звільнений з роботи, та з грудня 2015 року перебуває на обліку як безробітний в Деснянському РЦЗ міста Києва з 29 грудня 2015 року, вважаючи, що інформація, викладена у позові є неправдивою, також заперечує проти додаткових витрат на утримання дітей, оскільки ці вимоги є безпідставними та недоведеними, та витрат на правову допомогу, додатково зазначивши, що розмір правової допомоги є надмірним. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову частково не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині. Суд, дослідивши письмові пояснення та заперечення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.01.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 10). Сторони мають дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], позивач та відповідач є батьками дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 8, 9). [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з їх матір'ю [PERSON] та зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Житлово-експлуатаційної контори №306 Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" №294/10 від 04.02.2015 року (а.с. 24). Відповідно довідки батьківського комітету СШ І ступеня №312 від 06 лютого 2015 року відповідачка додатково щомісячно витрачає на потреби дитини 100,00 грн., що станом на 06.02.2015 року складає 600,00 грн., щомісячно сплачує 85,00 грн. за гурток англійської мови, що станом на 06.02.2015 року складає 510,00 грн., окрім цього витратила кошти у розмірі 470,00 грн. на ремонт класу, 350,00 грн. на навчальні зошити та 500,00 грн. на харчування у шкільній їдальні (а.с. 25). Судом встановлено, що сторони намагались вирішити питання утримання дітей шляхом укладення Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов'язків, але зазначений Договір між ними укладено не було за наявності розбіжностей між сторонами. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ч. 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Проте, суд звертає увагу на те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним, а саме рівним між батьками, а не одного з них. Судом встановлено, що не заперечувалось у судовому засіданні сторонами, що [PERSON] щомісячно з жовтня 2014 року по квітень 2015 року сплачував на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1000,00 грн. (а.с. 70-72), брав участь у забезпеченні культурного відпочинку, духовного та морального розвитку дітей, медичної допомоги, піклування про їх здоров'я та фізичний розвиток, що підтверджується копіями квитків, квитанцій та фіскальних чеків ( а.с. 73-81). Згідно ч. 1 ст. 182 СК України суд, визначаючи розмір аліментів, враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом було встановлено, що станом на 17.04.2015 року [PERSON] працював масажистом у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Спорт-Солюшін" та мав дохід у розмірі 13016, 62 грн. за пів року протягом з жовтня 2014 року по березень 2015 року (а.с. 68). Станом на 20.07.2015 року з 01.01.2014 року по 17.03.2015 року Фізична особа - підприємець [PERSON] перебував на загальній системі оподаткування. Відповідно до поданих декларацій про доходи, сума доходу становить - 0,00 грн. 17.03.2015 року Фізичною особою - підприємцем [PERSON] була подана заява про припинення підприємницької діяльності (а.с. 113-120). 23 квітня 2015 року [PERSON] був звільнений з посади масажиста Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт-Солюшін", що підтверджується копією Наказу №23-п від 23 квітня 2015 року про звільнення та відповіддю на запит Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві. Станом на 05.01.2016 року [PERSON] перебуває на обліку як безробітний в Деснянському РЦЗ міста Києва з 29 грудня 2015 року, що підтверджується відповідною довідкою. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Суд бере до уваги те, що прожиткові мінімуми для piзних категорій населення на 2016 рік в Україні було встановлено Законом "Пpo Державний бюджeт на 2016 рік" за поданням Міністерства фінансів. Так, на момент розгляду справи, прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлений у розмірі 1455,00 грн., а 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 436,50 грн., відповідно на двох дітей - 873,00 грн. У свою чергу відповідач визнає позовні вимоги в частині сплати аліментів у розмірі 1000,00 грн., що значно більше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд роз'яснює, що згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд роз'яснює, що згідно ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд, визначаючи розмір аліментів, бере до уваги вищенаведені обставини справи, у тому числі й стан здоров'я та матеріальне становище дітей, які проживають з матір'ю, матеріальне становище платника аліментів, який перебуває на обліку, як безробітний, що не може бути залишено поза увагою, також добровільну щомісячну сплату аліментів відповідачем та його посильна участь у вихованні дітей, що має істотне значення у цій конкретній справі, та приходить до висновку, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі не може перевищувати 1000,00 грн., який у свою чергу був визнаний відповідачем. Відповідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року увагу судів звернуто на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Тобто, в окремих випадках, крім щоденних витрат на утримання та виховання дитини, можуть стягуватись додаткові витрати на неї. Обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину обумовлюється також «винятковими» обставинами - важкою хворобою дитини, каліцтвом тощо, тобто негативними, небажаними фактами. Таким чином, йдеться про «особливі» обставини, які можуть бути зумовлені не лише хворобою, а й фактами позитивними, бажаними. Так, якщо у дитини є схильність до музики, додаткові витрати можуть бути викликані необхідністю купівлі для неї музичного інструмента, або дитина потребує оздоровлення і додаткові витрати зумовлені необхідністю її відпочинку біля моря. Участь матері, батька у додаткових витратах на дитину не обов'язково має бути рівною. У разі спору частка кожного з батьків у цих витратах визначатиметься судом з урахуванням обставин, які заслуговують на увагу. Суд вважає, що враховуючи наведені вище обставини, встановлені судом, відсутність будь яких особливих обставин, які не були доведені суду, у розумінні змісту ст. 185 СК України, та матеріальне становище платника аліментів, який перебуває на обліку, як безробітний, що не було залишено поза увагою суду, не дає підстав для зобов'язання відповідача брати участь у інших додаткових витратах на дітей, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, з боку позивача суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог в частині додаткових витрат на двох дітей, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви частково у частині і розмірі позовних вимог, визнаних відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Судом встановлено, що 07 листопада 2014 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги №UA-30/14, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання по представництву та захисту її інтересів по всім питанням, пов'язаним з виселенням [PERSON] з квартири [ADDRESS], а також стягнення з останнього аліментів на дітей та встановлення порядку зустрічей з дітьми, а позивач зобов'язується прийняти надані послуги та оплатити їх на умовах, зазначених в даному Договорі (а.с. 40-41). Відповідно п. 5 Додатку №1 до Договору у випадку дострокового виконання даного Договору в результаті добровільного виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та підписання нотаріального договору про визначення розміру аліментів на дітей та встановлення порядку зустрічей з дітьми, адвокат зобов'язується повернути [PERSON] 50% гонорару, встановленого в п. 1 даного Додатку №1 до Договору. У судовому засіданні судом було встановлено та не заперечувалось представниками, що добровільне виселення [PERSON] відбулось у жовтні 2014 року, а саме після підписання Договору про надання правової допомоги №UA-30/14, та підписання нотаріального договору про визначення розміру аліментів на дітей та встановлення порядку зустрічей з дітьми не відбулось, зобов'язання для повернення гонорару у розмірі 50% не настали, а тому наявні підстави для присудження позивачеві судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з витрат на правову допомогу у розмірі 10400,00 грн., виходячи з такого. Відповідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру №30/14 від 01 лютого 2015 року позивач оплатив правову допомогу адвоката за надання правової допомоги у розмірі 104000,00 грн. (а.с. 42). Відповідно п. 1 Додаткової угоди від 15 липня 2015 року до Договору за надання правової допомоги в межах реалізації даного Договору [PERSON] оплачує адвокату гонорар із розрахунку 350,00 грн. за кожній час роботи, но в будь-якому випадку сума оплачуваного гонорару не може перевищувати 10400,00 грн. Відповідно Акту прийому-передачі юридичних послуг від 19 липня 2015 року [PERSON] та адвокат [PERSON] склали цей Акт про приймання-передачі наданих юридичних послуг до Договору про надання правової допомоги №UA-30/14 від -7 листопада 2014 року на загальну суму 10400,00 грн., що також підтверджується погодженням почасового звіту наданих послуг за даним Договором (а.с. 97-99). Оскільки на підтвердження витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, надані відповідні письмові докази, що свідчать про їх оплату, оформлені у встановленому законом порядку, грошові кошти фактично сплачені позивачем, витрати на правову допомогу підтверджені документально, доведена їх співмірність з ціною позову, суд приходить до обґрунтованого висновку, що понесені та документально підтверджені судові витрати присуджуються з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial