Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Як зазначає позивач з 28 листопада 2014 року він працював виконуючим обовязки директора Південних високовольтних електричних мереж публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго». 1 квітня 2016 року його було звільнено з роботи у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, але рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 8 червня 2016 року його було поновлено на роботі на посаді виконуючого обовязки директора Південних високовольтних електричних мереж публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго», і рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання. Коли 9 червня 2016 року він, позивач, прибув на своє робоче місце, то охороною підприємства його не було допущено навіть на територію підприємства, і охорона пояснила це тим, що надійшло розпорядження керівництва ПАТ «Чернігівобленерго» про його недопущення до роботи. Після цього він кожен день приходив до прохідної підприємства, але його не допускали до роботи, і наказ про його поновлення на роботі не предявляли. Реально наказ про його поновлення на роботі був виданий лише 6 грудня 2016 року. Мотивуючи тим, що рішення суду про його поновлення на роботі не було виконано, в звязку з чим він не міг виконувати свою роботу і, відповідно, отримувати за це зарплату, а відповідно до вимог чинного законодавства у разі затримки власником виконання рішення суду про поновлення на роботі власник зобовязаний виплатити поновленому робітнику середній заробіток за час затримки виконання рішення, позивач і просить суд стягнути з ПАТ «Чернігівобленерго» на його користь суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсацію втрати частини заробітку, моральну шкоду та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, які представник відповідача не визнав. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав: Як вбачається з матеріалів справи рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 8 червня 2016 року його було поновлено на роботі на посаді виконуючого обовязки директора Південних високовольтних електричних мереж публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго», і рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання ( а.с. 10-11 ), але наказ № 653-к про поновлення позивача на роботі було видано лише 6 грудня 2016 року ( а.с. 131 ), тобто фактично рішення суду не виконувалося протягом майже 6 місяців і підтвердженням цьому є постанова державного виконавця ВП № 51974478 від 6 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження про поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обовязки директора Південних високовольтних електричних мереж ПАТ «Чернігівобленерго» ( а.с. 137 ). Таким чином, оскільки відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником виконання рішення суду про поновлення на роботі власник зобовязаний виплатити поновленому робітнику середній заробіток за час затримки виконання рішення, то позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Суд не може прийняти до уваги пояснення представника відповідача, що позивач сам винен у затримці поновлення його на роботі, оскільки його, позивача, неодноразово попереджали, що йому необхідно звернутися за юридичною адресою ПАТ «Чернігівобленерго» м. Чернігів вул. Горького 40 для ознайомлення з наказом та здати трудову книжку ( а.с. 41, 42 ), так як позивача було поновлено на посаді виконуючого обовязки директора Південних високовольтних електричних мереж ПАТ «Чернігівобленерго» і дане підприємство розташовано в м. Прилуки, куди він і приходив, як на місце своєї роботи. Тобто відповідач повинен був 9 червня 2016 року допустити позивача до роботи, ознайомити його з наказом про поновлення, а поті направити у відрядження до м. Чернігова для оформлення трудової книжки, оскільки в тому випадку, якби позивач 9 червня 2016 року не вийшов на своє робоче місце в м. Прилуки, а самостійно поїхав би до м. Чернігова, то фактично він би здійснив прогул, за що його могли повторно звільнити. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди. Не заперечуючи, що діями відповідача позивачу дійсно заподіяно моральну шкоду, суд вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано суму моральної шкоди, а тому вважає, що дана шкода має бути стягнута в меншому розмірі, а саме в сумі 5\~000 гривень. Також підлягають до задоволення і вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: approved