Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом про спадкування [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] земельної ділянки площею 2,3414 га, кадастровий номер [NUMBER]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.01.2007 між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким [PERSON] купила вищевказану земельну ділянку. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Рівненській товарній біржі від 29.08.2007 у справі № 70-2007 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 05.01.2007 на земельну ділянку та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку. 28.02.2018 позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради [PERSON] із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, проте рішенням № 39958606 від 02.03.2018 у державній реєстрації права власності на вищевказану земельну ділянку їй було відмовлено у зв'язку з тим, що заява про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подана після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. Після пошуку відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач дізналася, що право власності на земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 399. Зазначає, що вона вела переговори з відповідачем з приводу виниклого спору. Відповідач не заперечує факт переходу права власності на земельну ділянку на підставі укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2007 до позивача, проте вирішити спір без звернення до суду з даним позовом неможливо. Вважає, що видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним як таке, що порушує її право на реєстрацію права власності на земельну ділянку. Позивач та відповідач про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не прибули, проте присутні їх уповноважені представники. Відповідач подала через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та просить справу розглянути без її участі. Представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] підтримав доводи, висловлені відповідачем у відзиві на позовну заяву в частині визнання позову в повному обсязі, просив позов задовольнити. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає, що наявні законні та достатні підстави для задоволення позову частково. Судом встановлено, що 05.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 2,3414 га, що розташована на території міста Рівне, район вулиці Серпанкової, право на яку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 22.05.2006, виданий на підставі рішення Рівненської міської ради №1782 від 08.12.2005 та зареєстрований в книзі записів Рівненського міського управління земельних ресурсів за № 010658300481 (п.п. 1.1-1.3 договору). Відповідно до п. 2.3 договору після проведення оплати сторони підписують акт приймання-передачі. Згідно з п. 4.1 договору розгляд спорів, що можуть виникнути з цього договору, у разі неможливості їх вирішення шляхом переговорів, вирішуються у Третейському суді при Рівненській товарній біржі. Згідно з п. 5.2 договору цей договір і акт приймання-передачі землі є підставою для видачі новому власнику державного акта на право приватної власності на землю. Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки від 05.01.2001 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла земельну ділянку площею 2,3414 га. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Рівненській товарній біржі від 29.08.2007 у справі № 70-2007 позов до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно задоволено; визнано договір купівлі-продажу від 05.01.2007 року на земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнано право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 2,3414 га за [PERSON]. Згідно рішення Постійно діючого третейського суду при Рівненській товарній біржі Відповідач [PERSON] факт передачі майна не заперечує і правомірність його набуття не оспорює. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно з ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним договір, щодо якого сторони домовилися щодо усіх його істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. За змістом ст. 6 Закону України "Про третейські суди" (в редакції, чинній на момент прийняття рішення Постійно діючим третейським судом при Рівненській товарній біржі), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України. Отже, на момент прийняття рішення від 29.08.2007 у справі № 70-2007 Постійно діючим третейським судом при Рівненській товарній біржі третейським судам були підвідомчі у тому числі справи щодо визнання дійсними договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню, а також спори щодо визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України у разі, якщо сторони не дотрималися вимог щодо нотаріального посвідчення договору, але в подальшому такий договір було визнано судом дійсним, то наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд зазначає, що законодавство не встановлює строк для здійснення власником нерухомого майна державної реєстрації свого права. Закон також не пов'язує з проведенням чи не проведенням державної реєстрації речового права на нерухоме майно наслідки у вигляді припинення прав на нерухоме майно. Суд також приймає до уваги, що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2007 не суперечить законодавству в частині заборони відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Заборона на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення на строк до 1 січня 2007 року була встановлена згідно Закону України "Про внесення змін до Земельного кодексу України" № 2059-IV від 06.10.2004. 19.12.2006 було прийнято Закон України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів" № 490-V, яким пункт 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України ( 2768-14 ) викладено в такій редакції: "15. До 1 січня 2008 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб". Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень Закону № 2059-IV цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Оскільки Закон було опубліковано в газеті "Урядовий кур'єр" 13.01.2007, відповідно, Закон набув чинності 13.01.2007. Тобто договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2007 було укладено до початку дії заборони, встановленої Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів" № 490-V від 19.12.2006, та після завершення строку дії заборони на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановленої Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України" № 2059-IV від 06.10.2004. Згідно матеріалів справи, в подальшому, всупереч договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2007, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Василютою\~Л.А. 18.07.2017 було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] за [PERSON]. Реєстрацію здійснено на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 399. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2017 [PERSON] є єдиним спадкоємцем свого чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]. Син спадкодавця - [PERSON] та донька спадкодавця - [PERSON] відмовились від частки у спадщині. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради [PERSON] № 39958606 від 02.03.2018 [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована: Рівненська обл., м. Рівне, кадастровий номер [NUMBER], оскільки заяву про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. Згідно з п. 5 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до п. 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, рішення державного реєстратора про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Нормами ст. 321 та ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. У межах вироблених Європейським судом підходів до тлумачення поняття майно, а саме в контексті статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як існуюче майно, так і активи громадянина, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно можливості ефективного здійснення свого права власності у майбутньому. Певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту як вимога, що може вважатись активом, якщо така має обґрунтовану законну підставу, зокрема чинну правову норму. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала підстави вважати що таке буде прийнятим та розраховувати на певний стан речей. Умовою наявності правомірних очікувань є достатні законні підстави. Тобто правомірні законні очікування - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки. Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЗК України добровільна відмова від права власності або права постійного користування земельною ділянкою можлива лише на користь держави або територіальної громади. Отже, законодавством не передбачено можливості позасудового відновлення законних прав та інтересів осіб, які були порушені у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, на підставі повного та всебічного аналізу наданих суду доказів, враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі та що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи неможливість захисту позивачем своїх прав та інтересів в інший спосіб, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених позивачем вимог, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], слід визнати частково недійсним як таке, що видане з порушенням права позивача на реєстрацію за собою права власності на земельну ділянку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial