Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-14 00:00:00

19 листопада 2014 року у суд з позовом звернувся [PERSON]. Просить визнати за ним право власності в порядку успадкування на нерухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] після смерті матері, [PERSON], залишилось спадкове нерухоме майно, спадкоємцем якого за законом є позивач. Він прийняв спадщину шляхом вступу в управляння та володінням майном. Внаслідок пожежі, яка сталась у вересні 2002 року, належний спадкодавцеві житловий будинок згорів. Таким чином, з успадкованого залишилась господарська будівля: хлів. Через відсутність її державної реєстрації позивач не може оформити своїх прав. Ветлівська сільська рада Любешівського району Волинської області проти задоволення позову [PERSON] не заперечила. Відповідач [PERSON] у письмових запереченнях проти позову зазначила, що по смерті [PERSON] фактично вступили в управління та володіння майном вона та її рідні брати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] помер, [PERSON] та [PERSON] відмовились від частки у спадковому майні на її користь. З врахуванням наведеного вважає, що її частка становить 3/5, померлого [PERSON] - 1/5, [PERSON] - 1/5. Представник позивача, позивач у судовому засіданні позов підтримали. [PERSON] додав, що на день смерті матері у будинку проживав він та його рідний брат [PERSON], після похоронів до них переїхала рідна сестра [PERSON]. Вони втрьох вели спільне господарство. [PERSON] проживала з ними до 1998 року. У 2002 році сталась пожежа, згодом [PERSON] помер. Продовжуючи користуватись хлівом, у 2010 році він здійснив його ремонт. Земельною ділянкою по [ADDRESS] користувався до весни 2014 року. Представник Ветлівської сільської ради Павлік Любов Адамівна в суді пояснила, що згідно з даними погосподарської книги на день смерті [PERSON] з нею проживали її сини [PERSON] та [PERSON]. З 01 січня 1995 року у будинок вселилась [PERSON]. Відповідач [PERSON] у суді пояснила, що у 1991-1993 роках проживала разом з чоловіком в Ашгабаді (Туркменістан). В 1993 році повернулась у село Ветли Любешівського району, де працювала у колгоспі. В цей час жила то у матері у Ветлах, то у свекрухи у [ADDRESS]. Після смерті матері перебралась у село Ветли, вела господарство разом з братами [PERSON] та [PERSON], останній у той час ще був неповнолітнім. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] в суді пояснив, що не проживає у батьківській хаті з 1982 року. По смерті матері [PERSON] переїхала у село Ветли, де проживала разом з братами [PERSON] та [PERSON]. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], у судовому засіданні вказав, що з [PERSON] була усна домовленість щодо земельної ділянки по [ADDRESS], останній мав розібрати хлів. Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною 1 статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. У відповідності з частиною 2 статті 12 Закону України "Про власність" громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У частині 1 статті 13 згаданого вище Закону зазначено, що об'єктами права власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно з статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР редакції 1963 року (далі -- ЦК УРСР) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частинами 1, 2 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до статті 61 ЦПК визнаються кожною стороною такі факти: що [PERSON], яка померла [INFO], є матір'ю [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показала, що одружившись з [PERSON] у 2001 році, почали проживати у батьківській хаті по [ADDRESS]. У 2002 році сталась пожежа. У даний час вони продовжують користуватись хлівом. У 2014 році Ветлівська сільська рада передала у власність земельну ділянку, на якій він розміщений, [PERSON], зятю [PERSON]. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в суді показали, що у 2010 році на прохання [PERSON] та його дружини здійснювали капітальний ремонт хліва, що розміщений по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в суді показала, що похорони [PERSON] восени 1994 року організувала її донька [PERSON]. Вона ж, незважаючи, що була одружена, залишились проживати у батьківській хаті разом з братами [PERSON] та [PERSON], останній у той час був неповнолітній. Аналогічні показання дав свідки [PERSON] та [PERSON]. Остання додала, що [PERSON] переїхала з речами у батьківську хату приблизно через місяць після смерті матері. Згідно з довідкою Ветлівської сільської ради № 428 від 29 квітня 2014 року [PERSON] на день смерті проживала з своїми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За померлою значився житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходився по [ADDRESS] Аналогічного змісту і довідка Ветлівської сільської ради № 1148 від 10 грудня 2014 року. У записах погосподарської книги Ветлівської сільської ради Любешівського району Волинської області за 1991-1995 роки по особовому рахунку [NUMBER] значиться, що на момент смерті [PERSON] з нею проживали сини [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] почала там проживати з 01 січня 1995 року. Відповідно до довідки № 318 від 20 травня 2014 року, яка видана Любешівським районним сектором Державної служби з надзвичайних ситуацій, вказаний будинок згорів 20 вересня 2002 року. Позивач звертався у органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини по смерті матері. 15 травня 2014 року приватним нотаріусом Любешівського нотаріального округу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно по [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Доказів, що будь-які інші особи звертались з заявами про прийняття спадщини по смерті [PERSON] в ході судового розгляду, не здобуто. Суд не визнає як доказ поданий відповідачем [PERSON] паспорт громадянина СРСР [NUMBER] на її ім'я. При його огляді судом звернуто увагу на наявність у записах про місце проживання виправлень та вклеєнь. На повторну вимогу сторони позивача надати цей документ [PERSON] відмовилась. Суд не бере до уваги подані відповідачем [PERSON] заяви [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини, оскільки вони датовані 10 січня 2014 року, тобто після спливу передбаченого частиною 553 ЦК УРСР строку. Крім цього, судячи з їх змісту, вони і по цей час не подані нотаріусу. Слід констатувати наявність суперечностей у досліджених документах, поясненнях сторін та показаннях свідків щодо часу, з якого відповідач [PERSON] почала проживати у будинку по [ADDRESS] Вказані суперечності неможливо усунути передбаченими цивільним процесуальним законом засобами. Разом з тим, слід зазначати, що усі докази вказують на те, що [PERSON] вступила в управління майном по смерті матері до спливу, передбаченого частиною 2 статті 549 ЦК УРСР строку. З цим погодився і позивач [PERSON] Таким чином, встановлено, що по смерті [PERSON] у визначений на момент відкриття спадщини спосіб її прийняли, крім [PERSON], що двоє осіб з числа першої черги спадкоємців. Суд зауважує, що здійснення позивачем ремонту спадкового нерухомого майна не може братись до уваги як доказ для збільшення його частки у спадщині. Разом з тим, [PERSON] на позбавлений права вимагати від інших спадкоємців компенсації витрат на його утримання. Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання про необхідність часткового задоволення позову з визнанням за позивачем права власності на 1/3 успадкованого по смерті [PERSON] нерухомого майна. Розподіл судових витрат слід здійснити за правилами статті 88 ЦПК.

Outcome: partial