Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

29 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яким просила позбавити його батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Позивачка посилалась на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей. При цьому, не відвідує дітей, не виявляє турботи і піклування, не цікавиться станом їх здоров"я, розвитку, матеріально не забезпечує, має заборгованість по аліментним зобов"язанням у 4239грн.52коп. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що від народження дітей відповідач ними не опікувався, будь-якої допомоги у догляді та забезпеченні не надавав. Натомість жив власними інтересами. Після народження дітей залишив сім"ю. Відповідач, за належності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений шляхом друку оголошення у газеті "Рідне Прибужжя"№29 від 20 липня 2017 року та №31 від 03 серпня 2017 року, про причини неявки не сповістив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Представник органу опіки та піклування Заводського району Миколаївської міської ради у судове засідання також не з"явився, просив суд справу слухати у її відсутність. Суд, за згоди позивачки, ухвалив про заочний розгляд справи в порядку глави 8 ЦПК України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками [PERSON] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. На підтвердження наведених обставин суд дослідив свідоцтва про народження дітей серії [NUMBER], [NUMBER], видані Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції за актовими записами №№68,69 відповідно, складені 10 січня 2014 року. Підставою запису даних про батька слугували спільні заяви матері та батька дітей про визнання батьківства, подані 10 січня 2014 року за вх.№04/04.03-34 та 05/04.03-34 (а.с.6,7,58,59). Про проживання дітей з матір"ю стверджується довідкою ОСББ "Чорноморський-2" №10 від 15 березня 2017 року. Позивачка ствердила, що батько дітей [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов"язків по їх вихованню з часу проживання його поза сім"єю з 2013 року. На підтвердження доводів [PERSON] суд дослідив рішення рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 28 березня 2016 року у справі за позовними вимогами [PERSON] д [PERSON] про стягнення аліментів, яким з відповідача через ненадання матеріального утримання дітям у добровільному порядку, стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно з 16 лютого 2016 року і до повноліття дітей. Виконавчий лист перебуває на виконанні Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області з 10 травня 2016 року. За довідкою-розрахунком від 25.07.2017 року за вих.№4120/14.19-41/1, заборгованість платежів станом на серпень 2017 року становить 13044грн.05коп. За період стягнення платежів відповідач сплатив у липні та серпні 2016 року по 200грн. (а.с.69 і зворот). Зі змісту довідки, виданої директором ДНЗ №59 "Перлинка" в м.Миколаїв за вих.№4 від 07 лютого 2017 року, вбачається, що [PERSON] і [PERSON], [INFO], відвідують дошкільний навчальний заклад з вересня 2016 року. Вихованням дітей займається лише мати [PERSON]. Батько дітей, [PERSON] не бере участі у вихованні сина та доньки, батьківські збори не відвідує, життям дітей у закладі не цікавиться, оплату за харчування не здійснює (а.с.14). Показані про ті ж обставини суду надала свідок [PERSON], яка ствердила, що відповідач полишив сім"ю після народження [PERSON] дітей, а після відвідував не більше двох разів, був у нетверезому стані та поцупив особисте майно позивачки. Ніякими своїми діями батько дітей піклування про них не виявляє, допомоги на утримання не надає, з дітьми не зустрічається, хоча позивачка неодноразово просила його про таке, дарунків дітям він робить, зі святами не вітає. Згідно довідок Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за №318 від 14 липня 2017 року та Миколаївського міського центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді від 14 липня 2017 року за вих.№1163, сім"я та особи [PERSON], [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебували. Будь-яких повідомлень щодо вище зазначених осіб не надходило. Згідно висновку, прийнятого з посиланням на досліджені судом докази, а також акт обстеження умов проживання позивачки з дітьми, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради визнав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Суд приймає наведений висновок до уваги, оскільки він обґрунтованим та прийнятим у відповідності інтересам дітей. У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд не заслуховував малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], враховуючи їх вік - три роки за неможливості висловити свою думку по спору, що вирішується. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом наведених правових норм ухилення від виконання обов'язків батьків з виховання дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій. У даній справі судом встановлено обставини, які беззаперечно підтверджують навмисне свідоме ухилення відповідача від виконання ним обов'язків з виховання дитини. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як встановив суд у справі, відповідач самоусунувся від участі у вихованні дітей майже з часу їх народження у 2013 році та залишив сім"ю. Надалі він, знаючи адресу проживання дітей та засоби для участі у їх вихованні умисно з дітьми не спілкується, будь-яких дій, що свідчили б про турботу, не вчиняє, у тому числі не надає і матеріального утримання, про що свідчить звернення позивачки до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів за рішенням суду та дані про значну суму заборгованості по платежам. Суд вважає, що така поведінка відповідача є винною. Суд не встановив, що позивачка чинить перешкоди участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Про відсутність будь-якого інтересу до дітей свідчить і неявка відповідача до суду на розгляд позовних вимог про позбавлення його батьківських прав. При цьому, суд приймав заходів про сповіщення про розгляд справи членів сім"ї відповідача, які проживають у с.Знамянка Снігурівського району. За таких обставин, суд приходить висновку про доведеність достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківських прав, і ухвалює про задоволення позовних вимог. На клопотання позивачки суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, які вона понесла при подачі позову.

Outcome: approved