Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

05 березня 2018 року ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» звернулося до суду з позовом [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» покладений обов`язок - забезпечення тепловою енергією населення, організацій та підприємств всіх форм власності. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське хімволокно». Відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до норм ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача так і на виконавця (п.1 ч.2 ст. 7, п.2 ч.2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 10.04.2009 року з відповідачем [PERSON] був укладений договір №19436 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води. Так, відповідач своєчасно не вносила оплату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2018 року складає 59834,18 грн., інфляційна складова боргу відповідно до розрахунку ціни позову становить 30332, 94 грн. Розмір 3% річних з простроченої суми відповідно до розрахунку ціни вимоги становить 6368,93 грн. А тому просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 59834,18 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 30332,94 грн. та 3% річних у розмірі 6368,93 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1762.00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2018 року головуючого суддю обрано Демчика Р.В. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2018 року позовні вимоги ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» задоволенні в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське хімволокно» борг, який виник станом на 01.01.2018 року в сумі 96536, 05 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду від 23.05.2018 року скасовано заочне рішення від 20.04.2018 року, справу призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 09.11.2018 року ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. 19.12.2018 року ухвалою суду зупинено провадження по справі, до прийняття рішення за заявою [PERSON] про відвід судді Демчика Р.В. 20.12.2018 року ухвалою судді Придніпровського районного суду м.Черкаси Позарецької С.М. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Демчика Р.В. 28.12.2018 року ухвалою суду провадження у цивільній справі поновлено та призначено до розгляду. 02.05.2019 року представником позивача за довіреністю - Лекіашвілі В.В. подано уточнену позовну заяву про стягнення боргу за спожиту теплову енергію з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради. Вказуючи, що згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» від 14.02.2019 року № 690о право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у КП «ЧООБТІ» за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки. У зв`язку з тим, що відповідачі своєчасно не вносили плату за отримання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.04.2019 року утворилась заборгованість в сумі 84 576.39 грн. Просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 84576,39 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 37803,75 грн., 3 % річних у розмірі 8865,66 грн., а всього 131245,80 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1762, 00 грн. В судовому засідання 22.09.2020 року суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. Під час ухвалення рішення виникла потреба в з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме наявність суми боргу в межах трирічного строку позовної давності. Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року поновлення провадження у справі. 08 жовтня 2020 року представником позивача - Лекіашвілі В.В. на виконання ували суду надано розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію, розрахунки інфляційних та 3% річних за період з 01.03.2015 року по 31.12.2017 року. За період з 01.03.2015 року по 01.01.2018 року загальна сума боргу п о/р 40926074 за адресою [ADDRESS] складає 34 682.21 грн., інфляційна складова боргу становить 5497,13 грн., розмір 3% річних становить 1235.04 грн. Представник позивача - Лекіашвілі В.В. в судовому засідання повністю підтримав уточненні позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем порушено строк позовної давності, окрім того наголосила, що відповідач [PERSON] являється інвалідом першої групи від травми, отриманої в школі у 1996 році на уроці фізкультури, що в подальшому призвело до значного погіршення стану здоров`я та визнання її особою з інвалідністю. Зазначила, що Департаментом освіти та гуманітарної політики ЧМР, а саме головним спеціалістом відділу виховної роботи та соціального захисту управління освіти департаменту [PERSON] були надані гарантійні зобов`язання щодо погашення заборгованості по комунальним платежам. Також вказала, що слідчим відділом Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області в березні 2013 року порушено кримінальну справу за фактом неналежного виконання професійних обов`язків працівниками загальноосвітньої школи №25 щодо охорони життя та здоров`я [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.137 КК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідачі звільненні від оплати будь-яких житлово-комунальних послуг на підставі гарантійних листів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 03.06.2019 року надіслала до суду пояснення, в якому зазначила що вона є інвалідом дитинства 1 групи, в результаті травми, яку отримала в школі. По даному факту було відкрите кримінальне провадження. [PERSON] надав гарантійного листа про сплату комунальних послуг, доки не з`ясують хто буде нести відповідальність по кримінальному провадженню. Просила притягти Управління освіти до кримінальної відповідальності. Представник третьої особи Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради в судове засіданні під час розгляду справи поклалася на думку суду. Також вказала на те, що будь-які гарантійні листи про звільнення родини [PERSON] від сплати житлово-комунальних послуг не надавалися. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Так, 02.05.2019 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву, в якій окрім відповідача [PERSON] зазначив й відповідачами інших осіб - [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . При цьому зазначив, що сума боргу відповідачів перед позивачем станом на 01.04.2019 року становить 131245.80 грн., з яких: заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 84576,39 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 37803,75 грн., 3 % річних у розмірі 8865,66 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що подаючи уточнену позовну заяву, позивач збільшив суму боргу, а тому така заява в частині збільшення суми боргу є заявою про збільшення позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після скасування заочного рішення у справу 23.05.2018 року, справу призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Перше судове засіданні відбулося 05.09.2018 року, що підтверджується відповідним протоколом судового засідання. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про розгляд справи в межах позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які викладені позивачем у первинній позовній заяві від 05.03.2018 року. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» від 14.02.2019 року № 690о, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у КП «ЧООБТІ» за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - по 1/3 частки за кожною. Підстава набуття права власності - договір міни, посвідчений першою Черкаською державною нотаріальною конторою 03.03.1995 року р№3978. 10.04.2009 року між ВАТ «Черкаське хімволокно», в особі директора ВП «Черкаська ТЕЦ» ВАТ «Черкаське хімволокно» [PERSON] та [PERSON] укладено договір №19436 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води. Відповідно до п.1 договору, виконавець зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та підігріву води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором. Пунктом 2 договору передбачено, що суб`єктами користування послугами є власник (наймач, орендар) квартири та члени його сім`ї - 3 особи. Особовий рахунок споживача - [NUMBER] . Відповідно до п.30 договору, цей договір укладається на 1 рік і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим , якщо за місяць до закінчення його строку, однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Вказаний договір підписаний сторонами і на момент розгляду справи є чинним. Таким чином, відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг - постачання теплової енергії та постачання гарячої води, які надаються позивачем. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Стаття 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлює, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 2 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630, централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання; централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 споживачі зобо`язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у справі №703/2200/15-ц від 19.08.2020 року. Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В судовому засіданні встановлено, що починаючи з червня 2000 року відповідачами не оплачувалися послуги за централізоване опалення та гаряче постачання, внаслідок чого за період з 1 червня 2000 року по 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 96536, 05 коп., з яких: заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 59834,18 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 30332,94 грн. та 3% річних у розмірі 6368,93 грн. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Заперечуючи проти застосування строку позовної давності, представник позивача посилався на те, що 10.06.2014 року було відкрите наказне провадження про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] боргу за спожиту теплову енергію. 10.06.2014 року було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» боргу в сумі 35016 грн. 62 коп. та судового збору в сумі 689 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду від 15.07.2016 року судовий наказ скасовано. Ураховуючи те, що судовий захист права позивача на стягнення грошових коштів можливо реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, вважає, що подання позивачем заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Так, ВПВС у справі №712/8916/17 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги сформулювала такі висновки. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. А тому, заява ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] боргу за спожиту теплову енергію не перериває строку позовної давності. Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернувся в суд з позовом 05.03.2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Придніпровського районного суду м. Черкаси №7037, вказуючи суму боргу, який виник з 1 червня 2000 року по 31 грудня 2017 року. Застосовуючи трирічний строк позовної давності, суд приходить до висновку, що суму боргу, який виник за період з 1 березня 2015 року по 31 грудня 2017 року слід стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача в сумі 34682 грн. 21 коп. Окрім того, з відповідачів підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні витрати, що не суперечить вимогам ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Три проценти річних та інфляційні витрати за період з 1 березня 2015 року по 31 грудня 2017 року становлять відповідно 1235 грн. 04 коп. та 5497 грн. 13 коп., які також підлягають стягненню в солідарному порядку з відповідачів. Заперечуючи проти позову, відповідачі вказували на те, що вони звільненні від сплати житлово-комунальних послуг на підставі гарантійних листів, та неодноразово стверджували що нададуть їх в судовому засіданні. Але такі гарантійні листи відповідачами не було надано. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає, що відповідачами не доведено, що вони звільнені від оплати житлово-комунальних послуг. Щодо сплати судового збору, то суд вважає зазначити наступне. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до заявлених вимог, тобто у розмірі 1762 грн. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю першої групи та відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» має пільгу щодо сплати судового збору. Отже судовий збір підлягає стягненню у [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ», з кожної по 881 грн.

Outcome: partial