Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача зазначивши, що 09.07.2013 року він був прийнятий на роботу головним енергетиком у ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод", при цьому з дня прийняття його на роботу та по січень 2014 року підприємство йому нараховувало проте не виплачувало заробітну плату. У лютому та березні 2014 року він у зв'язку з простоєм підприємства не працював. 06.04.2014 року він був звільнений за власним бажанням. В день звільнення відповідачем була видана довідка суми заборгованості по заробітній платі за період з липня 2013 року по січень 2014 року. Проте в день звільнення та по сей час відповідач не виплатив йому заборговану суму заробітної плати, вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного окладу, компенсацію за невикористані дні планової відпустки, заборгованість за період простою. На підставі викладеного позивач просить стягнути з ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод" 11 937,49 грн., з яких: 7 232 грн. - сума заборгованості по заробітній платі з липня 2013 року по січень 2014 року, 764 грн. - сума заробітної плати за період простою в лютому 2014 року, 142 грн. - сума заробітної плати за період простою в березні 2014 року, 573,50 грн. - сума за 16 днів невикористаної відпустки, 3 225,99 грн. - сума вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку; також просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки заробітної плати та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляду справи в його відсутність, зазначивши, що позивні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не сповістив суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод" №4 від 09.07.2013 року [PERSON] був прийнятий на безстрокову роботу на посаді головного енергетика з окладом 1147 грн. Наказом ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод" №5 від 06.03.2014 року про припинення трудового договору [PERSON] був звільнений на підставі п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Так в своїй заяві про звільнення [PERSON] зазначив її причину - невиконання роботодавцем законодавства про працю, а саме строків виплати заробітної плати. Крім того період праці позивача у ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод" підтверджується записами наявній в матеріалах справи трудовій книжки [PERSON] Відповідно до довідки ПАТ "Маріупольський дослідно-експерементальний завод" від 05.03.2014 року №01-06/44 заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 31.01.2014 року за період з липня 2013 року по січень 2014 року включно становить 7232,00 грн. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є різні фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для розгляду справи. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Проте відповідачем вище зазначені вимоги законодавства про працю були порушені та позивачу була видана лише довідка про розмір заборгованості по заробітній платі за період з липня 2013 року по січень 2014 року в розмірі 7232,00 грн., що в свою чергу свідчить про визнання підприємством наявності самої заборгованості, а тому остання підлягає стягненню на користь [PERSON] Слід зазначити, що як факт необхідності компенсації за невикористану відпустку у період 16 календарних днів, так і факт вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України визнані відповідачем у приказі про звільнення [PERSON] Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за період простою у лютому та березні 2014 року, то суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). В той же час відповідачем доводи позивача в даній частині про простій підприємства у вищевказаному періоді спростовані не були, тому з нього підлягає стягненню сума: 764 грн. - сума заробітної плати за період простою в лютому 2014 року (виходячи з 1147 грн. - сума окладу*2/3), 142 грн. - сума заробітної плати за період простою в березні 2014 року (виходячи з 4-х робочих днів). Відповідно до статті 83 Кодексу Законів про Працю та статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. У відповідності до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до п.8 вищевказаної постанови КМУ нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства середньоденний заробіток [PERSON] становить 1165 грн.(за листопад 2013 року-21 робочих днів) +1083 грн.(за грудень 2013 року 22 робочих днів) /43 днів.=52,28 грн. Таким чином відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки в розмірі 3555,04 грн. = 68 робочий день (з 06.03.2014 року по 16.06.2014 року) * 52,28 грн.. Суд не може погодитись з розрахунком позивача, щодо суми, які підлягає йому до сплати за 16 днів невикористаної відпустки, оскільки остання становить середньоденний заробіток [PERSON] 52,28 грн. * 16 дн. = 836,48грн., проте

Outcome: partial