Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

19.09.2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 01.03.2017 року близько 16-55 години в м. Суми по вул. Харківській, 12-Г сталося зіткнення автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] (власник ФОП [PERSON]М.) та автомобіля [NUMBER] (власником якого є позивач) під керуванням [PERSON], внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до постанови Зарічного районного суду м. Суми від 14.03.2017 року встановлено, що водій [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], який зупинився попереду. Водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 340 грн. В результаті ДТП транспортному засобу позивача завдано пошкоджень, на відновлення транспортного засобу позивачем витрачено: 68999,50 грн. на придбання запчастин та матеріалів, 10000 грн. на виконання робіт з ремонту, 8480 грн. на фарбування, а загальний розмір збитку склав 87479,50 грн. Оскільки особа, винна у ДТП водій [PERSON] перебуває у трудових відносинах з власником автомобіля - ФОП [PERSON], то відповідно до ст. 1172 ЦК України, саме ФОП [PERSON] повинно відшкодувати шкоду, завдану його працівником. Цивільно-правова відповідальність ФОП [PERSON] (як власника транспортного засобу РУТА СПВ д.н.з. [NUMBER]) застрахована ТДВ СТ «Домінанта» за полісом №АЕ/8445143. Страховою компанією ТДВ СТ «Домінанта» було виплачено позивачу страхове відшкодування в наступних сумах: 15.06.2017 року - 20000 грн., 22.06.2017 року 15000 грн., та пізніше 24.10.2017 року 12843,94 грн., а всього 47843,94 грн. Тому, з урахуванням останніх страхових виплат, позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача залишок невідшкодованих збитків у сумі 39635,56 грн. Крім того, позивач вказує, що у звязку з пошкодженням його майна він зазнав моральної шкоди, яка виразилась в тому, що він відчував тривогу, був виведений з звичайного стану рівноваги, постійно знаходився в стресовому стані, порушився сон, зявилась дратівливість, змінився звичний для нього уклад життя, пов'язаний з відсутністю автомобіля, він нераціонально втрачав життєвий час, був вимушений залучати значні фізичні, душевні та матеріальні ресурси та компенсаторні можливості для подолання труднощів. Крім того, неналежне відношення Страховика до обовязків по виплаті страхового відшкодування також виводили позивача з почуття рівноваги. Завдану йому моральну шкоду позивач оцінює в 6000 грн., та просить стягнути її з відповідача. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] заперечувала проти позову, надала письмовий відзив (а.с.53-56), суть якого зводиться до наступного. Вказує, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована Страховою компанією ТДВ СТ «Домінанта». Згідно страхового полісу, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) встановлено 100000 грн. Представник відповідача вважає, що оскільки сума шкоди, заявлена позивачем. не перевищує розміру ліміту страхового відшкодування, то у відповідача не виникло обовязку відшкодовувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, оскільки страхова компанія в змозі згідно ліміту відшкодувати весь розмір завданої шкоди. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач не довів належними доказами заявлений ним розмір шкоди 87479,50 грн., відсутній висновок експертного автотоварознавчого дослідження щодо розміру збитків. Також вважає недоведеним наявність завданої моральної шкоди позивачу, та вважає що відсутня вина відповідача у завданні моральної шкоди. Третя особа [PERSON] проти позову заперечував, з тих же підстав, що і відповідач. Судом задоволено клопотання представника позивача щодо допиту позивача в якості свідка, та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про допит в якості свідка ФОП [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER], а відповідач ФОП [PERSON] є власником РУТА СПВ д.н.з. [NUMBER]. Водій [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ФОП [PERSON] Згідно постанови Зарічного районного суду м. Суми від 14.03.2017 року (справа № 591/1119/17, провадження №3/591/459/17) [PERSON] визнано винним у вчинені в ДТП, що відбулося 01.03.2017 року близько 16-55 години в м. Суми по вул. Харківській, 12-Г за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], та піддано [PERSON] адміністративному стягненню у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340 грн. (а.с.9) Цивільно-правова відповідальність ФОП [PERSON] (як власника транспортного засобу РУТА СПВ д.н.з. [NUMBER]) застрахована ТДВ СТ «Домінанта» за полісом №АЕ/8445143. За заявою [PERSON], ТДВ СТ «Домінанта» здійснила страхові виплати [PERSON] трьома сумами: 20000 грн., 15000 грн. та 12843,94 грн., а всього 47843, 94 грн. (а.с.16, 32). Дані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.п. 22.1-22.2 ст.22 вказаного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16, відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (серед яких зокрема і завдання матеріальної (майнової) шкоди іншій особі). За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, обовязок відшкодування шкоди, завданої позивачу під час ДТП з вини водія [PERSON], покладається на ФОП [PERSON], з яким водій [PERSON] перебуває у трудових відносинах, так як на момент скоєння ДТП та завдання шкоди водій [PERSON] виконував свої трудові обовязки (керував маршрутним автобусом). Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Такий же правовий висновок Верховний Суд України висловив у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. Згідно висновку звіту оцінки №60-17, складеного 29.03.2017 року СОД ФОП [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого позивачу, визначено в розмірі 53708,9 грн., а вартість відновлювального ремонту 87518,65 грн. (а.с. 66-74). Вбачається, що ТДВ СТ «Домінанта» визначила розмір страхового відшкодування саме на підставі звіту про вартість матеріального збитку№60-17 (а.с.66-74), згідно матеріальний збиток, завданий позивачу, визначено в розмірі 53708,9 грн. з урахуванням ПДВ, що також підтверджено відповіддю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на скаргу позивача [PERSON] (а.с.75-76). Як вже визначено вище, ТДВ СТ «Домінанта» виплатила позивачу страхове відшкодування на загальну суму 47843, 94 грн. (а.с.16, 32). Однак, як вбачається з наданих позивачем документів: видаткової накладної, товарних чеків, акту виконаних робіт, акту здачі-приймання робіт (надання послуг), [PERSON] фактично витратив на відновлювальний ремонт автомобіля суму 87479,50 грн., що включає: 68999, 50 грн. на придбання запчастини та матеріалів, 10000 грн. на виконання робіт з ремонту, 8480 грн. на фарбування (а.с. 10, 11, 14, 15). Доводи представника відповідача з приводу неналежності і недопустимості в якості доказів наданих позивачем документів (видаткової накладної, товарних чеків, акту виконаних робіт, акту здачі-приймання робіт) та звіту про оцінку вартості збитку суд не приймає до уваги, оскільки відповідач не був позбавлені можливості провести іншу автотоварознавчу експертизу. Інші доводи відповідача з приводу неналежності доказів - суд також не приймає до уваги, оскільки відповідач не надав будь-яких інших доказів на підтвердження цих доводів, крім того, судом встановлено, що протягом всього часу після ДТП відповідачем не вчинено дій по сприянню відшкодування шкоди позивачу, і позивач вимушений був самостійно займатися всіма питаннями зі страховиком, тощо. За вказаних обставин, суд вважає необхідним стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП в сумі 39\~635,56 грн., яка розрахована наступним чином: 87518,65 грн. (сума, фактично сплачена за ремонт автомобіля) 47843, 94 грн. (сума страхової виплати) = 39635,56 грн. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Особа, що заподіяла шкоду, несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є необхідним наслідком його поведінки. Неправомірне діяння повинно бути головною причиною, що з неминучістю тягне за собою заподіяння моральної шкоди, необхідною умовою настання негативних наслідків у вигляді фізичних або душевних страждань. Причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов'язковою умовою настання деліктної відповідальності. Отже визначення причинного зв'язку як умови деліктної відповідальності є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем не доведено наявності причинного зв'язку між діями відповідача ФОП [PERSON] та моральною шкодою, завданою позивачу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в звязку з задоволенням позову про відшкодування матеріальних збитків, суд вважає необхідним стягнути з відповідача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, а саме: витрати на судовий збір в розмірі 640 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Outcome: partial