Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

06 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить будинок №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району Сумської області, в якому зареєстровані [PERSON], [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], [INFO]. За вказаною вище адресою [PERSON] не проживає з 2001 року, а [PERSON] разом з сином [PERSON] - з 2007 року, їх особистих речей в будинку не має. Відповідачі фактично проживають за зовсім іншими адресами. У добровільному порядку [PERSON] та [PERSON] разом з сином знятися з реєстраційного обліку відмовляються, а їх реєстрація у будинку порушує права [PERSON], як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, його інтереси представляли [PERSON] та [PERSON], які позов підтримали у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представники [PERSON], [PERSON] позов не визнали у повному обсязі. Представник служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації [PERSON] позов [PERSON] підтримав. Представник органу опіки та піклування Вирівської сільської ради у судове засідання не з'явився, Вирівський сільський голова [PERSON] направив суду листа про розгляд справи без участі їх представника. Належним чином повідомлений представник Білопільського РС УДМС України в Сумській області у судове засідання також не зявився, причин неприбуття суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши представників позивача [PERSON], [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON], їх представників [PERSON], [PERSON], представника служби у справах дітей Білопільської РДА [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 17-18). Мати позивача [PERSON] у 1997 році переїхала проживати до сина в м. Путивль, а до свого будинку №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району дозволила заселитися, як наймачам, [PERSON], представнику позивача у справі, та його дружині [PERSON] Також вона зареєструвала їх у цьому будинку. Після цього [PERSON] до спірного будинку ніколи не приїздила. На той час донька [PERSON] [PERSON], відповідач у справі, потрапила за грати, а тому опікуном над її неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (нині це відповідач [PERSON]В.), була призначена їх бабуся [PERSON], чоловік якої [PERSON] не був рідним батьком [PERSON] та рідним дідом [PERSON] (а.с. 57). Після звільнення з виправної колонії [PERSON] повернулась жити до [PERSON] і 14 листопада 2000 року [PERSON] зареєстрував її у спірному будинку, що підтверджується копією її паспорта (а.с.53). Відповідача [PERSON] у будинку №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району 26 грудня 2006 року теж зареєстрував [PERSON], що підтверджується копією її паспорта (а.с. 178). Як представник позивача [PERSON], так і відповідачі [PERSON] та [PERSON] суду зазначили, що їх у будинку реєстрував саме [PERSON] Відповідачі суду також зазначили, що ні [PERSON], ні його покійну матір [PERSON] вони не знають і ні разу у своєму життя не бачили. Родичами та членами сім'ї даних осіб вони не є. Згоду на їх проживання та реєстрацію у будинку вони їм не давали. Вказані факти були встановлені у судовому засіданні поясненнями представника позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON], [PERSON], письмовими доказами вони не підтверджуються, але ці факти сторонами визнаються і не оспорюються. Із довідки Білопільського РС УДМС України в Сумській області №47 від 14 січня 2016 року вбачається, що відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані в [INFO]. У відомостях про реєстрацію [PERSON] інформація про реєстрацію дитини [PERSON], [INFO], відсутня (а.с. 21). Відповідач [PERSON] 26 червня 2015 року зареєструвала шлюб із [PERSON] і прізвище змінила на [PERSON]. Але новий паспорт на прізвище [PERSON] вона отримала лише 04 березня 2016 року, коли справа вже перебувала на розгляді в суді (а.с. 59, 178). [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 61). Із довідки виконкому Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 03 листопада 2015 року вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована в [INFO], фактично не проживає з 2007 року (а.с. 13). Із довідки виконкому Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 25 грудня 2015 року вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована в [INFO], фактично не проживає з 2001 року (а.с. 14). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично мешкає з 2001 року у будинку №17 по вулиці Вигонянка в с. Вири Білопільського району, про що вона сама підтвердила суду. Про це свідчить також і те, що судові повістки про виклик до суду вона отримувала саме за цією адресою (а.с. 27, 46, 153). Відповідач [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] спільно зі своїм чоловіком [PERSON] та синами [PERSON] та [PERSON], який народився 12 серпня 2015 року, про що вона сама повідомила суду. Крім того, [PERSON], [INFO], 01 вересня 2014 року пішов у 1 клас до однієї зі шкіл м. Суми, на даний час він там же начається вже у 2 класі, про що суду повідомила також сама [PERSON] У селі [PERSON] мається загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, але [PERSON] її жодного дня не відвудував, що підтверджується довідкою навчального закладу (а.с. 56). Судові повістки про виклик до суду [PERSON] отримувала саме за адресою: [ADDRESS], а не за адресою: Білопільський район, село Вири, вул. Вигонянка, 39, що підтверджується повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 24, 25, 77). Таким чином судом із достовірністю встановлено, що фактично із 01 вересня 2014 року [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] у спірному будинку не мешкають. Як [PERSON], так і [PERSON] у всіх попередніх судових засідання суду повідомляли, що їх речей у будинку [PERSON] немає. Свою позицію вони змінили лише у судовому засіданні 12 квітня 2016 року, зазначивши, що у будинку є їх речі. Але при цьому як вони самі, так і сторона позивача суду зазначили, що ці речі у будинку з'явились лише 09 квітня 2016 року, після того, як вони без дозволу власника будинку [PERSON] проникли до будинку і принесли свої речі. Відповідно до довідки депутата Вирівської сільської ради [PERSON] від 08.02.2016, у будинку №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району речі [PERSON] та [PERSON] відсутні (а.с. 55). На протязі всього розгляду справи відповідачі суду вказували, що спірний будинок №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району [PERSON] та [PERSON], мати та бабуся відповідно [PERSON] та [PERSON], у 1997 році за 9 тисяч американських доларів придбали у [PERSON], тому він належить [PERSON] та [PERSON], а не [PERSON] З цього приводу [PERSON] суду пояснив, що вони з дружиною поселились у будинок [PERSON] як квартиранти на дружніх та довірливих стосунках із власницею будинку, не укладаючи договору найму. У майбутньому вони дійсно хотіли його придбати, тому і провели там газ, постійно ремонтували будинок. Але це домоволодіння вони так і не купили. На даний час позивач [PERSON] хоче його продати. Тому придбати його може будь-хто, як [PERSON], так і [PERSON], [PERSON] Таким чином, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту купівлі-продажу спірного будинку відповідачі суду не надали. Як встановлено судом, позивач [PERSON] бажає розпорядитися своєю власністю, а саме домоволодінням №39 по вул. Вигонянка в с. Вири Білопільського району, а відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON], які без дозволу попереднього та нинішнього власника заселились, проживали та були зареєстровані у ньому, на даний час фактично там не проживають, а лише зареєстровані, чим фактично порушують права позивача як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Статтею 386 ЦК України передбачено, що\~ власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-92цс15 від 27 травня 2015 року, згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Крім того, вказане вище не суперечить правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи №6-158цс14, де зазначено, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є родичами та членами сімї позивача, також вони не є власниками або наймачамим житлового будинку, який належить на праві власності позивачу, договір найму (оренди) житла з відповідачами не укладався. Крім того, позов [PERSON] є негаторним позовом, оскількі він, будучи власником спірного майна, позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися ним. Слід зазначити, що обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповвідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. В даному випадку на відповідачів покладається обов'язок по доведенню факту правомірності їх проживання у будинковолодінні, що [PERSON] та [PERSON] зроблено не було. Тому на підставі викладенного суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: с. Вири, вул. Вигонянка, 39, Білопільського району Сумської області. Позов у частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку №39 по вул. Вигонянка в с. Вири задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Як встановлено судом, [PERSON] у будинку не проживає. Як вбачається із довідки Білопільського РС УДМС України в Сумській області №47 від 14 січня 2016 року та листа Вирівської сільської ради №67 від 10 лютого 2016 року, інформація про реєстрацію неповнолітнього [PERSON], [INFO], вони не володіють. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України, згідно якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільняється від сплати судового збору (а.с. 16). Таким чином з [PERSON] та [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн. із кожної. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. 03 лютого 2016 року [PERSON] уклав договір про надання юридичних послуг із адвокатом [PERSON], що підтверджується договором та ордером Національної асоціації адвокатів України в Сумській області (а.с. 29-30). У матеріалах справи містяться 3 квитанції про оплату послуг адвоката за участь у справі у загальній сумі 1800 грн. (а.с. 50, 51, 180). Позов [PERSON] задоволений частково на 33,33 %, тому судові витрати за надання правової допомоги стягуються пропорційно задоволеним вимогам на суму 1200 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial