Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа без самостійних вимог Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську; усунення перешкоди у здійсненні права власності квартирою шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації прав на цю квартиру за [PERSON]; виселення [PERSON] з членами її сімї та будь-яких інших осіб з даної квартири без надання іншого житла та передати квартиру [PERSON]; визнання частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську в частині покупця [PERSON]; вважати покупцем квартири [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську [PERSON] В позовній заяві зазначено, що 24.05.2012р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири (сирець), відповідно до якого [PERSON] купила, а ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» продало квартиру [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську, загальною площею 53.2 м.кв., житловою 24.9 м.кв. Кошти за дану квартиру позивач оплатила продавцю (аванс 1000 грн. та повна оплата в сумі 34000 доларів США). Придбавши у власність даний обєкт, зробивши там ремонт та придбавши меблі, заселившись в серпні 2012 року в квартиру, оплачуючи послуги за утримання квартири, позивач побачила восени 2012 року що у договорі купівлі-продажу квартири вона не зазначена як покупець, натомість покупцем є [PERSON], значення цьому при укладенні договору купівлі-продажу позивач як юридично необізнана людина, не придала. Документів нотаріусу на оформлення квартири не за позивачем, а на іншу особу, позивач не давала, за послуги нотаріуса також оплачувала позивач. У вересні 2012 року позивач звернулася до нотаріуса, однак нотаріус запропонувала укласти між сторонами новий договір, на що не погоджується [PERSON] При цьому, як зазначає позивач, [PERSON] є дочкою сина позивача, тобто онукою позивача, однак відносини позивач з сином не підтримувала, про існування онуки дізналась тільки в 1993 році, а спілкування з відповідачем 1 та її родичами почалися у позивача з 2012 року, після повернення позивача з-за кордону, саме вони і допомагали знайти спірну квартиру і придбати її. Позивач звернулася до правоохоронних органів щодо вчинення шахрайських дій щодо неї, було проведено досудове розслідування, однак в подальшому закрито кримінальне провадження в звязку з відсутністю складу злочину передбаченого ч.3 ст.190 КК України. З жовтня 2012 року по червень 2014 року позивач не проживала у спірній квартирі з поважних підстав, за цей період відповідач 1 зі своїми родичами (сестрою та мамою) самовільно поміняла замки і вселилася з ними в дану квартиру. В судовому засіданні представники позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач 1 [PERSON] та її представник позов не визнали, з підстав зазначених в запереченні, підтвердивши, що дійсно позивач, як бабуся, оплатила кошти за спірну квартиру, вкладала кошти в ремонт її, пропозиція на придбання квартири для онуки була саме від позивача до мами відповідача - [PERSON], спірний договір позивач читала і при цьому зобовязала [PERSON] забезпечити право на цю квартиру і для молодшої сестри Елізи (другої онуки), заселитися в дану квартиру позивач не дозволила після виникнення конфліктних відносин з молодшою сестрою та дідусем відповідача, в подальшому запропонувала після зясування, що власником вона не є, шляхом погроз з невідомими особами, переоформити квартиру від відповідача 1 на позивача, відповідач спочатку погодилась на це, однак після висловлення бабусі щодо кримінальної відповідальності онуки (як обман та шахрайство), вона відмовилась від переоформлення договору. При цьому, зазначила, що після укладення спірного договору саме [PERSON], а не позивач, підписувала Акт прийому-передачі квартири. Представник відповідача 2 позов не визнала, з підстав зазначених в запереченні, вважаючи вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки позивач оплачувала кошти і домовлялася за купівлю квартири саме для онуки. Жодних неправомірних дій для порушення прав позивача, вони не вчиняли, а вимоги до них, як відповідача, є безпідставні. Відповідач 3 в судові засідання не зявилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про розгляд справи, клопотав про розгляд за їх відсутності. На неодноразові розяснення суду про позасудове добровільне врегулювання спору, позивач та відповідач 1 згоди не досягли. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково в частині відповідача [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.05.2012р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладеного між ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» та [PERSON] (а.с.25-27 т.1), відповідно до якого [PERSON] купила, а ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» продало квартиру [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську, загальною площею 53.2 м.кв., житловою 24.9 м.кв., загальною вартістю 272 000 грн., що еквівалентно 34 000 доларів США. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Кошти за дану однокімнатну квартиру позивач [PERSON] оплатила продавцю ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», а саме 20.04.2012р. - аванс 1000 грн. через громадянку [PERSON], яка є представником відповідача 2 (а.с.11 т.1) та повна оплата в сумі 34000 доларів США, які оплачено в день укладання договору купівлі-продажу. Попередньо, 21.05.2012р. у ПАТ «Кредобанк» був відкритий рахунок на імя позивача в іноземній валюті, з якого 24.05.2012р. [PERSON] зняла кошти у відділенні банку м.Івано-Франківськ для остаточної оплати за квартиру (а.с.38-40 т.1, 109-112 т.2). Цей факт оплати всіх коштів за обєкт нерухомості визнається і відповідачем [PERSON] як покупцем, і ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» як продавцем. При дослідженні судом договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2012р., сторона позивача звернула увагу суду на те, що в п.1, 9, 17 договору вказувалось про сплату коштів за квартиру, несення витрат повязаних з нотаріальним посвідченням в нотаріуса саме покупцем - [PERSON], що не відповідає фактичним обставинам такої оплати коштів [PERSON] продавцю, окрім того підтвердження факту огляду квартири покупцем до оформлення договору також не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] не оглядала квартиру, а тільки позивач, що не спростовано зі сторони відповідача 1 [PERSON]. Як стверджує позивач та її представники придбавши у власність даний обєкт, нею вкладалися і надалі кошти в ремонт квартири, так як було придбано квартиру - «сирець», в т.ч. кошти надавалися позивачем на ремонтні роботи і через [PERSON] (це дідусь відповідача 1, помер в липні 2015р. а.с.150 т.1), про що свідчить його розписка (а.с.12 т.1). Вкладення коштів позивачем в ремонтні роботи квартири не заперечила і відповідач [PERSON] Попередньо ще 15.05.2008р. продавцем було оформлено Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську та 28.04.2012р. даний документ було видано [PERSON] (а.с.10,13 т.1). Також 25.05.2012 р. між продавцем та покупцем було укладено Акт передачі квартири (а.с.171 т.1), а 11.06.2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності на дану квартиру (а.с.29-30 т.1). З пояснень позивача, відповідача 1, свідків [PERSON] (мама відповідача - [PERSON]), [PERSON] (син позивача та батько відповідача - [PERSON]), [PERSON] (бабуся відповідача - [PERSON]), [PERSON] (мешканець м.Івано-Франківська), суд встановив, що [PERSON] є дочкою сина позивача - [PERSON] (а.с.169,170 т.1), тобто онукою позивача, однак відносини позивач з сином [PERSON] не підтримувала (син з 10 років проживав з сімєю батька, а не мамою), про існування онуки [PERSON] дізналась, як сама і стверджувала, тільки в 1993 році, коли перебувала за кордоном на заробітках (близько 20-ти років позивач працювала в США). Спілкування письмово з відповідачем 1 та її родичами почалися у позивача з-за кордону, що підтверджують листи надані відповідачем 1 в оригіналі до матеріалів справи (а.с.181-183 т.1), неодноразово позивач відправляла посилки їм з-за кордону, а після повернення позивача з-за кордону вони всі зустрілися. Мама відповідача 1 [PERSON] орендувала в м.Івано-Франківську квартиру з 2010 року (сама сімя з с.Коропець Тернопільської області, де і проживали постійно), при чому, що батько відповідача 1 (син позивача) [PERSON] також мав квартиру в м.Івано-Франківську, однак разом сімя їхня не проживала (на час розгляду справи, шлюб між батьками відповідача 1 вже розірвано). Про приязність відносин в той час між позивачем та сімєю відповідача 1 свідчить і видана в жовтні 2010р. довіреність позивачем на бабусю та дідуся відповідача 1, її маму, батька та саму [PERSON] (а.с.178 т.1) про отримання належних позивачу коштів для лікування [PERSON] (дана довіреність не використовувалась зі слів сторін), хоча і не заперечили про надання коштів позивачем для лікування онуки - відповідача (проблеми слуху) в розмірі 600 доларів США (також підтверджено і свідченнями свідка [PERSON] бабусі відповідача 1). Саме свати позивача, як позивач стверджувала, і допомагали підшукати спірну квартиру по оголошеннях, що не спростовано в судових засіданнях. Натомість відповідач 1,2, свідки [PERSON] (менеджер по продажу квартир), [PERSON] (керівник відповідача 2) та інші свідки, що зазначені вище, вказували на те, що позивач спільно з своєю невісткою (мамою відповідача 1, при цьому відносини візуально між ними були хороші), вибираючи у продавця квартиру повідомляла наміри придбання житла для онуки (без зазначення бабусею імені онуки), кошти всі оплачувала позивач за нерухомість. До нотаріуса в день укладення договору з позивачем прийшли: [PERSON] (мама відповідача 1), [PERSON] (бабуся відповідача 1), [PERSON] (нотаріус з іншого округ, знайома дідуся відповідача 1) та [PERSON] (знайомий з м.Івано-Франківська), які чекали в окремій кімнаті в приміщенні нотаріуса, а безпосередньо в нотаріуса при укладенні договору були, окрім позивача та відповідача 1, два представники відповідача 2 [PERSON], [PERSON] (остання підписувала договір зі сторони продавця). Доводи представника позивача про допущення нотаріусом по сторонніх осіб при укладенні договору, що є грубим порушенням нотаріальних дій, є недоведеними суду та спростованими поясненнями в т.ч. позивача. Договір купівлі-продажу квартири перечитували всі, в т.ч. позивач, що не заперечили відповідачі. Натомість позивач також не заперечила в суді, що читала проект договору, який їй також надавався для ознайомлення, але вона не звернула увагу на той час на те, що стороною даного договору вона не зазначена. Доводи представника позивача про те, що вона підписувала договір, суд відхиляє, оскільки як встановлено судом жодного договору позивач не укладала, так як такий відсутній. Після укладення договору (свій примірник договору з пояснень позивача вона не отримала, так як сумка була повністю мокра після сильної негоди - зливи), і позивач поспішаючи одразу поїхала на вокзал в м.Івано-Франківськ, а звідти в м.Одесу, де вона проживає. Як також пояснила суду позивач, провівши ремонт квартири, придбавши меблі, заселившись в серпні 2012 року в квартиру, оплачуючи послуги за утримання квартири (а.с.56, 59 т.1), позивач побачила тільки восени 2012 року, що у договорі купівлі-продажу квартири вона не зазначена як покупець, натомість покупцем є [PERSON], значення цьому при укладенні договору купівлі-продажу позивач не придала, при цьому, що в день укладення спірного договору була сильна негода, що підтверджується листом Івано-Франківського обласного центру з гідрометеорології (а.с.236 т.1), і всі були намокли від зливи і поспішали через цю непередбачувану ситуацію. Документів нотаріусу на оформлення квартири не за позивачем, а на іншу особу, як вона пояснювала суду, не давала, за послуги нотаріуса також оплачувала саме позивач. Як вбачається з журналу наданого нотаріусом (записи №798,799) були занесені дані сторін договору купівлі-продажу, та оплачено представником продавця (відповідача 2) [PERSON] дві суми за вчинення нотаріальних дій (а.с.192-197 т.2). Не зважаючи на встановлення факту судом оплати послуг нотаріуса позивачем, що визнали і відповідачі, прийняття таких коштів нотаріусом від імені продавця, не є порушенням вчинення нотаріальних дій, оскільки оплату здійснюють сторони правочину, якою позивач на час укладення договору не була. Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що через декілька місяців після укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач приходила до неї та зазначала про те, що договір укладено на покупця, яким вона не зазначена. Позивач зверталася до правоохоронних органів щодо вчинення шахрайських дій щодо неї представниками ТзОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», приватним нотаріусом та [PERSON], матеріали були внесені до ЄРДР 04.01.2013р., за результатами звернень було проведено досудове розслідування, однак постановою СВ Івано-Франківського МВ УМВС в області закрито кримінальне провадження в звязку з відсутністю складу злочину передбаченого ч.3 ст.190 КК України (а.с.15-16, 31 т.1). Аналогічні звернення позивача були в серпні 2014р. до Прикарпатського національного університету ім..[PERSON], де навчається [PERSON], та Міністерства освіти і науки України щодо неправомірних, на думку позивача, дій онуки (а.с.31 зв., 32, 44-46 т.1), в прокуратуру м.Івано-Франківськ та МВ УМВС області, а також до міського голови Івано-Франківської міської ради в серпні 2014р. (а.с.33,42-43, 47-48 т.1). З жовтня 2012 року по червень 2014 року як позивач зазначила суду, вона не проживала у спірній квартирі з поважних підстав (проживала в [PERSON]), за цей період відповідач 1 зі своїми родичами (сестрою та мамою) самовільно поміняла замки і вселилася з ними в дану квартиру. Попередньо, було забрано позивачем ключі від спірної квартири та документи на цю квартиру, що не заперечується сторонами, а тому була заміна відповідачем замків на дверях квартири. При цьому, як слідує з матеріалів справи, в жовтні 2012 року до правоохоронних органів звернулася [PERSON], що її бабуся вчиняла дані дії (а.с.179-180 т.1). ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір що укладається повинен бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а щодо даного спору, судом встановлено, що волевиявлення позивача, яка хоч і не була стороною договору, було спрямоване набуття нею квартири, саме так обґрунтовані її вимоги позову, та доведено такі наміри в суді. Однак, суд не вважає доведеними в судових засіданнях позивачем та її представником [PERSON] факти обману з посиланням на норми ст..230, 232 ЦК України, зі сторони продавця квартири, приватного нотаріуса, чи ніби-то зговір між ними, як вважає позивач та один з її представників, оскільки продавець при наявності бажаючих на купівлю квартири несе відповідальність за сам предмет продажу, вартість та інші обумовлені сторонами умови продажу, а про факт небажання позивача про купівлю квартири саме на імя онуки, продавець та нотаріус що посвідчував договір, не могли знати, так як позивач говорила про бажання та намір придбання житла для онуки (без конкретизації імені). Як не є і протизаконними дії приватного нотаріуса, який посвідчує договір, що спрямовані на укладення договору за зазначеними сторонами договору умовами, а у разі наявності б чіткого волевиявлення позивача, на переконання суду, такий договір був би укладений саме на її імя. Про те, що позивач чітко заявляла нотаріусу чи продавцю своє бажання укласти договір тільки від власного імені, судом не встановлено. Натомість, сама позивач також зазначила, що її розмови про бажання проживання онуки в придбаній квартирі, про які вона заявляла, малися на увазі, як дозвіл на таке проживання, а не набуття прав на квартиру останньою. Хибне сприйняття позивачем ситуації в день укладення правочину, стосується саме однієї із сторін (покупця) спірного правочину. Суд саме такі доводи вважає доведеними судових засіданнях з отриманих пояснень, які також є одним з виду доказів. Так, правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Представник позивача [PERSON] суду зазначив, що в разі якщо відстуній в діях відповідачів обман, то суд вправі застосовувати норми ЦК щодо недійсності правочину, виходячи з ст..203 ЦК України, як відсутність волевиявлення особи позивача на визнання покупцем відповідача 1. Ст..16 ЦК України встановлює способи захисту цивільних прав та передбачає можливість встановлення законом та договором інших способів захисту права. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначила спосіб захисту як визнання недійсним частини договору, із застосуванням наслідків недійсності, а також скасування державної реєстрації права на попереднього власника (ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Частина правочину може бути визнана недійсною відповідно до ст. 217 ЦК за умови, що правочин відбувся б і без зазначеної частини та за наявності згоди всіх учасників правочину (наприклад, набувача за правочином купівлі-продажу). Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Отже, вимоги може заявляти особа, котра мала матеріальну зацікавленість, майнові права та обов'язки яких порушені вчиненим правочином. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Підсумовуючи все, та те що встановлено судом оцінюючи всі докази в сукупності, при укладенні договору купівлі-продажу позивач вважала, що укладає його самостійно, будучи в нотаріуса, оплачуючи всі витрати за придбане майно та нотаріальні витрати, вкладаючи в подальшому кошти в ремонт квартири та придбання майна в неї, помилялася щодо того, що вона є стороною правочину, щодо правових наслідків такого договору в частині набуття прав покупця, а її волевиявлення визначалось саме на набуття нею цих прав. Тому, вимоги до відповідача 1 про визнання частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську в частині покупця [PERSON]; вважати покупцем квартири [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську [PERSON]; про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] корп.4 в м.Івано-Франківську; усунення перешкоди у здійсненні права власності квартирою шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації прав на цю квартиру за [PERSON], є обґрунтованими. Однак, що стосується вимоги про виселення [PERSON] з членами її сімї та будь-яких інших осіб з даної квартири без надання іншого житла та передати квартиру [PERSON], то ці вимоги є передчасними, оскільки виселення у відповідності до вимог ЖК проводиться після отримання належної вимоги до чітко визначеного кола осіб та ігнорування ними такої вимоги від власника житла. Аналогічно щодо вимоги про передачу такого нерухомого майна, можливе до предявлення після набуття права власності на квартиру, та скасування права власності на власника [PERSON] Не заслуговує на увагу суду поданий відповідачем 1 доказ про укладення договору на охорону квартири (а.с.172-176 т.1), так як такий договір не укладено двохсторонньо (не підписано [PERSON]), при цьому, що вказано прізвище [PERSON] замість Федорів. Разом з тим, дійсно відповідач 1 укладала 24.05.2012р. з балансоутримувачем договір про послуги з утриманням будинку (а.с.177 т.1). Але зі сторони відповідача 1 до матеріалів справи не надано платіжних документів про оплату таких послуг балансоутримувачу, при цьому що свідок [PERSON] (мама відповідача 1) стверджувала що вона оплатила деякі комунальні послуги тільки один місяць (в червні 2012 року) з часу придбання квартири в травні місяця цього ж року, а в подальшому всі витрати за квартиру несла саме позивач з того часу коли і забрала ключі від квартири по даний час. Окрім того, надані копії листів позивачем до матеріалів справи не є належним доказом, оскільки такі копії не засвідчені з оригіналом, суду не подано оригінали для звірки судом. Щодо всіх вимог позивача до відповідача 2 (продавця) та відповідача 3 (приватного нотаріуса), то такі вимоги позивача не є доведеними та обґрунтованими суду, а тому є безпідставні і не підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення із застосуванням наслідків за ч.1 ст.216 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З врахуванням задоволених вимог до відповідача 1, слід стягнути понесені судові витрати (судовий збір) з [PERSON] на користь позивача у сумі 2234,18 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.16, 203, 204, 215, 626-628 ЦК України,

Outcome: partial