Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

що [PERSON] звернулась до суду з вказаним вище позовом, вимоги якого в судовому засіданні зменшила, та просить звільнити з-під арешту належне їй майно - 1/3 частину квартири [ADDRESS], який був накладений 21.07.2009 року згідно постанови слідчого СВ Нетішинського МВ УМВС України в Хмельницькій області Фурманчуком А.П. від 19.06.2009 року. Мотивуючи заявлені вимоги, позивачка зазначила, що 03.03.2014 року придбала на прилюдних торгах 1/3 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] 08.10.2014 року та 12.12.2014 року на електронних торгах нею було придбано ще по 1/3 частині вказаної квартири, які належали відповідно [PERSON] та [PERSON] 16.12.2014 року позивачка набула права власності на всю квартиру, отримавши відповідне свідоцтво на право власності. Рішенням Нетішинського міського суду від 18.02.2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та скасовано реєстрацію їх місця проживання за даною адресою. Проте, можливості повністю реалізувати своє право власності на квартиру позивачка не має за наявності накладеного в рамках розслідування кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні особливо тяжкого злочину арешту на 1/3 частину квартири, яка належала останньому, в зв'язку з чим просить її вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та Нетішинський МВ УМВС України в Хмельницькій області в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Кметь В.Л. в судовому засіданні не заперечував з приводу задоволення вимог позовної заяви. Заслухавши пояснення позивача, позицію третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з доводів позивачки, останній на праві власності належить майно - квартира [ADDRESS], що підтверджується також наявними в матеріалах справи свідоцтвами від 16.12.2014 року, від 05.03.2014 року та даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.12.2014 року. При цьому, судом встановлено, що 19.06.2009 року у межах розслідування кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON], порушеної за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 153 та ч. 2 ст. 152 КК України, слідчим СВ СУ УМВС України в Хмельницькій області Фурманчуком А.П. винесено постанову про накладення арешту на 1/3 квартири [ADDRESS]. Однак, матеріали справи свідчать про те, що позивачка не є ані обвинуваченою ані підозрюваною у межах вказаного кримінального провадження і згідно рішення Нетішинського міського суду від 18.02.2015 року по справі № 2/679/92/2015, відповідача [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням зазначеної вище квартири та скасовано реєстрацію його місця проживання. На даний час він не є власником 1/3 частки зазначеної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Кримінально-процесуального кодексу України у редакції 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що перебування під арештом належної позивачці на праві власності частини квартири, та внесення відомостей про її обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, порушує права останньої, як власника, оскільки вона не притягувалася до участі у кримінальній справі в якості підозрюваного, їй не пред'являлось обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та не заявлялись вимоги за цивільним позовом, що дає право суду вчинити захист прав власника у спосіб визначений законом - звільненням майна з-під арешту. З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року,

Outcome: approved