Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

28 жовтня 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи, що втратила право користування жилим приміщенням мотивуючи свої вимоги наступним. 26 вересня 2005 року відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку [PERSON] купила житловий будинок №8, по вул.Магістральна у м. Костянтинівка. 23 листопада 2005 року вона зареєструвала право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. 09 листопада 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] та в подальшому у 2007 році зареєструвала його в будинку. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 24 березня 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області шлюб між сторонами розірваний. Але, відповідач [PERSON] з серпня 2015 року залишив місце проживання разом з сімєю, забрав особисті речі та переїхав до батьків, які мешкають у м. Костянтинівка, вул. Громова,52/67. Будинок залишив добровільно, перешкод у проживанні йому ніхто не чинив. Факт не проживання відповідача у будинку за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна, №8 з серпня 2015 року підтверджується актами перевірки складеними за участю представників КП «СЄЗ» м. Костянтинівки від 27 серпня 2015 року, 07 грудня 2015 року та 19 вересня 2016 року та свідками. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але комунальні платежі не сплачує, тим самим порушує зобовязання відповідно до вимог ст.64, 156 ЖК України, а саме не бере участі в оплаті наданих комунальних послуг. У звязку із збільшенням вартості сплати за комунальні послуги позивачки важко сплачувати повністю за всіх членів сімї у тому числі за відповідача, але вона також не може оформити ї субсидію. Звертаючись до суду [PERSON] просила визнати відповідача [PERSON], як особу, яка втратила право користування жилим приміщенням відповідно до вимог ст..405 ЦК України. 21 грудня 2016 року до суду звернувся [PERSON] з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку обєктом права спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину будинку мотивуючи свої вимоги наступним. 26 вересня 2005 року [PERSON] купила на підставі договору купівлі продажу житловий будинок. З січня 2005 року він з відповідачкою проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу та будучи обидва студентами, вони матеріально забезпечувалися батьками. Оскільки позивачка була вагітна, вони вирішили зареєструвати шлюб, але на той час йому було лише 16-17 років, а [PERSON] 19-20 років, а тому потрібно було отримати рішення суду про надання права на вступ до шлюбу. До народження дитини у них виникла життєва необхідність щодо врегулювання сімейних обставин, внаслідок чого стало питання щодо пошуку місця проживання для їх молодої сім'ї та їхньої майбутньої дитини. Його мати та батько [PERSON] у серпні 2005 року знайшли будинок для їх проживання за адресою: [INFO]. Його мати дала йому грошові кошти у сумі 1000 доларів США та батько [PERSON] також дав їй грошову кошти у сумі 1000 доларів США, після чого, 26 вересня 2005 року був укладений договір купівлі продажу будинку, але при посвідчені цього договору принципіального вибору між ними, хто буде зазначений у договорі різниці не було, йому на той час було 17 років, а [PERSON] було вже 20 років, тому нотаріус, враховуючи її повну правоздатність та дієздатність, записала її в договір як «Покупець». В липні 2005 року він подав до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області заяву про надання йому права на вступ до шлюбу. Рішенням суду від 11 жовтня 2005 року було надано право на реєстрацію шлюбу. Зазначеним рішенням було встановлено, що вони проживали однією сімєю. 09 листопада 2005 року вони зареєстрували шлюб. 23 листопада 2005 року право власності на спірний житловий будинок зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Костянтинівка. Від шлюбу у народились діти: 25 січня 2006 року у них народився син [PERSON], а 09 січня 2010 року народився другий син [PERSON]. Одинадцять років поспіль він прожив в будинку, який був куплений за гроші, даровані їхніми батьками, підтримував цей будинок в належному стані, як співвласник будинку, при цьому утримував сім'ю, виховував дітей, але в зв'язку з погіршенням сімейних відносин між ним та [PERSON], шлюб, зареєстрований між ними 09 листопада 2005 року, був розірваний за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2016 року. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу та до серпня 2016 року [PERSON] взагалі не підіймала питання про позбавлення його права користування житловим приміщенням. При цьому, ніколи не підіймалося питання, що будинок особисто належить їй. Коли в серпні 2016 року він почув від неї, що вона хоче продати будинок та виїхати з міста в інше місце проживання, він звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення юридичного факту проживання його з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому що вона йому сказала, що вона записана одна в документах на будинок як власник, і тому у нього не буде питати згоди на продаж будинку, а лише тільки позбавить його через суд права користування, і це їй надасть можливість продати будинок. Суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області постановлено ухвалу про залишення заяви без розгляду, оскільки суд прийшов до висновку що між сторонами є спір про право. Його батьки проживають за іншою адресою, вирощують сільськогосподарську птицю та крупну рогату худобу, обробляють земельні паї. Він, як син, всі роки надає батькам допомогу, у зв'язку з чим деякий час був відсутній за місцем реєстрації в належному йому будинку. Після розірвання шлюбу [PERSON] вирішила використати його відсутність за місцем реєстрації з вищевказаної причини, подавши до суду позов про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, пояснивши в своєму позові, що він не проживає за місцем реєстрації з серпня 2015 року, і не сплачує комунальні послуги. Він зазначає, що від своєї власності він не відмовлявся, в будинку зареєстрований, іншого житла у власності у нього немає, і він є батьком двох дітей, яких матеріально підтримує постійно до теперішнього часу, і передаючи гроші саме позивачці. Після розірвання шлюбу [PERSON] має відносини з іншим чоловіком, а його реєстрація місця проживання в спірному будинку є причиною, яка заважає їй продати будинок. Правочин щодо купівлі-продажу будинку № 8 по вул. Магістральна в м. Костянтинівці Донецької області фактично є вчиненим 23 листопада 2005 року, а тому цей будинок є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, яке було набуте ними в шлюбі, тому звертаючись до суду просив визнати спірний житловий будинок обєктом права спільної сумісною власністю подружжя набутого під час шлюбу та визнати за ним право власності на ? частину нерухомого майна. 27 лютого 2017 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], про визнання особи, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], про визнання житлового будинку обєктом права спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину будинку задоволений. Визнано житловий будинок №8 по вулиці Магістральна м. Костянтинівка Донецької області обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку №8 по вул. Магістральна у м. Костянтинівка Донецької області. Не погодившись з рішенням суду позивач [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, мотивуючи порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що є власником будинку на підставі договору купівлі продажу від 26 вересня 2005 року. Шлюб з відповідачем зареєстрований був 09 листопада 2005 року та розірваний за рішенням суду 24 березня 2016 року. Відповідач до розірвання шлюбу, а саме з серпня 2015 року не проживає у спірному будинку, оскільки забрав особисті речи та переїхав до своїх батьків. Перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинив, але він більш року не мешкає у будинку, не виконує свої зобовязання з приводу оплату за комунальні послуги, будучи зареєстрованим у будинку з 2007 року. Зустрічний позов вона не визнавала, оскільки у них не було сумісного господарства та бюджету, тому що кожний з них мешкав зі своїми батьками. Будинок був придбаний матірю позивачки, після того як стало відоме, що позивачка чекає дитини та намір жити окремо. На той час їй виповнилося 20 років, а відповідачу 16 років. У суді першої інстанції відповідач намагався довести, що будинок був придбаний за обоюдні кошти їх батьків. Позивачка не погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи зустрічні позовні вимоги виходив з того, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2005 року про надання права на шлюб було встановлено, що вони мешкали однією сімєю, оскільки цим рішенням вирішувалось питання щодо зниження віку для реєстрацію шлюбу. Проте, майно набуте у період шлюбу, але за власні кошти, які надала їй її мати - є особистою власністю. Відповідач не довів за які сумісні кошти вони придбали спірний будинок. Проживання у будинку не тягне автоматичного створення сумісної власності, що співпадає з правовим висновком Верховного суду України від 23 вересня 2015 року. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримав доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. В судове засідання не зявився відповідач [PERSON], про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, відповідно до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України (а.с.ю181). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається наступне. 26 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу будинку за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна, 8, який був посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі прав власності за №4617 (а.с.4). 11 жовтня 2005 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду [PERSON] надано право на вступ до шлюбу з [PERSON]В.(а.с.69). 09 листопада 2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 23 листопада 2005 року право власності на будинок за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна,8 на підставі договору купівлі продажу від 26 вересня 2005 року, зареєстровано за [PERSON], про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації, (а.с.6). 25 січня 2016 року народився [PERSON], а 09 січня 2010 року народився [PERSON], відповідно до свідоцтв про народження батьками зазначені: мати [PERSON], батько [PERSON] (а.с.16-17). 24 березня 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.25). Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину будинку, суд першої інстанції, виходив з вимог ст.ст. 60, 74 Сімейного Кодексу України, ст.ст.59, 61 ЦПК України та зазначив, що спірний житловий будинок придбано до реєстрації шлюбу між сторонами, на час придбання спірного будинку сторони проживали сумісно, що підтверджено поясненнями свідків, які пояснили про придбання батьками, сторін по справі, будинку для їх сумісного сімейного проживання, а також факт сумісного проживання встановлений рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2005 року при розгляді питання про надання права на шлюб. Але, з таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд, погодитися не може. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення гл. 8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя. Звертаючись із зустрічним позовом про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину будинку, відповідач [PERSON] зазначав, що перебував з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах, до придбання спірного будинку (договір купівлі продажу від 26 вересня 2005 року) підтвердженням цього є рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2005 року при розгляді питання про надання права на шлюб, а тому є правові підстави для застосування до набутого в той час майна правил глави 8 СК України. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, щодо доведеності обставини стосовно сумісного проживання [PERSON] та [PERSON], які зазначені у рішенні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2005 року, про надання права на шлюб та помилково дійшов до висновку, що на час придбання спірного будинку сторони проживали сумісно без реєстрації шлюбу. Підставою для ухвалення вказаного судового рішення було зниження віку для реєстрацію шлюбу, узаконення фактичних шлюбних відносин для створення повноцінної сімї. Отже, зазначеним рішенням не встановлювався факт сумісного проживання жінки та чоловіки однією сім'єю. Проте, відповідач [PERSON] намагався встановити факт сумісного проживання звернувшись з відповідною позовною заявою до суду, але 18 жовтня 2016 року ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області заяву [PERSON], заінтересована особа [PERSON] про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою залишено без розгляду. Зі змісту ухвали вбачається, що судом встановлено спір про право. Вказана ухвала суду набрала законної сили та ніким не була оскаржена (а.с.70). Виходячи з наведеного, колегія суддів пришла до висновку, що рішення суду в частині задоволення зустрічного позову про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні цих вимог. Оскільки, у задоволені зазначених позовних вимог відмовлено, то відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання права власності на ? частину будинку, тому що вказані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виходив з того, що відповідач є співвласником будинку, а тому він не може бути позбавлений права користування своїм майном. З таким висновком суду апеляційний суд не може погодитися з наступних підстав. Звертаючись до суду з позовом про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, позивачка [PERSON] зазначала, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку з серпня 2015 року задовго до розірвання шлюбу, який був розірваний за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду 24 березня 2016 року. Не проживання у спірному будинку з серпня 2015 року понад рік підтверджуються актами складеними представниками КП «СЕЗ» м. Костянтинівка. Відповідач будучи зареєстрованим у будинку не проживає без поважних причин та не приймає участь у оплаті за комунальні послуги. У звязку з підвищенням цін за комунальні послуги, позивачці важко сплачувати їх і вона не може у звязку з цим оформити субсидію на сімю. Заперечуючи проти зазначеного позову відповідач [PERSON] зазначав, що до розірвання шлюбу він іноді був відсутній у спірному будинку, оскільки надавав допомогу своїм батькам, які мешкають у приватному секторі та мають велике господарство. Після розірвання шлюбу він не може проживати у спірному будинку, оскільки [PERSON] має відносини з іншим чоловіком, вона має намір продати будинок, але його реєстрація в ньому перешкоджає у здійсненні їй цього правочину, іншого житла у власності у нього немає, він є батьком двох дітей, яких матеріально підтримує постійно до теперішнього часу, і передаючи гроші саме позивачці. З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] З 27 лютого 2007 року [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна, 8, про що свідчить запис у прибудинкової книзі (а.с.10-13). Факт реєстрації підтверджується також довідкою комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 06 вересня 20106 року, що за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна,8, зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] колишній чоловік відповідач, [PERSON]- син, [PERSON]- син, [PERSON] бабуся (а.с.27). 24 березня 2016 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.25). Зі змісту актів про перевірки паспортного режиму, складених КП «Служба єдиного замовника» від 27 серпня 2015 року, від 07 грудня 2015 року та від 19 вересня 2016 року вбачається, що станом на час перевірки [PERSON] - колишній чоловік [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], відсутні його особисті речи (а.с.8-9). У судовому засіданні апеляційної інстанції як позивачка [PERSON], так її представник, наполягали на тому, що відповідач [PERSON] не проживає понад один рік у спірному будинку без поважних причин, оскільки мешкає з іншою жінкою, особисті речі з будинку він забрав з собою, оплату комунальних послуг не здійснює, шлюбні відносини припинені з серпня 2015 року, що встановлено у судовому рішенні про розірвання шлюбу. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки відповідач є колишнім членами сім'ї позивача, а не наймачем слід керуватися нормами ст. 405 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до норм ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. За змістом ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, врахувавши доводи сторін щодо їх вимог та заперечень, колегія суддів, дійшла висновку про те, що [PERSON] зареєстрований у спірному житлі за згодою позивачки [PERSON] після вступу з нею у шлюб, тобто як член сім'ї, що не суперечить змісту ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР.. Встановлено, що відсутність [PERSON] у спірному будинку за адресою: м. Костянтинівка, вул. Магістральна, 8, з серпня 2015 року по 24 березня 2016 має місце з поважних причин з наступних підстав. Як зазначав відповідач [PERSON] у своїх запереченнях, і як підтвердив у судовому засіданні його представник, у період з серпня 2015 року по 24 березня 2016 року він іноді був відсутній у спірному будинку, тому що надавав допомогу своїм батькам, які мешкають у приватному секторі за іншою адресою та мають велике господарство. Отже, припинення сімейних відносин з позивачкою не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. Шлюб за рішенням суду був розірваний 24 березня 2016 року, але факт розірвання шлюбу із [PERSON] не є підставою для звільнення ним будинку, зайнятої правомірно. Не проживання відповідача у спірному будинку понад рік, на думку позивачки без поважних причин, в цій справі не доведена, оскільки обидві сторони вважають не можливість проживання у будинку, обумовлюють, тим що кожний з них має співмешканця. Колегія судів, прийшла до висновку що між сторонами склались неприязні стосунки, отже жодна із сторін не довела поважну/ неповажну причину не проживання у спірному будинку та не довели період не проживання в ньому відповідача [PERSON], відповідно до вимог ст.60 ЦПК України. Сторони для вирішення питань зазначених у позовних вимогах звернулись до суду передчасно. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав зазначених вище. Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставою для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права

Outcome: partial