Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

25 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просила суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] ) спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати транспортний засіб ВАЗ 21104, державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску, номер кузову [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину транспортного засобу ВАЗ 21104, державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску, номер кузову [NUMBER] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 01 листопада 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Крюківського РУЮ юстиції міста Кременчука Полтавської області за актовим записом №457. За час шлюбу у подружжя [INFO] народилась дитина - син [PERSON] . Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторони за спільні кошти подружжя придбали квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб - ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, номер кузову [NUMBER] , як зазначає позивачка, право власності на зазначене вище рухоме та нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем. За таких обставин, на підставі статті 63 Сімейного кодексу України, оскільки за час перебування у зареєстрованому шлюбі та проживаючи однією сім`єю, відповідачем придбано нерухоме та рухоме майно, позивач вважає, що сторони у встановленому законом порядку набули право спільної сумісної власності на зазначене майно, та із врахуванням змісту статті 70 Сімейного кодексу України, за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частину спірної квартири та на Ѕ частину транспортного засобу, у зв`язку із чим позивач і звернулась до суду із позовом. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 30 травня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 липня 2019 року представнику відповідача відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення процесуальних строків для подання відзиву та пред`явлення зустрічного позову. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 19 листопада 2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Чернов С.І. звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог, згідно якої просив суд прийняти дану заяву про зміну позовних вимог щодо визнання права власності на Ѕ частину автомобіля ВАЗ 21104, реєстраційний номер [NUMBER] , 2005 року випуску, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача Ѕ частину вартості зазначеного автомобіля, що становить 48 750 грн. 00 коп. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 грудня 2019 року було визначено проводити судове засідання, призначене на 23 січня 2020 року, в режимі відеоконференції з участю свідка. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Чернов С.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити із врахуванням прийнятим судом змін до первісно заявлених позовних вимог в редакції від 19 листопада 2019 року. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, заперечуючи проти запропонованого позивачкою варіанту розподілу спірного майна з наступних підстав: по-перше: квартири [ADDRESS] була придбана за спільні кошти сторін по справі та особисті кошти відповідача, які були подаровані останньому під час шлюбу його близькими родичами і тому, на думку відповідача, із врахуванням загальної вартості квартири і розміру внесених відповідачем особистих заощаджень на придбання останньої, розмір частки що належить позивачу у праві спільної часткової власності на зазначену вище квартиру складає ј; по-друге: заперечуючи в повному обсязі проти задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь заявниці вартості відчуженого відповідачем транспортного засобу якій також є предметом розгляду даного судового засідання, відповідач заперечував з тих підстав що останній передав його у безоплатне володіння іншій особі на підставі доручення, будь яких коштів за продаж спірного транспортного засобу він не отримував, а тому на думку останнього, відсутні правові підставі для стягнення з нього грошової компенсації частки спірного майна подружжя. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 01 листопада 2003 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб у Відділі РАГС Крюківського РУЮ Полтавської області за актовим записом №457, який рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2019 року по справі №537/578/18, та яке набрало законної сили 14 травня 2018 року, було розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Зазначені вище обставин підтверджуються: свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] ; свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 19 серпня 2004 року Відділом РАЦС Крюківського РУЮ у Полтавській області; рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 квітня 2019 року по справі №537/578/18. 02 жовтня 2012 року згідно договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 2942, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності за відповідачем [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2012 року, що вбачається з інформаційних довідок №164985251 від 25 квітня 2019 року та №163822500 від 17 квітня 2019 року. 15 листопада 2005 року за відповідачем було зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, що підтверджується повідомленням ТСЦ №5342 РСЦ МВС в Полтавській області МВС за вих.№3287а від 05 листопада 2019 року. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач, заперечуючи проти визнання за позивачкою Ѕ частини у праві спільної сумісної власності подружжя посилається на відсутність правових підстав щодо визнання за позивачкою рівної з ним частки як співвласника спірної квартири, з підстав придбання останньої за кошти, більша частина яких була подарована відповідачу його близькими родичами. За розрахунками, наведеними стороною відповідача в своїх усних поясненнях в судовому засіданні, вбачається, що із врахуванням вартості квартири,яка відповідно до договору купівлі продажу склала 59 750,00 грн. що в еквіваленті до іноземної валюти станом на жовтень 2012 року становить 7 478 дол. США та за умови відрахування із вартості останньої подарованих йому родичами коштів в розмірі 3800 дол. США належна позивачку частка у праві спільної часткової власності на спірну квартиру складається у розмірі ј частина. Окрім того, заперечуючи проти задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь заявниці вартості відчуженого відповідачем транспортного засобу, останній заперечень щодо придбання спірного рухомого майна за спільні кошти подружжя суду не надавав, а заперечував лише з підстав відсутності правових підстав щодо стягнення з нього грошової компенсації на користь позивача. Відповідно до положень частини 1 та 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свідок [PERSON] , який доводиться батьком відповідача [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що після продажу у 2011 році належної йому на праві власності земельної ділянки, кошти в розмірі 1 800 дол. США, отримані від продажу цієї земельної ділянки, свідок віддав сину особисто на прохання останнього, для купівлі ним квартири. Окрім того, свідок попрохав свою доньку допомогти фінансово [PERSON] для придбання останнім квартири, після чого вона передала [PERSON] особисто грошові кошти в розмірі 2 000 дол. США. Свідок [PERSON] , яка доводиться рідною сестрою відповідача [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що після того, як відповідач з дружиною розійшлися, останній переїхав жити до батька, та планував придбати власне житло, у зв`язку із чим на його прохання особисто отримав від батька грошові кошти в розмірі 1 800 дол. США, які останній отримав від продажу дачної ділянки. Влітку 2012 року відповідач купував квартиру, та вже разом зі своєю дружиною попросив у свідка (сестри) грошові кошти в розмірі 2 000 дол. США, які остання з чоловіком надали особисто відповідачу. Також свідок зазначила, що подружжя - [PERSON] та [PERSON] планували разом проживати у придбаній квартирі. Однак, суд вважає, що твердження сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана за передані у власність відповідачу [PERSON] батьком кошти, які він отримав від продажу у 2011 році земельної ділянки, в обґрунтування чого в матеріалах справи наявна копія договору купівлі - продажу земельної ділянки від 24 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Красильниковою О.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 1080, а також Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №9925849 від 24 травня 2011 року та Витяг з Державного реєстру правочинів №9925863 від 24 травня 2011 року, всупереч положень частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, наданими стороною відповідача. Суд вважає, що в даному випадку покази свідків не є в розумінні вимог Цивільного процесуального кодексу України, що регламентують порядок надання та оцінки доказів на предмет допустимості останніх, належним доказом на підтвердження такої обставини, як надання грошових коштів. Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки є близькими родичами відповідача [PERSON] , а саме батьком та рідною сестрою відповідно, а тому останні опосередковано зацікавлені у вирішенні справи на користь відповідача або у зменшенні розміру належних для виплати сум. За таких обставин, зазначений стороною відповідача факт надання йому близькими родичами коштів для придбання нерухомого майна не знайшов свого підтвердження. Частиною 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Саме за викладених вище вимог, суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] як належний та допустимий доказ сторони відповідача на підтвердження придбання у 2012 році квартири за кошти, надані відповідачу батьком, які останній отримав від продажу належної йому земельної ділянки, оскільки зазначений вище факт може бути підтверджений лише письмовими доказами. За викладених вище обставин, аналізуючи наведені норми чинного законодавства, що регламентують порядок розповсюдження на придбане сторонами під час шлюбу майно, режим права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, є об`єктами права спільної сумісної власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , і, як наслідок, із належними останнім рівними частками, по Ѕ кожному, оскільки придбане під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України). Частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року N 6-486цс16 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 444/848/16-ц (провадження № 61-33882св18). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що під час перебування сторін у шлюбі за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску. Зазначена обставина підтверджується повідомленням ТСЦ №5342 РСЦ МВС в Полтавській області МВС за вих.№3287а від 05 листопада 2019 року, за змістом якого вказаний транспортний засіб був зареєстрований за [PERSON] в період з 15 листопада 2005 року по 19 квітня 2019 року, та наразі числиться зареєстрованим за [PERSON] , [INFO] . Статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами по справі не заперечується той факт, що на час розгляду справи в суді зазначений вище транспортний засіб не перебуває у користуванні сторін. Твердження відповідача що безоплатне використання іншою особою спірного транспортного засобу не свідчить про відчуження останнього, та як наслідок не тягне за собою правової підстави для стягнення на користь позивача компенсації, суд вважає помилковим тлумаченням вимог чинного законодавства та не приймає до уваги як належну обставину, що обґрунтовує заперечення сторони відповідача проти задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до тлумачного словника сам термін «відчуження» значиться як перехід прав власності від однієї особи до іншої, тобто без значення у якій саме спосіб (платний чи безоплатний) буде здійснено останнє. Факт переходу права власності на спірний автомобіль від відповідача до іншої особи, підтверджується наявними в матеріалах цивільної справи письмовими доказами, а саме повідомленням ТСЦ №5342 РСЦ МВС в Полтавській області МВС за вих.№3287а від 05 листопада 2019 року, за змістом якого вбачається що автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску в період з 15 листопада 2005 року по 19 квітня 2019 року було зареєстровано за [PERSON] , після 19 квітня 219 року транспортний засіб неодноразово було перереєстровано за іншими особами і на нас надання відповіді значиться зареєстрованим за [PERSON] , [INFO] . Окрім того, відповідач в судовому засіданні факт відчуження рухомого майна без згоди позивача на вчинення зазначеного вище правочину, не заперечував. Таким чином, приймаючи до уваги встановлений судом факт, що спірний автомобіль ВАЗ 21104, державний номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , набутим останніми за час шлюбу та оскільки відповідно до наведених вище вимог Закону та досліджених в судовому засіданні наданих сторонами доказів, частки майна дружини та чоловіка є рівними, то суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на половину вартості автомобіля, якій відповідач відчужив без її згоди. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як стороною позивач так і стороною відповідача суду було надано висновки експертних досліджень стосовно вартості спірного транспортного засобу, які за своїм змістом відрізняються один від одного як обґрунтуванням так і остаточним висновком вартості автомобілю. На виконання вимог статті 12 ЦПК України, судом було роз`яснено сторонам їх право щодо звернення до суду із відповідними клопотаннями про допит експертів, які проводили надані сторонами експертизи, на які останні посилаються як на підставу своїх підстав та заперечень, та роз`яснено наслідки не вчинення зазначених вище дій, на що сторони зазначили про відсутність будь яких клопотань, покладаючись на розсуд суду, при оцінці доказів на предмет допустимості та належності останніх. А тому, вирішуючи питання щодо розміру вартості частки автомобіля, яка підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] , суд вважає за необхідне прийняти доказ, наданий стороною відповідача, оскільки виходячи з вимог чинного законодавства, якій регламентує порядок складання експертних висновків, саме висновок експерта №200 автотоварознавчого дослідження від 04 грудня 2019 року, складеного судовим експертом Сумцовим С.С. складений відповідно до вимог чинного законодавства, порушення процедури дотримання останнього не виявлено, містить обґрунтоване та змістовне пояснення із посиланням на відповідні формули які експерт використав при визначенні вартості спірного транспортного засобу, тоді як експертний висновок, наданий стороною позивача, було зроблено лише на підставі зрівняні експертом цінової політики на схожі за роком випуску та моделлю транспортні засоби. Оскільки, відповідно до зазначеного вище висновку експерта №200 автотоварознавчого дослідження від 04 грудня 2019 року, якій суд приймає як належний та допустимий доказ на підтвердження вартості спірного транспортного засобу, складає 58 650 грн. 00 коп., тоді сума компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, яка підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] , становить 29 325 грн. 00 коп. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та згідно роз`яснень, наведених у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеної Законом №3674-VІ). Згідно матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із позовом, було сплачено судовий збір в розмірі 3 104 грн. 34 коп. (квитанція №0.0.1337782985.1 від 25 квітня 2019 року). Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено на 75,29 % (59 200 грн. 00 коп. - задоволена сума до стягнення, яка включає Ѕ частину вартості спірної квартири (а.с. 130) та Ѕ частину вартості спірного автомобіля (а.с. 208) при сумі позову 78 625 грн. 00 коп.), суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 2 337 грн. 26 коп. (3 104 грн. 34 коп. * 75,29 %). Відповідно до частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких статтею 133 цього Кодексу віднесено, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільно-процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На виконання зазначеної вище норми чинного законодавства на підтвердження понесених витрат з оплати правничої допомоги стороною позивача надано до суду: договір про надання професійної правничої допомоги, укладений між адвокатом Черновим С.І. та [PERSON] ; квитанцію №7 на суму 12 325 грн. 00 коп.; акт здачі - прийняття виконаних робіт (надання послуг) від 18 червня 2019 року; орієнтовний розрахунок суми судових витрат. Виходячи із наведеного вище встановленого чинним законодавством принципу пропорційності розподілу витрат на оплату правничої допомоги, оскільки стороною позивача надано до суду письмові докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу в повному обсязі, враховуючи той факт, що стороною відповідача як в судовому засіданні, так і шляхом подання письмових клопотань, жодним чином не заперечувалось щодо розміру заявленої позивачем до стягнення на її користь суми витрат, понесеної на оплату правничої допомоги, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 9 279 грн. 49 коп. (12 325 грн. 00 коп. (сума оплати правничої допомоги) * 75, 29 %).

Outcome: partial