Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

27.02.2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Твердохліб М.В. звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ (виділ) в натурі будинку відповідно до часток співвласників та визначення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що позивачу належить 15/24 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачу належить 9/24 вказаного житлового будинку. Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач також є власником земельної ділянки площею 0,0327 га за вказаною адресою. В 2017 році позивач вирішила приватизувати земельну ділянку під своєю частиною житлового будинку. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою, виявлено, що спадкодавець [PERSON] , правонаступником якого є відповідач, приватизував земельну ділянку площею 0,0327 га, про що 28.12.2012 року відділом Держкомзему у місті Фастів було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки. Зі своєї сторони відповідач відмовилася підписувати позивачу акт погодження меж земельної ділянки, який є складовою технічної документації із землеустрою. Комісією по розгляду земельних спорів Фастівської міської ради встановлено, що досягти згоди мирним шляхом між [PERSON] та [PERSON] на умовах добросусідства щодо порядку користування земельною ділянкою не встановлено. Відповідно до частки відповідача у будинку 9/24, згідно з вимогами Земельного кодексу їй має належати земельна ділянка площею 0,02752 га, тобто у власності відповідача перебуває земельна ділянка більша ніж має бути за законом, у зв`язку з чим позивач не має доступу до гаража, сараю та погребу, так як ці споруди розташовані на земельній ділянці, що перебуває у власності відповідача та остання перешкоджає вільно ними користуватися. Вжиті заходи досудового врегулювання спору виявилися безрезультатними, що призвело до звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2019 року позовну заяву [PERSON] про поділ (виділ) в натурі будинку відповідно до часток співвласників та визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без руху. 05.04.2019 року, через канцелярію суду, надійшла письмова заява від представника позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2019 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06.05.2019 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій просила в задоволенні позову відмовити, оскільки предмет спору на час звернення позивача до суду відсутній. З її сторони немає перешкод в користуванні будинком, оскільки будинок та надвірні споруди поділені в натурі. Також і відсутні перешкоди в користуванні земельною ділянкою так як між власниками будинку визначений порядок користування присадибною земельною ділянкою відповідно до часток у праві власності на будинок. 13.05.2019 року, через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому не визнає обставини викладені відповідачем та вважає їх припущенням. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.07.2019 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. 30.09.2019 року до суду надійшов висновок експерта № 9362 від 26.09.2019 року за результатами проведення інженерно-технічної експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2019 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2019 року призначено у справі додаткову судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 03.02.2020 року до суду надійшло повідомлення Незалежного інституту судових експертиз за вих. № 047 від 31.01.2020 року про повернення матеріалів справи без виконання експертизи у зв`язку з невиконанням попередньої оплати експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2020 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.02.2020 року призначено у справі додаткову судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 06.04.2020 року до суду надійшов висновок експерта від 01.04.2020 року № 9490, за результатами проведеної судової інженерно-технічної експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.04.2020 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2020 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з призначенням додаткової судової земельно-технічної експертизи. 31.08.2020 року до суду надійшов висновок експерта від 18.08.2020 року № 9552, за результатами проведеної додаткової судової земельно-технічної експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31.08.2020 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та в задоволенні позову просили відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А частиною 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою ст. 321 даного закону передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2ст.328 ЦК України). При розгляді справи судом встановлено, що згідно Договору дарування від 25 травня 1979 року посвідченого Стібель С.В., нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 3275, [PERSON] прийняла в дар 1/12 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно Договору дарування частини житлового будинку від 03.06.2013 року посвідченого Чернишовою О.А., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1256 [PERSON] прийняла в дар 11/24 частини житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна [PERSON] є власником (спільна часткова) 13/24 частини житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Інші 9/24 частини житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] , яка є відповідачем по справі. Таким чином, з вище наведеного видно, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] являється спільною частковою власністю сторін. Згідно ст.355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст.356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України також зазначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ст.364 ЦК України, позивач як співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. В судовому засідані встановлено та не заперечується сторонами, що даний будинок вже давно фактично розділений між співвласниками на два окремі домоволодіння з обладнаними окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями. Про те, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна неможливо укласти, оскільки між сторонами виник спір щодо володіння та розпорядження господарськими спорудами. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За клопотанням позивача судом було прийнято рішення з призначення судово будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи щодо виділу в натурі житлового будинку відповідно до часток співласників та визначення порядку користування земельною ділянкою. Після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм (експертний висновок розроблявся). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Згідно висновку експерта № 9362 від 26.09.2019 року судової інженерно-технічної експертизи експертом Охремчуком О.О . Незалежного інституту судових експертиз надано три варіанти розподілу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . При цьому експерт зазначив, що враховуючи, що рівнозначний розподіл домоволодіння не можливий (невідповідність загальної площі будинку площам співвласників згідно ідеальних часток, і фактичному плануванню будинку), стороні, частка якої стала менша за ідеальну, передбачена грошова компенсація відповідно до зменшеної частки; враховуючи відсутність або невідповідність нормам житлових, допоміжних приміщень в існуючому житловому будинку після розподілу, враховуючи фактичне користування житловим будинком, наведені варіанти не передбачають реконструкції житлового будинку шляхом внутрішніх перепланувань чи добудови. Представник позивача в судовому засіданні просила здійснити розподіл житлового будинку згідно варіанту №2 вказаної експертизи пояснивши при цьому, що даний варіант передбачає найменшу компенсацію за не відповідність розміру частки. Представник відповідача просила суд здійснити розподіл житлового будинку відповідно до варіанту №3 при цьому без сплати компенсації за збільшення частки у майні так, як відповідно до вказаного варіанту у ввійшли господарські будівлі, а саме гараж та сарай, які були побудовані відповідачкою та її чоловіком. Дані споруди не можуть у ввійти до складу спільного майна так, є власністю відповідача. Перевіряючи доводи сторін судом було встановлено, що відповідно до Договору дарування частини житлового будинку від 03.06.2013 року посвідченого Чернишовою О.А., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1256 [PERSON] прийняла в дар 11/24 частини житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Згідно даного договору до прилеглих господарських будівель і споруд згідно технічного паспорту, виготовленого 22.12.2009 року КП КОР «Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок, частина якого відчужується за цим договором, має також прилеглі господарські господарські будівлі та споруди: погріб під частиною будівлі а-під, погріб з шийкою Г, прибудову а, прибудову а1, прибудову а2, гараж З, сарай И, вимощення1, вимощення 11, ганок а3, козирок а4, козирок а5, огорожу №1, огорожу №2 колонку питну № 3, яму вигрібну №4, трубопровід №5. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.02.1998 року посвідченого Левченко Г.І., в.о.державного нотаріуса Фастівської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-364, [PERSON] набув право на майно спадкодавця зазначеного в заповіті, а саме 9/24 частини житлового будинку [ADDRESS] . Згідно вказаного свідоцтва жилий будинок розміщений на земельній ділянці площею 1478 кв.м., площа будинку становить 53.5 кв.м., літній душ, уборна, гараж, сарай, погреб, забор, забор, відмостка. Таким чином, вбачається, що на час переходу права власності на житловий будинок [ADDRESS] до господарських будівель входили і гараж і сарай. Посилання представника відповідача про те, що старі приміщення були знищені і побудовані нові та вони належать відповідачу не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні так, як не було надано належних доказів про знищення вказаних приміщень та виключення їх з господарських будівель спільного домогосподарства сторін, як і не було надано доказів про реєстрацію новозбудованих господарських будівель сараю і гаражу за відповідачем. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Разом з тим, при здійсненні розподілу житлового будинку суд застосовує варіанту №3 висновку експерта № 9362 від 26.09.2019 року судової інженерно-технічної експертизи Незалежного інституту судових експертиз враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено, що користування приміщеннями житлового будинку відповідають уже встановленому порядку користування між сторонами, при цьому господарські будівлі та споруди, а саме гараж і сарай перебуває у користуванні відповідача, яка постійно проживає у даному житловому будинку та постійно користується даними приміщеннями. Як було встановлено в судовому засіданні позивач перебуває за межами України. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК Кодексу. При цьому виділ частки майна, що є об`єктом спільної часткової власності, у натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників, а особа набуває право власності на виділене майно з державною реєстрацією такого права у встановлених законом випадках. Під час розгляду цивільної справи № 296/7611/14-ц Верховний суд на основі аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України в постанові від 16.05.2018р. зазначив, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то при поділі майна в натурі (виділ частки), передачі співвласнику підлягає частина нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у спорах про поділ житлового будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання шкоди господарському призначенню майна. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. За правилом частини першої статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частина четверта статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Як зазначив Верховний суд у своїй постанові від 13.06.2018р., яка прийнята за наслідками розгляду цивільної справи № 742/388/16-ц, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно. Тому право на земельну ділянку визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частина п`ята статті 319 ЦК України наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо судом буде встановлено, що співвласники визначили вказаний порядок, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою немає, тому суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Таким чином, поділ житлового будинку судом було здійснено відповідно до варіанту № 3 висновку експерта, а тому необхідно встановити порядок користування земельною ділянкою що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до варіанту № 3 висновку експерта № 9490 додаткової судової інженерно-технічної експертизи Незалежного інституту судових експертиз від 01.04.2020 року, що відповідає варіанту поділу житлового будинку та господарських будівель. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3819,86 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 26109,00 грн. Куруючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,265,268 ЦПК України, на підставі ст.15,16, 319,318,361,364,367 ЦК України, ст.88,120,125 ЗК України, суд

Outcome: partial