Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Фонд державного майна України і [PERSON] 11 квітня 2019 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення і витребування з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та з представниками посилаються на те, що ТОВ «КП Комфорт» продало, а [PERSON] придбав на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06 травня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., житлове приміщення № 706 гуртожитку літ. А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ТОВ «КП Комфорт» було власником спірного майна на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15. Постановою Вищого господарського Суду України від 19 липня 2016 року вказане рішення було скасовано, а провадження по справі припинено. Таким чином, ТОВ «КП Комфорт» не мало права відчужувати вищевказане приміщенням, і власником приміщення № 706 гуртожитку літ. А-12 після тривалих судових спорів, є держава в особі Фонду державного майна України. Позивачі вважають, що їх конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивачі вважають вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим їх права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Враховуючи, що зміст договору купівлі-продажу від 06 травня 2016 року суперечить інтересам держави, як власника нерухомого майна, а також приймаючи до уваги, що майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що [PERSON] міг дізнатися, позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 706 гуртожитку літ . А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 травня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29552365 від 11 травня 2016 року) та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 706 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2016 року, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи, не заперечував проти слухання справи без його участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представники третіх осіб ТОВ «КП-Комфорт» і ТОВ «ДП Комфорт» та приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, та в зверненні до суду проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. В судовому засіданні встановлено, що постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року, яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02 червня 2016 року, місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Отже, адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в раніше винесених рішеннях, вказується як [ADDRESS]. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль - ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500 кв. м., без додаткових актів введення в експлуатацію. Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008 року) скасоване та справа направлена на новий розгляд. Скасовуючи рішення Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08 вересня 1993 року не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993 року, як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності. При новому розгляді, 21 квітня 2009 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009 року провадження у справі припинено. Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13 листопада 2007 року був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по [ADDRESS] . Постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2009 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26 лютого 2008 року було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15 квітня 2009 року припинив провадження по справі. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 5750 кв. м. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року по справі 3 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі. Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2013 року по справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України (третя особа - КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року, що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016 року, встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль». Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими позивачами відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, а отже є державною власністю. З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Судом встановлено, що 06 травня 2016 року між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 706 гуртожитку літ . А-12 , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 654. Посвідчуючи 06 травня 2016 року договір купівлі-продажу, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що право власності ТОВ «КП Комфорт» належить на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року (справа № 904/10561/15) та зареєстровано за № 29552365 державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 11 травня 2016 року. З вищевказаних рішень судів вбачається, що а ні ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», а ні ТОВ «ДП Комфорт», а ні ТОВ «КП Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS] і це майно залишилося у власності держави. З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в копії паспорту. З наданих доказів вбачається, що в житловому приміщенні № 706 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , позивачка [PERSON] зареєстрована з 14 листопада 1985 року. Фонд державного майна, як власник майна, і [PERSON] , яка тривалий час користується приміщенням № 706 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованими особами, які мають право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, оскільки спірне майно житлове приміщення [ADDRESS] літ. А-12 , що розташований за адресою: [ADDRESS] вибуло з володіння поза волею власника - держави, то позовні вимоги Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню, оскільки таке право відповідно до положень ст. 387 ЦК України надано лише власникові, яким позивачка не є. Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Ст. 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання спірного договору недійсним. Позивачі вважають, що їх конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивачі вважають вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору купівлі-продажу діяв не добросовісно; на її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Статтею 640 ЦК України (момент укладення договору) передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Також у ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом з`ясовано, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974 року «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР». Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29 березня 1974 року затверджено Акт держкомісії від 28 березня 1974 року про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972 кв. м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19 серпня 1969 року. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль - ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500 кв. м., без додаткових актів введення в експлуатацію. Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008 року) скасоване та справа направлена на новий розгляд. Скасовуючи рішення Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08 вересня 1993 року не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993 року, як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності. При новому розгляді, 21 квітня 2009 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009 року провадження у справі припинено. Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14 лютого 2007 року між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13 листопада 2007 року був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по [ADDRESS] . Постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2009 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26 лютого 2008 року було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15 квітня 2009 року припинив провадження по справі. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] загальною площею 5750 кв. м. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року по справі 3 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі. Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2013 року по справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України (третя особа - КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року, що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016 року, встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль». Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими позивачами відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, а отже є державною власністю. З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Судом встановлено, що 06 травня 2016 року між ТОВ «КП - Комфорт» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового приміщення № 706 гуртожитку літ . А-12 , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 654. Посвідчуючи 06 травня 2016 року договір купівлі-продажу, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що право власності ТОВ «КП Комфорт» належить на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року (справа № 904/10561/15) та зареєстровано за № 29552365 державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 11 травня 2016 року. З вищевказаних рішень судів вбачається, що а ні ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», а ні ТОВ «ДП Комфорт», а ні ТОВ «КП Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: [ADDRESS] і це майно залишилося у власності держави. Таким чином, зміст укладеного 06 травня 2016 року договору купівлі-продажу між ТОВ «КП Комфорт» та [PERSON] , предметом якого було житлове приміщення № 706 гуртожитку літ. А-12, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , суперечить інтересам держави, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення [ADDRESS] літ. А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 06 травня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «КП - Комфорт», посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. підлягають задоволенню. Що стосується вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Приписами ст. 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Виходячи з положень ст. 4 ЖК УРСР, до складу житлового фонду входять житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд. Статтями 127 - 131 ЖК УРСР і пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) було передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для тієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об`єктів державного житлового фонду. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 цього Закону державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна». Враховуючи викладене, не дивлячись на відсутність документів (посилань), які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації у матеріалах приватизаційної справи, спірний гуртожиток не міг бути приватизований у складі ЦМК Дніпропетровської ВТФ «Оріль». Стосовно розшифровки основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993 року, яка є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08 вересня 1993 року № КП-151 і визначає перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, згідно якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, зазначив таке. Ця розшифровка була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів [PERSON] . Підпис представника ФДМ України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації Дніпропетровської ВТФ «Оріль». ДП «Оріль» не могло внести будівлю гуртожитку до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт», оскільки не мало на це правових підстав, що й було встановлено постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року і постановою Вищого Господарського суду України від 19 липня 2016 року у справі № 904/10561/15. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 706 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 травня 2016 року між ТОВ «КП-Комфорт» і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29552365 від 11 травня 2016 року, витребувати на користь держави в особі ФДМ України (код ЄДРПОУ 00032945) з володіння [PERSON] житлове приміщення № 706 гуртожитку літ . А-12 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належному [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2016 року, укладеному між ТОВ «КП-Комфорт» і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29552365 від 11 травня 2016 року, стягнути з [PERSON] на користь Фонду державного майна України (код ЄДРПОУ 00032945) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 610 грн. 40 коп., в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння слід відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування нерухомого майна в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню фактично в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: partial