Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в червні 2017р. суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заборгованості заробітної плати в сумі 225 984.58грн. 24.05.2018р. позивач збільшив позовні вимоги та просив окрім первісних, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні за період з 06.03.2017р. по 22.05.2018р. в сумі 265 783грн. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, яка передана у звязку з звільненням судді Островського Л.Є. у провадженні якого перебувала дана справа, визначено 01.10.2018р. головуючого суддю Польську М.В. 29.10.2018р., до початку розгляду справи в порядку спрощеного провадження, позивач збільшив позовні вимоги\~ щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні за період з 23.05.2018р. по 26.10.2018р. в сумі 96247грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та уточнених. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач подав відзив на позов від 19.11.2018р. у якому частково визнав позовні вимоги первісної заяви, а саме щодо заборгованості\~ в сумі 140687.27грн., щодо збільшених вимог просив не приймати судом їх, та щодо задоволення таких заперечив повністю. Представник відповідача підтримав часткове визнання вимог тільки щодо стягнення заборгованості за березень 2017р. та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, в задоволенні інших вимог, у разі прийняття судом, просив відмовити. Збільшення вимог подано позивачем з дотриманням вимог ЦПК України, тому до початку розгляду справи по суті такі заяви із збільшеними вимогами судом прийнято їх до розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як слідує зі ст..21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За вимогами ст..94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Окрім того, питання оплати праці врегульовано і нормами Закону України «Про оплату праці». Так, ст..1,2 цього закону передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Позивача, як в.о. генерального директора Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод»\~ було звільнено з роботи 03.03.2017р. у звязку з закінченням строку дії контракту за ст.36 п.2 КЗпП України (а.с.6-11,105-107).\~ Підставою припинення виконання обовязків генерального директора Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» був результат конкурсу на заміщення вакантної посади\~\~ генерального директора Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». На час звільнення не проведено розрахунок за три дні березня 2017р. в сумі та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 140687.27грн., з яких: заробітня плата за березень 2017р. 2760,48 грн., компенсація за невикористану відпустку 174204,63грн., без відповідних відрахувань обовязкових зборів та платежів, що підтверджується довідкою відповідача від 29.10.2018р. (а.с.97), дана сума визнається сторонами. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Але, в порушення вказаних вимог чинного законодавства України, повний розрахунок з позивачем в день звільнення відповідачем не було проведено. Отже, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (за березень та компенсація за відпустку) підлягає до стягнення. Разом з тим, позивач вважає що є спір щодо заборгованості по заробітній платі в сумі 105959.4грн. як вихідної допомоги у розмірі 6 місячних заробітних плат, оскільки контракт розірвано відповідачем а виплата такої допомоги передбачена п.5.5 контракту\~ №721 від 08.11.2016р. (а.с.59-65). Заперечуючи дану заборгованість представник відповідача звернув увагу суду на те, що даний п.5.5 контракту передбачав таку виплату тільки у разі розірвання контракту за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України,\~ разом з тим контракт діяв до моменту обрання генерального директора (п.8.1 контракту), тому після проведення конкурсу, в якому брав участь [PERSON] та не переміг, контракт втратив чинність. Отже, розірвання контракту не відбулося, так як такий строковий договір припинив чинність\~ шляхом обрання керівника, а тому слід застосовувати виключно п.8.1 контракту. Суд вважає доводи сторони відповідача доведеними, оскільки розірвання контракту №721 від 08.11.2016р. не відбулося за п.5.5 , а контракт втратив чинність в звязку з його припиненням за п.8.1 даного строкового договору. А тому перша вимога позову підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з доводів позивача та індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.53-54) за січень та лютий 2017р. позивачу була нарахована заробітна плата в сумі 15191.30грн. та 20128.50грн. відповідно(без врахування необхідних платежів та відрахувань). Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач просила стягнути з відповідача заборгованості із середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком 658\~ днів, починаючи з 03.03.2017р. по день ухвалення рішення суду.\~ Кількість днів позивачем нарахована не вірно, оскільки дні враховуються календарні, а не робочі за вимогами законодавства (постанова КМУ №100). Середньоденна заробітна плата позивача становить 883 грн., з врахуванням двох попередніх місяців перед звільненням. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період суму яка складає 581 014грн (883.00*658 днів). При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, що розмір одноденного заробітку слід визначити із заробітної плати виключно за березень 2017р., оскільки така вимога суперечить законодавству. Виходячи із положень ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Тому, слід допустити до негайного виконання суму заборгованості - 2760,48 грн. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України,\~

Outcome: partial