Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

25.01.2019 р. позивач звернулася у суд з позовом, у якому просить розірвати шлюб з відповідачем, що укладений 07.06.2003 р. та визначити з нею місце проживання їхніх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, сімейні відносини не підтримують, проживають окремо, сім`я існує лише формально. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, 04.10.2019 р. у судове засідання сторони не з`явилися. Сторони та представник третьої особи подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Разом з цим, позивачка вказала, що підтримує позовні вимоги, відповідач зазначив, що визнає позов. Представник третьої особи зазначила, що підтримує рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 30.05.2019 р. № 112. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснив судовий розгляд справи на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оцінивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 07.06.2003 р. виконкомом Соснівської міської ради. Як вбачається з копій свідоцтв серії [NUMBER] від 04.12.2003 р. та серії [NUMBER] від 08.07.2009 р. у даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Згідно з рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 30.05.2019 р. № 112 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», є доцільним проживання малолітнього сина сторін з позивачкою. Згідно позовної заяви та клопотань по суті справи, сімейне життя в сторін не склалося, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач на розірвання шлюбу погодився. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, відтак шлюб між ними слід розірвати. Що стосується визначення місця проживання дітей за позивачкою, слід зазначити. В силу вимог ст. 140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. При таких обставинах, беручи до уваги інтереси та потреби дитини, зумовлені її розвитком та станом здоров`я, суд приходить до висновку, що малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з позивачкою. Разом з тим, відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. У ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , тобто є неповнолітньою, у зв`язку з чим, в розумінні наведених вимог закону, на час звернення до суду з даним позовом так і на даний час вправі самостійно визначити місце свого проживання. За таких обставин та міркувань суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з правилами ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у користь позивача.

Outcome: partial