Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

07.04.2015р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 р. по 15.12.2014 р. включно в сумі 14 275,80 грн. та стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2014р. по 09.09.2014р. в сумі 3 977,39 коп.. В судовому засіданні позивачка на позові наполягала, просила суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі, вказуючи, що КП «ПЖЕО» їй зобов'язано виплатити за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 р. по 15.12.2014 р. включно суму 14 275,80 грн. та виплатити нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2014р. по 09.09.2014р. в сумі 3 977,39 коп.. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що за наявними бухгалтерськими документами позивачці станом на час звільнення заборгованість складає 2803 грн. 25 коп.. З іншими розрахунками позивачки представник не погоджується, оскільки жодних підтверджуючих документів та розрахунків позивачкою до суду не надано. Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, заслухавши сторони. суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а цивільна справа розглядається в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, сторони пояснили, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог і прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 09.12.2014 року було визнано незаконним розпорядження голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 25/1 від 05.09.2014 року «Про розірвання Контракту від 27.01.2012 року укладеного з директором КП «ПЖЕО» [PERSON]» та позивачку поновлено на роботі на посаді директора комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, стягнуто з Приморської міської ради Приморського району Запорізької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.09.2014 року по день поновлення на роботі з урахуванням обов'язкових платежів (а.с. 3-4). Розпорядженням міського голови Приморської міської ради Приморського району Запорізької області № 47/1 від 16.12.2014 року, на виконання рішення Приморського районного суду Запорізької області від 09.12.2014 року, поновлено дію контракту укладеного 27.01.2012 року між позивачкою [PERSON] та Приморською міською радою, а також з 09.09.2014 року її поновлено на посаді директора комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Запорізької області (а.с. 5). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11.03.2015 року по справі №22-ц/778/1055/15 рішення Приморського районного суду Запорізької області від 09.12.2014 року скасовано в частині стягнення з Приморської міської ради Приморського району Запорізької області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі та ухвалено нове рішення в цій частині позовних вимог. В задоволенні позову [PERSON] до Приморської міської ради Приморського району Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін (а.с. 6-7). Позивачкою подано як докази трудову книжку, де зазначено, що 25.11.2008 року її прийнята на посаду директора комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області. 09.09.2014 року [PERSON] звільнено з вищевказаної займаної посади, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 32). 16.12.2014 року позивачку поновлено на посаді директора комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області. Того ж дня 16.12.2014 року розірвано контракт та звільнено з посади директора комунального підприємства «Приморське житлово-експлуатаційне об'єднання» Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стосовно доведення правильності розрахунку суми, що підлягає стягненню, суд приходить до наступних висновків. В позовній заяві позивачка [PERSON] зазначає, що на день звільнення з роботи відповідач нарахував їй заробітну плату за період з 01.08.2014 р. по 09.09.2014 р. в сумі 3977 грн. 39 коп.. Однак, суд не може взяти до уваги дане твердження, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження цієї суми. Крім того, надана позивачем копія наказу про її звільнення 05 вересня 2014 р. на підставі ст. 40 КЗпП України є не завіреною, без печатки КП «ПЖЕО» (а.с.33), а тому, з урахуванням вимог ст. 59 ЦПК України, суд не приймає її до уваги. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 серпня 2014р. по 09 вересня 2014 р. в сумі 2803 грн. 25 коп., відповідно до довідки КП «ПЖЕО» від 13.05.2015 р. вих. № 96 (а.с. 39). Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2014 р. по 15.12.2014 р., суд зазначає, що обчислення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Постанови КМ України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". На вимогу суду відповідачем не надано суду розрахунку середнього заробітку позивача, тому, спираючись на ст. ст. 4, 8 ЦПК, ст. 116 КЗпП України, суд частково задовольняє позов, визначивши інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права - зобов'язанням вчинення певних дій, а не прямим стягненням конкретних сум з відповідача. Сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Суд застосовує ст. 367 ЦПК щодо негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати.

Outcome: partial