Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Фермерське господарство «Жито-3» звернулося у серпні 2016 року до суду з позовом до відповідача, в якому прохало суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER], укладені між [PERSON] та Фермерським господарством «Юхименко Агро», а також визнати поновленим договір оренди земельної ділянки № 10 від 10 квітня 2010 року зареєстрований відділом Держкомзему Гадяцького району 21 квітня 2011 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 21 квітня 2016 року між [PERSON] та Фермерським господарством «Жито-3» у запропонованій в позовній заяві редакції. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що 10 квітня 2010 року між ФГ «Жито-3» та відповідачем було укладено договори оренди № 10 земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] та договір оренди № 11 земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], що зареєстровані у відділі Держкомзему Гадяцького району 21 квітня 2011 року. Діючи згідно із вимогами Закону. ФГ «Жито-3» повідомили орендодавця цінним листом від 17 лютого 2016 року про намір поновити договори оренди земельних ділянок на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договорами, надіславши йому разом із повідомленням проект додаткової угод. 10 березня 2016 року [PERSON] було повідомлено про відмову у поновленні договору оренди без зазначення будь-яких причин. Через деякий час ФГ «Жито-3» дізналися про те, що відповідач уклав договори оренди земельних ділянок з ФГ «Юхименко Агро». Вважають відмову [PERSON] в поновленні договорів оренди необґрунтованою та такою, що порушує їх права та законні інтереси, оскільки відповідач не заявив про намір особисто обробляти земельні ділянки, він продовжує надавати ці ж земельні ділянки в оренду та жодним чином не повідомив ФГ «Жито-3» про незгоду з істотними умовами договорів чи бажанням їх перегляду, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Щодо залучення ФГ «Юхименко Агро» в якості співвідповідача у даній справі клопотання не заявляв. Відповідач [PERSON] у судове засідання 31.01.2017 року не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомляв. У попередніх судових засідання відповідач заперечував щодо позову, вважає договори оренди належних йому земельних ділянок з ФГ «Юхименко Агро» укладеними та дійсними, оскільки продовжувати договір з ФГ «Жито-3» він не бажав, про що письмово повідомив орендаря. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог ФГ «Жито-3», оскільки вважає, що переважне право позивача не було порушено, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог ФГ «Жито-3», оскільки вважає, що переважне право позивача не було порушено, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28.04.2016 року, [PERSON] є власником земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] площею 3,1441 га та [NUMBER] площею 3,1466 га, що належать йому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 21.03.2007 року та серії [NUMBER] виданого 18.06.2002 року. 10.04.2010 року між [PERSON] та ФГ «Жито-3» укладено договори оренди земельних ділянок площею 3,1441 га та 3,147 га строком на п'ять років. Відповідно п. 8 вищезазначених договорів, після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Вищезазначені договори зареєстровано 21.04.2011 року у відділі Держкомзему в Гадяцькому районі Полтавської області. Як вбачається з копії фіскального чека та опису вкладень, листів-повідомлень про поновлення договору оренди та додаткових угод про поновлення договору оренди, 17.02.2016 року позивачем направлено на адресу відповідача листи-повідомлення про поновлення вищезазначених договорів оренди та екземпляри додаткової угоди. 09.03.2016 року відповідачем було направлено на адресу позивача листи-повідомлення, згідно яких [PERSON] після закінчення терміну дії договорів (21.04.2016 року) не має наміру їх поновлювати на новий термін, що підтверджується копіями відповідних листів та конвертів з відтиском штампу, на якому зазначено відповідну дату. 25.04.2016 року між [PERSON] та ФГ «Юхименко Агро» було укладено договори оренди земельних ділянок строком на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки землі, що на момент укладення договору складає 5 158 грн., які цього ж дня були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копіями відповідних договорів та інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28.04.2016 року. Відповідно копії фіскального чеку від 13.12.2016 року, наданого представником позивача, [PERSON] здійснювався переказ коштів у сумі 9 965,07 грн., які зі слів представника позивача нараховані як орендна плата за договорами. Проте, у попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] заперечував щодо прийняття орендної плати від позивача. Доказів на підтвердження обставини, що відповідач прийняв дану орендну плату суду не надано. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За вимогами ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В даному випадку до них відноситься ЗК України та Закон України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» (далі - Закону) визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до положень ст.ст. 3, 13 Закону, об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Пунктом 8 договорів оренди від 10.04.2010 року передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. Ці положення узгоджуються із статтею 33 Закону. Дана стаття об'єднує два випадки пролонгації договору оренди. Так, у частинах першій - п'ятій статті 33 Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем направлено, а позивачем отримано лист-повідомлення в місячний термін з дня надходження листа-повідомлення щодо поновлення договору оренди землі про прийняте орендодавцем ([PERSON].) рішення, а саме: про відсутність наміру після закінчення терміну дії договору (21.04.2016 року) поновлювати його на новий термін. При цьому, закон не зобов'язує орендодавця висловлювати підстави своїх заперечень. Відповідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, ФГ «Жито-3» посилалось на невизнання орендодавцем його переважного права, передбаченого спірним договором та ст. 33 Закону України «Про оренду землі», унаслідок чого останнім було укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, з урахуванням встановленого ст. 3 ЦК України принципу свободи договору, а також того, що строк дії договору оренди, укладеного з ФГ «Жито-3» закінчився, правовідносини між позивачем та [PERSON] припинилися і колишній орендар втратив переважне право на укладення договору оренди. При цьому, як вбачається з умов оренди землі від 25.04.2016 року, укладеного між [PERSON] та ФГ «Юхименко Агро», вони є більш вигідними в порівнянні з умовами, запропоновані колишнім орендарем. Так, розмір нормативної грошової оцінки, від якої обраховується розмір орендної плати: за додатковою угодою, яка направлялась відповідачу, вона складає 3 539,68 грн. з усіх податків та зборів за рік користування орендованим майном (п. 6 додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER]), тоді як за договором оренди з ФГ «Юхименко Агро» - 5 158 грн. (п. 10 договорів оренди земельної ділянки від 25.04.2016 року); розмір пені у разі порушення строків внесення орендної плати: за договором оренди з попереднім орендарем її розмір складав - 0,03 % несплаченої суми за кожний день прострочення (п. 13 договорів від 10.04.2010 року), тоді як за договором оренди з ФГ «Юхименко Агро» - 0,3 % несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Таким чином, відповідач та позивач не досягли згоди щодо орендної плати та інших умов договору, що тягне за собою припинення переважного права останнього на укладення договору оренди. Даного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 23.03.2016 року, розглядаючи касаційну скаргу на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року у цивільній справі № 530/492/15-ц, що не суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2027цс15. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає можливості визнання договору оренди поновленим, шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 21 квітня 2016 року. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, останньому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed