Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , ПрАТ СК «Провідна», про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05 листопада 2016 року, близько 09 год. 40 хв. в м. Золотоноша Черкаської області по вулиці Новоселівській водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21099» державний номерний знак [NUMBER] , під час виїзду зі стоянки відволікся від керування транспортним засобом та допустив зіткнення з автомобілем марки Mercedes-Benz під керуванням [PERSON] , державний номерний знак [NUMBER] . В результаті ДТП був механічно пошкоджений автомобіль [PERSON] , даними діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.11.2016 року [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Венбест», виконував свої трудові обов`язки та керував автомобілем, який був застрахований саме відповідачем по справі. Позивач наполягає, що 16.02.2017 року між ним та ПАТ «Черкаси-Авто» складено та підписано Акт виконаних робіт №ЗА-0000309 по ремонту транспортного засобу Mercedes-Benz, номер шасі кузова, рами) [NUMBER] , 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , на загальну суму 76670,03 грн.. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність [PERSON] та ТОВ «ВЕНБЕСТ» була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ СК «Провідна», а тому остання здійснила виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 43128,68 грн., що підтверджується випискою банку та відповіддю СК «Провідна» від 06.03.2019 року. За таких обставин позивач наполягає, що сума страхового відшкодування, яка була отримана ним є недостатньою для покриття заподіяних йому збитків, а тому звернувся до суду із даним позовом, яким просив стягнути із відповідача кошти в сумі 33541 грн. 35 коп.. Розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі ухвали суду від 24.04.2019 року. Відповідач по справі направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого позовні вимоги позивача не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що автомобіль «ВАЗ 210994-20», д.н.з. [NUMBER] є службовим автомобілем Черкаської філії ТОВ «Венбест», цивільно-правова відповідальність якої застрахована в ПрАТ «СК «Провідна» із лімітом відшкодування шкоди при ДТП у сумі 50000.0 грн. Позивачу було сплачено суму страхового відшкодування у розмірі 43128,68 грн., з чого вбачається, що ліміт страхового відшкодування не вичерпано, а тому заявлена позивачем сума відшкодування коштів є необґрунтованою, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Треті особи по справі: [PERSON] та ПрАТ СК «Провідна» будь-яких пояснень, клопотань, заяв чи заперечень до суду не направили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у зв`язку із наступним. Як вбачається з постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.11.2016 року, 05 листопада 2016 року близько 09 год. 40 хв. у м. Золотоноша Черкаської області по вулиці Новоселівській, водій [PERSON] керував автомобілем «ВАЗ 21099» державний номерний знак [NUMBER] , під час виїзду зі стоянки відволікся від керування транспортним засобом та допустив зіткнення з автомобілем марки Mercedes-Benz під керуванням [PERSON] , державний номерний знак [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Даними діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, а тому його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 340.0 грн. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вини цією особою. Із відзиву товариства з обмеженою відповідальністю «Венбест» на позовну заяву, який отриманий судом 10.06.2019 року, вбачається, що відповідач не заперечує ні проти обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, ні проти належності автомобіля відповідачу та здійснення [PERSON] в момент зіткнення транспортних засобів своїх службових обов`язків. Таким чином, враховуючи вказане вище та відсутність заперечень стосовно обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди з боку відповідача чи третіх осіб, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] , обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також факт керування [PERSON] автомобілем, що належить роботодавцю, доведені належним чином матеріалами вказаної справи та на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню. Відповідно до ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2\~ст. 16 ЦК України\~визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. Відповідно до\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Судом встановлено, що позивач отримав від ПрАТ «СК «Провідна» страхове відшкодування за заподіяну йому шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 05.11.2016 року у сумі 43128,68 грн., що не заперечується самим відповідачем по справі та стверджується відповідним листом ПрАТ «СК «Провідна» від 06.03.2019 року за №17-12/2001. Вказана сума страхового відшкодування була виплачена на підставі полісу №АІ/8286131, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого Черкаська філія ТОВ «Венбест» застрахувала автомобіль ВАЗ 210994-20, д.н.з. [NUMBER] , де страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну складає п`ятдесят тисяч гривень, а розмір франшизи нуль гривень. Із акту виконаних робіт №ЗА-0000309 від 16.02.2017 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 76670,03 грн. Відповідач по справі та треті особи проти наведеного розрахунку суми заподіяної шкоди не заперечували, жодних доказів на спростування доводів позивача до суду не надали. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Так відповідачем та третіми особами не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо вартості відновлювального ремонту, а судом таких обставин не встановлено. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що сума збитків заподіяних позивачу по справі внаслідок зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди склала 76670,03 грн., з яких 43128,68 грн. були відшкодовані ПрАТ «СК «Страхова», отже сума невідшкодованих збитків заподіяних позивачу склала 33541,35 грн. Згідно з ч. 3\~ст. 386 ЦК України\~власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З метою захисту свого права на відшкодування заподіяної шкоди позивач звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути решту невідшкодованої суми коштів з відповідача, а саме ТОВ «Венбест». Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так при розгляді вказаної справи суд бере до уваги правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, де Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що стаття 1191 ЦК У країни та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже Верховний Суд роз`яснив, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. З вищенаведених норм закону і роз`яснень Верховного Суду слідує, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (страховим полісом) (частина 1 статті 528, частина 1 статті 979, статті 1166, 1194 ЦК України, пункт 22.1 статті 22, пункту 35.1 статті 35 Закону №1961-IV). Із матеріалів справи вбачається, що страховик винної у дорожньо-транспортній пригоді особи здійснив страхове відшкодування позивачу у сумі 43128,68 грн., при встановленому полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/828613, ліміту відшкодування шкоди при ДТП за шкоду заподіяну майну у сумі 50000.0 грн.. Таким чином різниця невідшкодованої суми за страховим відшкодуванням становить 6871 грн. 32 коп., та, в силу зазначених вище роз`яснень Верховного Суду, вказана сума не може стягуватись із відповідача по справі, оскільки у межах ліміту відповідальності страховика не може відшкодовуватись за рахунок винуватця ДТП. Разом з тим, згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтею 1194 ЦК України при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК Украйни, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робі, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, як зазначено вище, позивач надав суду докази понесеної суми збитку на відновлення пошкодженого в ДТП автомобіля, розмір яких відповідачем не спростовувався та не заперечувався, та вказаний розмір заподіяних збитків значно перевищує ліміт відшкодування шкоди при ДТП за шкоду заподіяну майну, який встановлений зазначеним вище полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів. Проте збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою, яка наведена позивачем, включає в себе як недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 6871.32 грн., так і суму, яка не покрита страховим відшкодуванням та становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка складає 26670,03 грн. Отже сума у розмірі 6871,32 грн. є недоплаченою сумою страхового відшкодування та не може юстуватися із винуватця ДТП. За таких обставин, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягує з відповідача різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування, як з винної особи заподіювача шкоди, а саме суми у розмірі 26670.03 грн. Оскільки суд, на підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і відповідно не може виходити за межі позовних вимог, а позивач відповідних позовних вимог до ПрАТ «СК «Провідна» не подавав, суд вважає, що у стягненні решти суми із ТОВ «Венбест» слід відмовити. З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір, сплата якого позивачем стверджується квитанцією №39788829 від 18.03.2019 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: partial