Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 10.09.2012 року у розмірі 13 583 грн. 50 коп. та судові витрати у розмірі 1 921 грн. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву від 10.09.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28.08.2019 року становить 13583 грн. 50 коп. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2019 року позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Перепелиця М.І. надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, зазначив, що з позовними вимогами відповідач не згодна, просив при ухваленні рішення врахувати обставини, викладені у відзиві на позов. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що з позовними вимогами не згоден, заперечував проти обставин, викладених в позовній заяві, позов вважав необґрунтованим, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що позивачем не доведено, що Умови і правила, надані суду у даній справі, діяли у 2012 році, тобто на момент укладення генеральної угоди. Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів погодження сторонами розміру процентної ставки, штрафних санкцій, пені, та як наслідок не довів наявність заборгованості у визначеному розмірі. Крім того вважав, що позивачем не дотримано строків позовної давності при розрахунку пені. Крім того звернув увагу, що з паспорта громадянина України відповідача вбачається, що її прізвище, ім`я та по батькові звучить як « [PERSON] », до якої і заявлені позовні вимоги. В той час як в анкеті-заяві та інших документах значиться « [PERSON] », що на думку представника відповідача ставить під сумнів, що [PERSON] є належним відповідачем у справі. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, крім того надав відповідь на відзив, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить її підпис в Заяві. Зазначає, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 8 років, Позичальник в Банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Також до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" з якого чітко вбачається, що Відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Помилку в імені клієнта вважала технічною, оскільки той факт, що відповідачем у справі є саме позичальник за договором, підтверджується матеріалами справи. Зазначила, що предметом позову, який підлягає доказуванню, є розмір заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.09.2012 року. Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Заходи забезпечення позову та доказів не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, приходить до наступного. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). У ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548 ЦК України слідує, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується неустойкою, якщо це встановлено договором або законом. У ст. 549 ЦК України надано визначення неустойки: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що кредитні правовідносини сторін визначені Генеральною угодою б/н від 10.09.2012 /а.с.82/. При цьому суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки генеральна угода фактично була надана саме стороною відповідача, належність в ній підпису саме [PERSON] - нею не заперечувалась, крім того позивачем були надані фото відповідача з карткою та довідка про зміни розміру кредитного ліміту картки, оформленої на ім`я [PERSON] . Сторони в своїх письмових заявах по суті визнають дійсність зазначеної Генеральної Угоди та той факт, що саме ця угода є підставою їх кредитних правовідносин у даному спорі, тому, вирішуючи цей спір, суд виходить із умов кредитування, які визначені саме Угодою. Цією Угодою сторони визначали умови кредитування відповідача: 1) реструктуризацію заборгованості відповідача за договором від 08.05.2007 (розділ № 1); 2) приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (розділ № 2). Як вбачається із змісту позовних вимог банк-позивач пред`явив вимогу про стягнення заборгованості за кредитом, визначеним розділом № 2 Угоди. Згідно з п.2.1. Угоди банк надає позичальнику строковий кредит на строк шість місяців - з 10.09.2012 року по 31.03.2013 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту в обмін на обов`язок позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків в розмірі 0.001% в місяць на суму залишку - у встановлені строки. Дата останнього погашення має бути не пізніше 31.03.2013 року. Пунктом 2.8. визначено, що у разу порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначено в умовах та правилах за кожен день прострочення. 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно заяви відповідача б/н від 10.09.2012, розрахунку та довідки позивача /а.с.119/ відповідач отримала кредит у розмірі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. За пред`явленим позивачем розрахунком спірна заборгованість станом на 28.08.2019 складається з: 784,69 грн. заборгованість по тілу кредиту; 9175,79 грн. пені за прострочене зобов`язання, 2500 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 1123,02 грн. судових штрафів. Суд визнає, що заборгованість відповідача по тілу кредиту у розмірі 784,69 грн. є обґрунтованою, вона підтверджується умовами Угоди та розрахунком заборгованості позивача та визначена з урахуванням часткового повернення фактично отриманих коштів. Аргументи відповідача щодо відсутності заборгованості по тілу кредиту суд відхиляє, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. З наведених підстав вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 784.69 грн. підлягає задоволенню. Водночас суд не вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо іншої частини заборгованості у вигляді пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, судових штрафів, з посиланням на Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт. Зміст Угоди та інші матеріали справи не містять фактичних даних про те, які саме Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, розумів і погодив відповідач підписуючи з позивачем Угоду та заяву 10.09.2012 року. Відповідач заперечив погодження ним таких умов кредитування як складової частини Угоди, а в самому тексті Угоди конкретні умови щодо установлення таких видів грошової відповідальності відповідача не визначені. Доказів протилежному позивач суду не надав, а тому у даному питанні суд керується положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд також відзначає, що позивач не надав до справи докази щодо змісту Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент укладання сторонами кредитного договору, яким є зазначена вище Угода. Не містять матеріали справи також доказів про те, що відповідач на момент укладання Угоди погодив умови кредитування, які містяться у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт, який позивач долучив до позовної заяви. Разом з цим у заяві позичальника - відповідача такі умови кредитування за якими нарахована спірна заборгованість в вигляді зазначених грошових санкцій також не передбачені. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді в кредитному договорі відповідальність відповідача за неналежне виконання договору у вигляді: пені за прострочене зобов`язання; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; судові штрафи; за пред`явленим позивачем розрахунком, у зв`язку з чим суд не приймає доводи позивача про те, що часткове виконання умов договору з боку відповідача та відсутність звернень з його боку за фактом неправильного нарахування відсотків, свідчить про його обізнаність про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та про їх погодження сторонами. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 9175.79 грн. пені за прострочене зобов`язання, 2500 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 1123.02 грн. судових штрафів, не підлягають задоволенню. Такий висновок на думку суду узгоджується з наведеною вище правовою позицією Верховного Суду. Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 31.03.2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №175/4753/15-ц, та, як зазначено в цій постанові, - узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18. Судові витрати сторін підлягають розподілу відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі приведеного вище,

Outcome: partial