Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

07 березня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому уточнивши позовні вимоги, просить визнати незаконними та скасувати накази головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 179-к та від 20 лютого 2014 року № 197-к. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що визначений оскаржуваними наказами, з якими він ознайомлений менш ніж за два тижні до початку відпустки, період відпустки з ним не узгоджувався, він не мав бажання та наміру таким чином використовувати своє право на відпустку, а відповідач фактично зобов'язав його залишити своє місце роботи. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працює на посаді завідувача відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради. Наказом головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 179-к позивачеві за період роботи з 16 лютого 2004 року по 16 лютого 2006 року надано щорічну відпустку з 03 березня по 05 квітня 2014 року. Наказом головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 180-к позивачеві за період роботи з 16 лютого 2006 року по 16 лютого 2008 року надано щорічну відпустку з 06 квітня по 10 червня 2014 року. Наказом головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 21 лютого 2014 року № 196-к позивачеві за період роботи за сумісництвом з 03 серпня 2006 року по 03 серпня 2007/2008 року надано щорічну відпустку з 06 квітня по 10 червня 2014 року. Наказом головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 21 лютого 2014 року № 197-к позивачеві за період роботи за сумісництвом з 03 серпня 2004 року по 03 серпня 2005/2006 року надано щорічну відпустку з 03 березня по 05 квітня 2014 року. Як вбачається з графіка надання відпусток працівникам відділення серцево-судинної хірургії у 2014 році, позивач був ознайомлений з ним 22 січня 2014 року та погодився лише на відпустки, які починалися з 01 квітня та 05 травня 2014 року. Свою незгоду з початком відпустки з 03 березня 2014 року позивач оформив письмово, мотивувавши її сімейними обставинами та знаходженням у відпустці в минулі роки в осінньо-зимовий період. Також незгоду зазначив і в оскаржуваних наказах. З 03 березня 2014 року [PERSON] продовжував виконувати свої посадові обов'язки протягом декількох днів, проте за вказівкою головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради його фактично не допустили до роботи, проти чого не заперечував представник відповідача. В силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 79 КЗпП України, ч. ч. 10, 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Позивач, не маючи змоги оскаржити графік відпусток на 2014 рік, оскільки той не є нормативним актом, заперечував проти надання йому відпустки з 03 березня 2014 року, що свідчить про те, що конкретний період відпустки не був з ним погоджений. Також і в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достовірні докази того, що з [PERSON] узгоджувався або графік відпусток, в якому не зазначено, навіть, дат його складання та затвердження, або конкретний період відпустки, визначений оскаржуваними наказами, а відтак порушення права працівника на узгодження періоду відпустки є очевидним. В порушення вимог закону, з оскаржуваними наказами №№ 179-к та 197-к відповідач ознайомив позивача 17 та 20 лютого 2014 року відповідно, тобто менш ніж за два тижні до початку відпустки. Зобов'язавши позивача піти у відпустку з 03 березня 2014 року за періоди роботи з 16 лютого 2004 року по 16 лютого 2006 року та з 03 серпня 2004 року по 03 серпня 2005/2006 року, відповідач грубо порушив вимоги ч. 7 ст. 79 КЗпП України, відповідно до якої невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівникові, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. За вказані періоди роботи позивач має отримати грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки. Відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною. Згідно п. п. 1, 9 Положення про почесні звання України, затвердженого Указом Президента України від 29 червня 2001 року № 476/2001, почесні звання України (далі - почесні звання) є державними нагородами України, що присвоюються за особисті заслуги перед Українською державою громадянам, які працюють у відповідній галузі економічної або соціально-культурної сфери, як правило, не менше десяти років, мають високі трудові досягнення і професійну майстерність. Почесне звання "Заслужений лікар України" присвоюється лікарям установ і закладів охорони здоров'я, соціального забезпечення за значні успіхи у медичній практиці, підготовку висококваліфікованих лікарських кадрів. Указом Президента України № 128/2010 від 08 лютого 2010 року «Про відзначення державними нагородами України» [PERSON] присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України». Відповідач, відмовивши позивачеві у реалізації його права як особи, яка має особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, на надання йому щорічної відпустки у зручний для нього час, допустив чергове порушення вимог діючого законодавства. Отже, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що накази головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 179-к та від 20 лютого 2014 року № 197-к є незаконними, а тому вимога про визнання їх такими є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. В той же час, позов в частині скасування зазначених наказів задоволенню не підлягає, оскільки вони фактично виконані та втратили свою юридичну силу. На виконання вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial