Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 15.02.2000 року, виданого Управлінням міського майна міської ради, вони та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , в рівних долях на кожного. Квартира належить їм на праві приватної, загальної (спільної) власності. У зазначеній квартирі зареєстрований, відповідно, син та брат позивачів - [PERSON] . Однак відповідач з 2009 року у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, вони позбавлені можливості оформити субсидію. Фактичне місце проживання відповідача їм не відомо. Просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали відповідні заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у тому числі через офіційний веб-сайт судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою суду від 21.10.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, неодноразово не з`являвся до судового засідання, про причини неявки суд не повідомляв, відзив не подав, позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, загальної (спільної) власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 15.02.2000 року Управлінням міського майна міської ради, та на підставі розпорядження (наказу) №16856/п від 15.02.2000 року, в рівних долях на кожного, що підтверджується відповідним документом. Згідно довідки про склад сім`ї №4, виданої 25.09.2020 року головою ОСББ «Рівна 43-а», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1953 р.н. (мати), [PERSON] , 1983 р.н. (син), [PERSON] , 1986 р.н. (син). За даною адресою діти зареєстровані, але не проживають 11 років. Як вбачається з інформаційної довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №099-99.02-03614 від 21.07.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з 01.04.2003 року по теперішній час, зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Свідки [PERSON] та [PERSON] в письмових поясненнях вказали, що є сусідами позивачів, та підтвердили, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не мешкає більше 10 років, його особисті речі у квартирі відсутні. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм право користування житлом , яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, тобто не мають статусу співвласника житлового приміщення. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, сторонам по справі на праві приватної, загальної (спільної)\~ власності в рівних долях на кожного (відповідно - по 1/3 частки) належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивачів про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Окрім того, суд зазначає, що право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства. Відтак, співвласник майна є вільним у виборі місця свого фактичного мешкання, та його відсутність у місці реєстрації не є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування в ньому. Позивачі не є одноосібними власниками спірної квартири, а є лише співвласниками квартири, яка є об`єктом приватної, загальної (спільної) власності, а отже не наділені правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування квартирою. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed