Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

27 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17 вересня 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю [PERSON], який керував на підставі довіреності транспортним засобом марки АUDI, реєстраційний номер [NUMBER], та [PERSON], яка керувала транспортним засобом марки ОPEL, реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач вказує, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини [PERSON], яка порушила п.16.11 Правил дорожнього руху України. Вартість завданого матеріального збитку становить 81\~756,26 грн. 03 жовтня 2014 року позивачу було виплачено страхове відшкодування у сумі 49\~000,00 грн. Згідно полісу страхування розмір франшизи становить 1\~000,00 грн. За таких обставин позивач просить стягнути на свою користь з відповідачів матеріальну шкоду у сумі 31\~756,26 грн., франшизу у сумі 1\~000,00 грн., витрати за виконання транспортно-трасологічної експертизи у сумі 2\~532,60 грн., витрати на правову допомогу у сумі 3 000,00 грн. та судовий збір. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнала, пояснила, що [PERSON] не була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, представник позивача не є адвокатом, тому вимоги про стягнення матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. Також додала, що витрати за виконання транспортно-трасологічної експертизи були здійсненні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, тому підстав стягувати у даній справі немає. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Тисменицького районного суду від 30 жовтня 2012 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2012 року, провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо [PERSON] закрито в звязку з відсутністю події і складу правопорушення (а.с. 5-9). Згідно звіту № 171/11 про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових, заподіяного власнику транспортного засобу АUDI А6, реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок ДТП складає 81\~756,26 грн. (а.с. 10-11, 60-103). Згідно полісу № АА/4601565 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.08.2011 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50\~000,00 грн., страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, завжди зменшується на суму франшизи у розмірі 1\~000,00 грн. (а.с. 12). За проведення транспортно-трасологічної експертизи сплачено 2\~532,60 грн. (а.с. 13). Позивачу [PERSON] належить на праві власності транспортний засіб марки АUDI А6, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 104). [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 25, 33). Відповідно до ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У постанові Тисменицького районного суду від 30 жовтня 2012 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2012 року, встановлено, що [PERSON], здійснивши виїзд на головну дорогу з другорядної, не надавши при цьому перевагу в русі автомобілю, що рухався по головній дорозі, порушила п.16.11 Правил дорожнього руху України. Тому постанова Тисменицького районного суду від 30 жовтня 2012 року, залишена без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2012 року, є обовязковою для суду при розгляді даної позовної заяви. У відповідності до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу марки АUDI А6, реєстраційний номер [NUMBER], відповідач 1 [PERSON] керувала транспортним засобом марки ОPEL, реєстраційний номер [NUMBER], і за її участі сталася дорожньо-транспортна пригода 17 вересня 2011 року. Саме [PERSON] порушила п. 16.11 Правил дорожнього руху України, а у діях [PERSON], який керував на підставі довіреності транспортним засобом марки АUDI, реєстраційний номер [NUMBER], провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито у звязку з відсутністю події і складу правопорушення. Відповідач 2 [PERSON] застрахував цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта», про що свідчить поліс № АА/4601565 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.08.2011 року (а.с. 12). Отже, оскільки відповідач 1 [PERSON] отримала право керувати транспортним засобом марки ОPEL, реєстраційний номер [NUMBER], то саме відповідач 1 має відповідати за завдану шкоду. Відповідач 2 [PERSON] шкоди позивачу не спричинив і не має відповідати за дії водія [PERSON] За таких обставин у суду немає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди. Згідно ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У судовому засіданні встановлено, що Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Провіта» було сплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 49\~000,00 грн., що також не оспорюється відповідачами. Згідно звіту № 171/11 про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових, заподіяного власнику транспортного засобу марки АUDI А6, реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок ДТП складає 81\~756,26 грн. Даний звіт був проведений оцінювачем, який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів, сертифікат субєкта оціночної діяльності (а.с. 103). Таким чином, звіт про оцінку транспортного засобу був проведений особою, яка має право здійснювати оцінку майна, тому даний звіт є належним та допустимим доказом завданої матеріальної шкоди позивачу. Підстав сумніватися у правильності даного звіту суд не має. Тому з відповідача 1 на користь позивача слід стягнути 31\~756,26 грн. в якості відшкодування завданої матеріальної шкоди. Згідно п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Розмір франшизи складає 1\~000,00 грн., що підтверджується полісом № АА/4601565 від 01.08.2011 року (а.с. 12). Відповідач 1 [PERSON] є особою, відповідальною за завдані збитки, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 1 франшизу в сумі 1 000,00 грн. Суд вважає, що не підлягають стягненню понесені позивачем витрати за проведення транспортно-трасологічної експертизи у сумі 2\~532,60 грн., оскільки дана експертиза була проведена під час розгляду адміністративної справи. Ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, до судових витрат, серед інших, належать і витрати на правову допомогу. Ч. 1-2 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Виходячи з аналізу змісту ст.ст. 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача дана розписка про отримання представником позивача від позивача 3\~000,00 грн. оплати за надану правову допомогу (а.с. 59), також до позову долучений суду договір про надання послуг від 05 листопада 2015 року (а.с. 16). Проте представник позивача приймав участь у судовому засіданні на підставі нотаріально посвідченої довіреності, представник позивача не є адвокатом. Крім того, розписка про отримання коштів не є документальним підтвердженням витрат на правову допомогу, а також відсутній розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, суд вважає, що у стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, підлягають частковому задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, то з відповідача 1 на користь позивача належить частково стягнути понесені витрати на сплату судового збору (а.с. 1), а саме: судовий збір у сумі 416,80 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 22, 23, 979, 988, 1166, 1167, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: partial