Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 22.07.2006 року уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що 22 липня 2006 року складено відповідний актовий запис №7. Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з нею і знаходиться на її утриманні. В період коли вони спільно проживали у них повноцінно стосунки не склались, чоловік багато часу після роботи проводив самостійно, не повідомляв як він проводить свій час. Коштів на сім`ю він їй не давав, на придбання продуктів вона витрачала власні кошти і фактично у них повноцінна сім`я не сформувалась, з відповідачем відсутні спільні інтереси та вони стали чужими людьми. Крім того, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, просить суд розірвати шлюб з відповідачем. Після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище « [PERSON] ». Не вживати заходів щодо примирення. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] - [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідача судовий збір. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 09.06.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач у визначений судом термін відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, хоча про дату та час її розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштової кореспонденції. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 22.07.2006 року серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 22.07.2006 року уклали шлюб. Прізвище позивача після укладення шлюбу змінено на " [PERSON] ". Відповідач відповідно до свідоцтва про народження від 13.10.2008 року серії [NUMBER] , є батьком [PERSON] [INFO] . Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 28.05.2021 року № 210/14-10, [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрована та проживає по [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: [PERSON] [INFO] чоловік, [PERSON] [INFO] - син, [PERSON] [INFO] - батько чоловіка, [PERSON] [INFO] - мати чоловіка. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як вбачається з довідки Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 28.05.2021 року № 210/14-10, яку подано позивачем разом з позовом, позивач проживає разом з відповідачем, його батьками та дитиною за однією адресою. З вказаної довідки не вбачається, що дитина перебуває на утриманні саме позивача, а інших доказів перебування на її утриманні дитини, позивачем до суду не надано, тому суд приходить до висновку про те, що у позовній вимозі про стягнення аліментів слід відмовити. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, тому шлюб необхідно розірвати. При подачі позовної заяви до суду, позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення аліментів у розмірі 908,00 грн., тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із тим, що у даній позовній вимозі відмовлено, дані витрати необхідно віднести за рахунок держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК сплачений позивачем судовий збір у сумі 908,00 грн. за позовну вимогу про розірвання шлюбу підлягає до стягнення з відповідача на її користь.

Outcome: partial