Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача: виконавчий комітет Виноградівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06.05.2006 р. між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі ДРАЦС Виноградівського РУЮ. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] Попри тривале спільне проживання, позивачу та відповідачу так і не вдалося створити міцної сім`ї. З`ясувалося, що їхні характери несумісні, через що нерідко виникали суперечності та сварки. У 2018 році їхній шлюб остаточно розпався, оскільки позивачка виїхала в Італію на заробітки. Повернувшись додому, вона дізналася, що відповідач проживає разом з іншою жінкою. Рішенням суду від 28.12.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина. Враховуючи вік дитини, особисту прихильність останнього до матері та інші обставини, позивач вважає, що такого слід залишити проживати з нею. Крім того, позивачка бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 2500,00 грн. щомісячно. У свою чергу представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, де вказує, що дитина [PERSON] постійно проживав і на даний час проживає разом із батьком у будинку, який належить відповідачу на праві приватної власності. Жодних дій щодо зміни місця проживання сина відповідач не вчиняв. Цей спір створюється штучно з метою формування підстав для стягнення аліментів. Із 2014 року мати дитини більшу частину часу перебувала за кордоном, весь цей час догляд та виховання сина здійснював відповідач, і саме відмова матері проживати у складі сім`ї стала причиною руйнації шлюбу. Проcив у задоволенні позову відмовити повністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] просила суд визначити місце проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] , 2007 р.н., разом з нею та не заперечує відносно стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у мінімальному розмірі, який передбачений законом. Пояснила, що відповідач проживає разом з іншою жінкою, дитину матеріально не забезпечує. Вона працювала за кордоном, надсилала відповідачу кошти для належного утримання дитини. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Пуканич Е.В. у судовому засіданні вважав за необхідне визначити місце проживання спільної дитини сторін разом з матір`ю та стягувати із відповідача аліменти на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечив відносно визначення місця проживання сина [PERSON] , 2007 р.н., разом із матір`ю [PERSON] , та згідний сплачувати аліменти на його утримання у мінімальному розмірі, який передбачено законодавством для дитини відповідного віку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , у судовому засіданні підтримав думку свого довірителя. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА - Палінчак М.І. повідомила суд, що орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2007 р.н., з батьком [PERSON] Однак, беручи до уваги домовленість сторін, орган опіки та піклування Виноградівської РДА не заперечує щодо визначення місця проживання сина разом із матір`ю. Заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Предметом даного позову є вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини та про місце проживання неповнолітньої дитини, батьки якої добровільно не досягли домовленості щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст.10 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс18). У судовому засіданні встановлені наступні обставини. Сторони, позивач та відповідач, зареєстрували шлюб 06.05.2006 року у відділі ДРАЦС Виноградівського РУЮ за актовим записом №72. За час спільного проживання сторін, [INFO] у них народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.05.2007 року. Рішенням Виноградівського районного суду від 28.12.2018 року у справі №299/3680/18 шлюб між сторонами розірвано. Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення таких питань підлягають врахуванню також положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так, за ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до абзацу другого принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Декларацією прав дитини регламентуються виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена з матір`ю. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та інших осіб, які бажають проживати з дитинною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Виноградівської районної державної адміністрації №03-24/927 від 08.04.2019 року, виходячи з інтересів дитини, доцільним є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2007 р.н., разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітньої дитини, беручи до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] , батько неповнолітньої дитини, не заперечує щодо визначення місця проживання сина разом із матір`ю [PERSON] , позицію представника органу опіки та піклування, приходить до висновку, що місце проживання неповнолітньої дитини слід визначити з її матір`ю [PERSON] , позивачем по справі. При цьому суд відмічає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК). Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Самостійно забезпечувати сина матеріально позивачка не має змоги. На даний час вона ніде не працює. Згідно п.2 ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. За правилами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідач не має регулярного доходу, тому розмір аліментів слід визначити у твердій грошовій сумі, про що не заперечив сам відповідач. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому судом враховано вимоги ч.1 ст.191 СК України, згідно якої аліменти на дитину та дружину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, оцінивши подані сторонами та досліджені під час судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що звернення позивачки є підставним, а її позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача слід стягувати аліменти на утримання одної дитини у розмірі по 1100,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Outcome: partial