Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного Тосвариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк») про зняття арешту із всього майна, що належало його батьку [PERSON], посилаючись на наступне. 15 квітня 2004 року, на підставі рішення Близнюкіського районного суду Харківської області по справі №2-208, видано виконавчий лист про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 160085,92 грн. та передано на виконання до Відділу державної виконавчої служби [PERSON] районного управління юстиції Харківської області (надалі Відділ ДВС). На його виконання 05.09.2007 була винесена Постанова відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони про його відчуження, якою накладено арешт на все майно [PERSON] Після завершення виконавчого провадження, виконавчий лист №2-208, разом із постановою про повернення виконавчого документа, був повернутий стягувачеві - ПАТ КБ «Приватбанк». Повторно виконавчий лист до Відділу ДВС для виконання банком не направлявся і така можливість втрачена на підставі п.2 ч.1 ст. 47, ч.5 ст. 47, п.2 ч.1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в ред. до 05.10. 2016). Отже відсутня необхідність забезпечення виконання рішення суду шляхом арешту майна. [PERSON] помер 30.03. 2016. 01.10. 2016 позивач звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини після свого батька [PERSON] Була заведена спадкова справа №204/2016. При здійснені перевірки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна містяться відомості про арешт майна [PERSON] Посилаючись на ці обставини нотаріальна контора листом повідомила йому, що видача свідоцтва про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку яка належала [PERSON], затримується до зняття арешту з цього майна. За таких обставин позивач звернувся до Павлоградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням про надання довідки про відсутність заборгованості покійного батька перед банком. У наданні такої довідки йому відмовлено з посиланням на відсутність свідоцтва про право на спадщину. Крім того, як на правові підстави задоволення своїх вимог посилаються також на ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321,386,387, 391 ЦК України, ст.ст. 15,47,59 ЗУ "Про виконавче провадження". Сторони, третя особа, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про час та місце судового засідання, у судове засідання не зявилися, надавши письмові заяви, в яких: позивач на задоволенні позову наполягає, третя особа проти задоволення позову не заперечує, відповідач - проти задоволення позову заперечує. Справу просять розглянути за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин суд розглядає справу за відсутності осіб які беруть у ній участь та на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] у письмових запереченнях проти позову посилаються на таке (а.с.30-32). ПАТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем по справі. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження»( №606-Х1У) у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Вивчивши матеріали цивільної справи, письмові пояснення позивача та третьої особи, письмові заперечення відповідача, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити повністю, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому,\~ст. 12 ЦК України\~передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до положень\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема припинення дії, яка порушує право ( п. 3). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена, зокрема особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилається на те, що порушуються його права на отримання в спадок майна після померлого батька [PERSON] Судом, на підставі паспорта, встановлено, що [PERSON] є громадянином України і зареєстрований в [INFO](а.с.4-9). Із свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер 30.03. 2016. (а.с.17). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку у власності [PERSON] була земельна ділянка площею 5,4736 га (а.с.18,19). [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 05.10.2016 №1129/02-14 [PERSON] повідомлено що на підставі його заяви та інших належних документів після смерті батька [PERSON] заведено спадкову справу №294/2016. Видача свідоцтва про право власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON], затримується у звязку із наявністю заборони відчуження обєктів нерухомого майна [PERSON], а саме у звязку із накладенням Постановою АА № 974091 від 05.09. 2007 Відділом ДВС арешту на все майно належне [PERSON]В.(а.с.12). Наведене підтверджується і Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. Зокрема ця довідка свідчить що на все майно [PERSON] 11.09. 2007 року на підставі Постанови АА №974091 від 05.09. 2007 ВДВС [PERSON] РУЮ Харківської області накладено арешт. Реєстраційний номер обтяження 5649990. Реєстратор [PERSON] державна нотаріальна контора Харківської області(а.с.11). Відповідачем ці обставини не заперечуються, а третьою особою підтверджуються. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(ст.1218 ЦК України). При цьому право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення(ч.1 ст. 1225 ЦК України). Отже єдиною перепоною отримання позивачем [PERSON] спадщини після смерті батька є лише наявність не скасованого арешту на спадкове майно. Позивач [PERSON] листом від 01.03. 2017 звертався до Павлоградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням надати довідку про відсутність заборгованості покійного батька перед банком у звязку із чим виконавчий лист повторно на виконання банком до органу ДВС і не направлявся(а.с.14). Листом банку від 29.03.2017 у наданні такої інформації відмовлено з причин відсутності у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (а.с.15). Інформація про те, що виконавчий лист повторно для виконання не направлявся, філією банку не спростована. Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про виконавче провадження" (№606-Х1У) сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Згідно п. 2 ч.1 ст 47 ЗУ "Про виконавче провадження" (№606-Х1У), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Доказів що ці дії державного виконавця були предметом оскарження, відповідачем суду не надано. Згідно до ч. 5 ст. 47, ЗУ "Про виконавче провадження"(№606-Х1У), повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону яка передбачає, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом (п.1.2, ч.1) . Отже судом встановлено, що на повторне примусове виконання виконавчий лист стягувачем в установлені строки не надавався. У своїх письмових запереченнях відповідач ці обставини також не спростовує. Таким чином згідно до п.2 ч.1 ст.22 та ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження"(№606-Х1У), стягувач втратив можливість пред'явлення виконавчого документу до виконання, оскільки ним пропущені передбачені Законом на той час строки щодо пред'явлення виконавчого документу до виконання. Навіть на день розгляду справи у суді, відсутні докази його повторного предявлення до виконання. Отже вбачається відсутність законних підстава для продовження забезпечення виконання рішення суду шляхом накладення арешту на вказане в позові майно. Частиною 1\~ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-Х1У) \~визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 50 даного Закону, на що посилається у своїх запереченнях відповідач, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За ч.1 ст. 60 цього ж Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до\~ст. 391 ЦК України, \~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребовувати своє майно, а статтею 391 цього Кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.16 своєї постанови "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року № 14, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Аналогічна позиція відносно сторін у справі викладена Верховним Судом України й у п.4 постанови Пленуму від 27.08.1976 року № 6 "Про судову в справах про виключення майна з опису", де роз'яснено, що відповідачами у справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Також в п.п.1,2 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року). Судом встановлено, що арешт на майно [PERSON] був накладений саме в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» як стягувача за борговим зобовязанням [PERSON] Отже наведеним вище спростовуються доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі та інші. Так листами Відділу ДВС від 01.06. 2017 та 06.07.2017 підтверджено, що виконавче провадження щодо [PERSON] дійсно було відкрите. 05.09. 2007 держаним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника [PERSON] При здійсненні виконавчого провадження було встановлено відсутність майна на яке може бути звернене стягнення а тому виконавчий лист разом із постановою про повернення виконавчого документа був повернений стягувачу. Повторно для виконання він до відділу ДВС для виконання не надавався. До Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень дане рішення внесене не було оскільки виконавче провадження перебувало на примусовому виконанні з 2004 року. Виконавче провадження знищено на підставі п.9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12. 2008 №2274/5 за спливом строків його зберігання. На підтвердження надано копію Розпорядження про створення комісії по знищенню виконавчих проваджень, копію Акту від 25.01. 2011 про знищення цих проваджень, в тому числі і №1581/21 щодо [PERSON]В.(пор №237). Таким чином надати виконавче провадження як доказ, позивач та третя особа обєктивно позбавлені можливості. Інші заперечення відповідача цих висновків також не спростовують. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже належними та допустимими доказами позивач свої вимоги довів, а відповідач їх не спростував, а тому позов і підлягає задоволенню. Клопотання про стягнення на свою користь понесених витрат по сплаті судового збору позивачем не заявлене.

Outcome: approved