Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

30 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2014 року, в них є спільна дитина - дочка [PERSON], [INFO]. Сім'я з відповідачем не склалася з самого початку, при спільному житті виявилися суттєві розбіжності в характерах, поглядах на сім'ю. Відповідач не бажав піклуватися про позивача та спільну дитину, жив в своє задоволення, ігнорував дитину. З грудня 2015 року відповідач не проживає, зі своєю малолітньою дочкою на протязі двох років жодного разу не спілкувався, у вихованні дитини не приймає участі, не цікавиться її життям, розвитком, матеріальну допомогу надає рідко і в недостатньому для забезпечення потреб дитини розмірі. Зі свого боку позивач не чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною. На думку позивача, таке ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, а саме постійне ухилення від їх виконання, дають підстави для позбавлення його батьківських прав щодо дочки. Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дочки аліменти в розмірі 1/4 частини щомісячно. Ухвалою суду від 13 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14 березня 2018 року підготовче засідання було відкладено через відсутність представника третьої особи. 29 березня 2018 року за клопотанням позивача та відповідача підготовче засідання було відкладено. 07 травня 2018 року було проведено підготовче засідання, під час якого було залучено до участі у справі як третю особу - службу у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, яку зобов'язано надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, вважала, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, не бере участь у вихованні дитини, не утримує її матеріально, не цікавиться розвитком дитини, її здоров'ям. Також просила стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача. Суду повідомила про зміну прізвища після розірвання шлюбу, про що надала копію рішення суду. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погодився із стягненням з нього аліментів на утримання дочки, але заперечив проти позбавлення батьківських прав. Суду пояснив, що він був військовослужбовцем, брав участь в АТО, а тому не міг приділяти достатньо часу дочці, але він бажає її виховувати, спілкуватися із дитиною, а також матеріально її утримувати, що він робив і до подачі позову позивачем, для чого передав позивачці, яка покинула його і переїхала до Кривого Рогу, платіжну картку, на яку зараховувалася його заробітна плата і позивач самостійно могла коштами розпоряджатися. Зауважив, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні із дитиною. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав, пояснив, що правових підстав для цього не має, оскільки відповідач веде нормальний спосіб життя, був військовослужбовцем, брав участь в АТО, надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, на теперішній час працює, але не офіційно, бажає спілкуватися із дочкою, брати участь у її вихованні, цікавиться здоров'ям дитини, її розвитком. Від представників третіх осіб надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили постановити рішення в інтересах малолітньої дитини. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до такого висновку. [INFO] народилася [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 10). Батьками в свідоцтві про народження дитини зазначені [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року шлюб зареєстрований 03 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 22 червня 2018 року (а.с. 70-71). Відповідно до наданої копії паспорта позивач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 72). Згідно побутової характеристики, наданої Головою правління ОСББ «Подорожник-85» без номеру та дати, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], проявила себе з позитивної сторони, конфліктних ситуацій та скарг від сусідів за час проживання не було, [PERSON] проживає з дочкою [PERSON], [INFO], яку виховує сама, турботливо ставиться до дитини (а.с. 11). Відповідно до психолого-педагогічної характеристики, наданої 27 листопада 2017 року, [PERSON] є вихованкою Криворізького спеціалізованого навчально-виховного комплексу № 22 «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І ступеня з поглибленим вивченням іноземних мов» КМР з 19.09.2017. Фізичний розвиток дитини відповідає віку, дитина уважна, виявляє пізнавальний інтерес, працездатність на достатньому рівні, дівчинка охоче спілкується з однолітками і дорослими, на зауваження реагує адекватно. В характеристиці зазначено, що дитина проживає з матір'ю та бабусею. Мати систематично цікавиться успіхами дочки, займає правильну позицію у вихованні і розвитку дитини, дитину приводить і забирає з закладу мати. Батько дитини до закладу не з'являвся жодного разу (а.с.12) Відповідно до довідки № 0184 від 15.11.2017, виданої ОСББ «Подорожник-85», склад сім'ї [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], складає: [PERSON] - дочка, [PERSON] - онука (а.с.13). Відповідно до Акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] за місцем проживання [PERSON] та її дочки [PERSON], від 28.12.2017, складеному спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, матір'ю створені належні умови для нормального життя та розвитку дочки (а.с. 43). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання [PERSON]: [ADDRESS], затвердженого начальником служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної в місті ради від 19.03.2018, [PERSON] мешкає у своєї бабусі, яка не заперечує проти проживання малолітньої [PERSON], яка може мешкати зі своїм батьком за даною адресою (а.с. 45). Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до пункту 15 вищезазначеної Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як роз'яснив Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року, при розгляді справ про позбавлення батьківських прав для встановлення обставин справи суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції та обґрунтувань. Також згідно із ч.4 ст.19 СК обов'язковою є участь у справі органу опіки та піклування. Суду слід витребувати від цього органу письмовий висновок відповідно до ч.5 ст.19 СК, а також може допитати представника цього органу в судовому засіданні. В своєму висновку № 10/36-3856 від 21.09.2018, виконком Саксаганської районної в місті ради висловився про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови). Ухвалюючи рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, які є обов'язковими для виконання сторонами спору, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими та безпідставними. Відповідач, перебуваючи на військовій службі та беручи участь в АТО, а ці факти не були оспорені позивачем, а тому не потребують доказування в судовому засіданні, будучи в зв'язку з цим далеко від своєї дочки, тим не менш шукав шляхи спілкування з дочкою та прагнув брати участь в її вихованні, після звільнення з військової служби, приїхав із Закарпаття до м. Кривого Рогу до місця мешкання дочки з позивачем, намагаючись налагодити спілкування з дитиною, що підтверджується як показаннями сторін, так і висновком органу опіки та піклування. Позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власної дитини, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON], недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та обов'язку обох батьків по утриманню дитини, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів на повнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов'язкового негайного виконання. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial