Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору сектора громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Староміського РВ УМВС України у Вінницькій області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач за згодою позивача була зареєстрована в даній квартирі 03.05.2014року. 15.06.2014 року відповідач уклала шлюб з сином позивача [PERSON] Після народження дитини 09.10.2014 року відповідач 30.10.2014 року виїхала проживати до [INFO], забравши все належне їй майно та особисті речі. Просить усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою №5 в будинку №75 по вулиці Ленінградська в м. Вінниця та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 10.03.2016 року позивач надав суду уточнену позовну заяву, згідно якої просив усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою №5 в будинку №75 по вулиці Ленінградська в м. Вінниця та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи в судовому засіданні при винесені рішення покладався на розсуд суду. Враховуючи думку учасників судового процесу, вимоги ст. 158 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Між сторонами виникли правовідносини що виникають із житлових правовідносин, які регулюються Житловим кодексом України. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу квартири від 21.11.20113року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9-10,11,12-13). Відповідно до копії паспорту серія АТ077940 [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.14). Згідно свідоцтва про шлюб 15.06.2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.18). На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15-16). На адресу суду відповідач надала свої заперечення та копію паспорта, згідно яких вбачається, що [PERSON] 19.02.2016 року знята з реєстрації місця проживання Енергодарським МВ УДМС України в Запорізькій області та зареєстрована за адресою: [INFO]. Однак, як вбачається з довідки виданою ЖЕК №5 від 23.02.2016 року №1114 [PERSON], [INFO] зареєстрована по адресі м. Вінниця, вул. Ленінградська, 75/5. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Дана правова позиція Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ ст. 109 ЖК України\~виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2\~ст. 346 ЦК України\~право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачка не проживає у вищевказаному житловому будинку без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованими у даному житловому будинку, вона перешкоджає позивачу належним чином використовувати свої право власника на дану квартиру. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими, згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачем і відповідачем домовленості про це і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Також, при вирішенні даного спору, суд зважає на положення ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" відповідно до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідним уповноваженим органом з реєстрації протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вищевикладене свідчить про те, що у випадку визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, відповідний уповноважений орган з реєстрації вже має передбачений законом обов'язок зняти його з реєстрації місця проживання, тому в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку слід відмовити. За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 3, 7 СК України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial