Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина у сумі 5292,18 грн. за період з 01.05.2013 року по 27.06.2014 року та з 30.09.2014 року по 24.11.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 2787,29 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду в частині стягнення неустойки за період з лютого по серпень 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. За доводами апелянта ним була допущена заборгованість у розмірі лише 273,39 грн., що утворилась станом на 30.05.2014 року. Про заборгованість станом на 01.09.2014 року у розмірі 4799,26 грн. він дізнався лише 19.08.2014 року після здійснення перерахунку державним виконавцем, тому своєї вини у простроченні платежів не вбачає. Вважає, що суд ці докази належним чином не дослідив, у зв'язку з чим ухвалив незаконне рішення. Крім того, апелянт зазначає, що судом взято за основу розрахунок неустойки, зроблений позивачкою, який є невірним. Апелянт стверджує, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині розміру неустойки, виходячи з наступного. По справі встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2009 року відповідач повинен сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/5 частини заробітку щомісячно. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2012 року розмір аліментів збільшено до ? частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с. 7-8). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах станом на 30.05.2014 року заборгованість становила 273 грн. 39 коп. (а.с.45). На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2014 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського МУЮ Прокопенком Р.В. складено новий розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 19.08.2014 року заборгованість відповідача по аліментах становить 4799 грн. 26 коп. (а. с. 34). З даним розрахунком відповідач був ознайомлений 19 серпня 2014 року, що не заперечується сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Зважаючи на встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно встановив факт заборгованості відповідача та його прямої вини у виникненні цієї заборгованості. Доводи апелянта про те, що заборгованість виникла з незалежних від нього причин, бо він дізнався про неї лише 19 серпня 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки зобов'язання щодо сплати аліментів було покладено на нього рішенням суду від 18 вересня 2009 року та заочним рішенням суду від 12 листопада 2012 року. Крім того, боржник вчасно не попереджав державного виконавця про зміну ним місця роботи, розмір заробітної плати, чим порушив вимоги ст. 12 ЗУ „Про виконавче провадження". За таких обставин висновок суду першої інстанції про право позивача на стягнення неустойки є законним та обґрунтованим. Сторони не заперечують, що неустойка (пеня) за період з травня 2013 року по 4 січня 2014 року складає 440 грн. 40 коп., які визначив суд першої інстанції. Рішення суду в цій частині не оскаржується. Однак апеляційний суд не може погодитись з сумою неустойки, яку розрахував суд першої інстанції за період з лютого по серпень 2014 року. У січні 2014 року відповідно до розрахунку державного виконавця, наданого відповідачем в судовому засіданні, та з яким погодилася позивач [PERSON] (а.с.93), розмір поточних аліментів складав 819,40 грн. Відповідачем у січні 2014 року було здійснено два платежі по 600 грн. (всього 1200 грн.), тому переплату 380,60 грн. суд вважає за можливе зарахувати в рахунок згаданої вище пені: 440,40 грн.-380,60 грн.=59,80 грн., які підлягають стягненню. Далі розрахунок необхідно проводити з лютого по 19 серпня 2014 року, тобто до того періоду, до якого сторони надали розрахунок. Таким чином, неустойка складає: - за лютий 2014 року: 83,83 грн.; - за березень2014 року: 140,32 грн.; - за квітень 2014 року: 125,40 грн.; - за травень 2014 року: 132,88 грн.; - за червень 2014 року: 131,13 грн.; - за липень 2014 року: 135,50 грн.; - за серпень 2014 року: 21,48 грн. Всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 830 грн. 34 коп. Суд першої інстанції, приймаючи рішення про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з вересня по 24 листопада не посилався на належні докази несплати аліментів, такі докази не були представлені і в суді апеляційної інстанції. Тому колегія суддів вважає можливим стягнути пеню лише по 19 серпня 2014 року. У зв'язку з викладеним, відповідно до ст. 309 ЦПК України, рішення суду належить змінити. Відповідно ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені позивачем та відповідачем, пропорційно до розміру задоволених вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору, відтак сплачений нею судовий збір в суді першої інстанції в сумі 243,60 грн. підлягає поверненню. Натомість вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з держави на користь відповідача пропорційно до задоволених вимог 101,56 грн. В результаті проведеного взаємозаліку необхідно стягнути з відповідача в дохід держави 142 грн. 04 коп.

Outcome: partial