Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. У позовній заяві позивач вказує, що у період з 08.10.2019 по 26.06.2020 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир». 26.06.2020 був звільнений з посади начальника котельні, у зв`язку із припиненням функціонування котельні, згідно наказу № 42-К від 26.06.2020. Вказаним наказом була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку. Однак у день звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Окрім того, відповідач відмовився видати письмову офіційну довідку про заборгованість по заробітній платі у день звільнення і лише на вимогу АТ КБ «ПриватБанк», у якому позивач має іпотечний кредит, надав довідку про суму заборгованості перед позивачем по заробітній платі станом на 22.10.2020, яка складає 42 441,59 грн. Також позивач посилається на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Cередньомісячна заробітна плата за два календарних місяці роботи склала 7 623,83 грн, а середньоденна заробітна плата складає 249,96 грн. Враховуючи, що з моменту його звільнення до моменту звернення до суду пройшло 127 календарних дні, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у сумі 31 744,92 грн. З цих підстав, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 42 441 грн 59 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та завдану йому моральну шкоду в сумі 30 000 грн, яку він обґрунтовує тим, що невиплата заборгованості по заробітній платі сприяла виникненню конфліктної ситуації з АТ КБ «ПриватБанк», так як він має іпотечний кредит у банку і набувши статусу «безробітний», не має змоги вчасно погашати кредитні зобов`язання. Відсутність коштів призвела до того, що ним були порушені терміни виплат по кредиту, що призвели до виплати пені, штрафів та зіпсували його ділову репутацію, честь і гідність . Ухвалою Гадяцького районного суду від 03.11.2020 відкрите провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Гадяцького районного суду від 21.01.2021 року за клопотанням відповідача розгляд даної справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» надало відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому його позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні, з тих підстав, що 26.06.2020 [PERSON] був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, але в день звільнення 26.06.2020 не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу з позначкою «П-Простій», так як товариство господарську діяльність не здійснює з травня 2020 року. У подальшому, [PERSON] вимог про розрахунок перед ТОВ «ВКК «Гадячсир» не ставив, а тому відповідно і зобов`язання з виплати належних сум в розумінні трудового законодавства не настало, оскільки, відповідно до ст. 116 КЗпП України встановлені строки розрахунку з працівником при звільненні та зазначено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому, подання позивачем позовної заяви, адресованої суду, а не відповідачу і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні норм ЦК України. А, отже, і виплата середнього заробітку [PERSON] за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розумінні ст. 117 КЗпП України не підлягає задоволенню, так як головною умовою настання такої відповідальності є не проведення розрахунку з вини власникау строки зазначені ст. 116 КЗпП України, а не з вини самого працівника. Крім цього, позивач не довів належними та допустимими доказами розмір існуючої заборгованості по заробітній платі та її наявність, оскільки розрахунковий лист, на який посилається позивач не має жодних реквізитів (підписів, печаток), які б ототожнювали його з роботодавцем ТОВ «ВКК «Гадячсир» та не може бути доказом наявності заборгованості. Окрім того, в період розгляду справи в Гадяцькому районному суді Полтавської області на картковий рахунок позивача з боку Товариства перераховувалися грошові кошти в розмірі 2 700, 00 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди відповідач вказує, що позивач жодних доводів з приводу визначення розміру моральної шкоди та її обґрунтування не вказав. Сама ж наявність у позивача кредиту та його проблеми з банком не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважність причини неявки суд не повідомили. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду доказів. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 08.10.2019 по 26.06.2020, працював у ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» начальником котельні, що підтверджується записами у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . На день звільнення 26.06.2020 відповідач не виплатив [PERSON] заробітну плату. Будь-яких доказів, що [PERSON] у день звільнення 26.06.2020 не працював, відповідачем суду надано не було, як і не було надано табель обліку робочого часу з позначною «П-Простій», на який відповідач посилається у відзиві. Згідно довідки ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» за №22/10 від 22.10.2020, наданої для подання в АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість відповідача перед [PERSON] по заробітній платі, станом на 22.10.2020 становить 42 441,59 грн. Відповідач у відзиві вказує, що за час розгляду справи у суді сплатив позивачу частину заборгованості по заробітній платі у сумі 2700 грн, але доказів на підтвердження вказаного факту суду не надав. Позивач, також, не повідомив суд про часткову сплату заборгованості по заробітній платі відповідачем. Таким чином, заборгованість відповідача перед [PERSON] по заробітній платі станом на день розгляду справи становить 42 441,59 грн. Відповідач у клопотанні наданому суду 12.01.2021 року вказує, що підприємство позбавлене можливості надати докази щодо заборгованості по заробітній платі позивача, у зв`язку з тим, що майно товариства було описане та арештоване головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нідченком Д.Є. в межах виконавчого провадження ВП №56311245 та передане на відповідальне зберігання представнику АТ «Альфа-Банк». Але, посилання відповідача на неможливість надати суду документи щодо заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] спростовується довідкою ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Гадячсир» за №22/10 від 22.10.2020, наданої для подання в АТ КБ «ПриватБанк» та розцінюється судом, як ухилення відповідача від цивільно-правової відповідальності пов`язаної з виплатою заборгованості по заробітній платі позивачу. Суд встановив, що між сторонами існували трудові правовідносини. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що [PERSON] вимог про розрахунок безпосередньо перед ТОВ «ВКК «Гадячсир» не ставив, а тому відповідно і зобов`язання з виплати належних сум в розумінні трудового законодавства не настало. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 42 441,59 грн підлягають до задоволення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до наданих позивачем розрахункових листків та складеного ним розрахунку середньої заробітної плати, його заробітна плата за квітень 2020 року становила 6868,47 грн (16218,47 грн (всього нараховано) - 9350 грн (оплата за нарядом), за травень 2020 року становила 8379,19 грн (27079,19 грн (всього нараховано) - 18700 грн (оплата за нарядом). Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] за квітень - травень 2020 року становить (6868,47 грн + 8379,19 грн)/(21 роб.дн.+18 роб.дн.) = 390,96 грн./роб.день. Враховуючи, що за період з 26 червня 2020 року по 31 березня 2021 року, рахується 190 робочих дні, тому з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата за час затримки розрахунку у розмірі 74282,40 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що моральна шкода, заподіяна відповідачем підлягає стягненню на користь [PERSON] у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, з урахуванням суті позовних вимог, доведеності позивачем заподіяних йому моральних страждань, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, а саме в розмірі 10000 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п.п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01.01.2020 становив 2102 грн, тому за вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. Відповідно до п.п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру - стягнення моральної шкоди, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. на користь держави. Таким чином з відповідача підлягає до стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: partial