Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

13 травня 2014 року позивачка звернулася у суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення та стягнути з відповідача в її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати відповідачем аліментів, за період з 01.04.2012 року по 01.05.2014 року, у сумі 13 343 грн. Свій позов позивачка мотивує тим, що рішенням Корсунь - Шевченківського районного суду Черкаської області від 29.02.2012 року по цивільній справі № 2310/584/2012, яке набрало законної сили 03.04.2012 року, було стягнуто на користь позивачки з відповідача аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі, у розмірі 600 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття і 03.04.2012 року по даному рішенню було видано позивачці виконавчий лист для виконання відділом Державної виконавчої служби Корсунь - Шевченківського районного управління юстиції, який знаходиться у вказаному відділі і на даний час. Відповідач не проводить систематичних виплат вказаних аліментів і станом на 01.05.2014 року загальна сума заборгованості боржника зі сплати аліментів склала 4900 грн., на яку позивачкою нараховано неустойку (пеню) за прострочення сплати вказаних аліментів і така станом на 01.05.2014 року становить 13343, 00 грн., яку позивачка просить стягнути з відповідача. Представник позивачки у судове засідання з"явився, позов підтримав повністю та надав пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Відповідач у перше судове засідання з"явився, позов не визнав, надавши письмове заперечення та розрахунок, згідно якого він сплатив позивачці аліменти у 2012 і 2013 р.р. єдине, що суми платежів були не щомісячні та більші або менші, ніж присуджена щомісячна сума аліментів, так це було і у 2014 р., сума боргу лише 4 тисячі грн., а тому пеня не повинна нараховуватися. Крім того, відповідач вказав, що він є тривалий час непрацюючим, але на обліку, як особа, яка шукає роботу, не перебував і не перебуває, власного житла немає, проживає з іншою жінкою та її сином на квартирі, доходів немає, а тому, навіть якщо суд визнає вказану суму заборгованості, яку він не бажає оспорювати та нараховану пеню, то просить відмовити у стягненні такої, так як несплата була по поважній причині, бо відповідач не міг знайти роботу, хоча доказів про це надати не може. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки,вивчивши пояснення відповідача,дані у першому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення на підставі наступного. У судовому засіданні встановлено, що дійсно рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 29.02.2012 року по цивільній справі № 2310/584/2012 стягнуто на користь позивачки з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, у розмірі 600 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 31.03.2012 року, є чинним, не скасованим та не зміненим. На підставі вказаного рішення 03.04.2012 року був виданий виконавчий лист для примусового виконання відділом Державної виконавчої служби Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції, де знаходиться по даний час. Згідно даних наданої суду довідки вказаним відділом ДВС відповідач не регулярно сплачував присуджені аліменти і станом на 05.05.2014 р. сума заборгованості по несплаті аліментів склала 4900 грн. У судовому засіданні встановлено, що відповідач є фізично здоровим, працездатним, інших дітей на своєму утриманні не має, але ігнорує обов'язок сплачувати регулярно аліменти на утримання дитини, покладений на відповідача рішенням Корсунь - Шевченківського районного суду. Згідно приписів частин 1,2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набувшої чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 18 вказаної Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`зки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Відповідно до ч. 4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору, судом. Відповідно до вимог ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних правовідносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 1 ст.72, ч. 2 ст.129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст.139 цього Кодексу. Про наявність такого рішення та про свій обов'язок сплачували аліменти відповідач був обізнаний, оскільки при його проголошенні був присутній у судовому засіданні і про це підтвердив сам у суді,це підтверджується частковою сплатою аліментів. Виходячи вимог діючого законодавства пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Неустойка (пеня) нараховується у розмірі одного відсотка від суми несплати аліментів за кожен день прострочення. А тому, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то суд з'ясував розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановив строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислив розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму,яка є реальною до наданого позивачкою розрахунку. Відповідач не надав суду доказів того,що він з поважної причини не міг виплачувати присуджену йому суму аліментів на утримання сина,а після того, як суд надав час для того,щоб відповідач міг зібрати докази поважності невиплати аліментів, то останній у судове засідання більше взагалі не з»явився. А тому доводи відповідача,що він був не працюючим не можна визнати, як такі, що спростовують його вину у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. Відсутність роботи, власного житла, підсобного господарства, а також те, що відповідач проживає з іншою сім'єю, в якій виховує неповнолітню дитину, у якої є батько, може бути визнано, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України, лише підставою для зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів. Так як відповідачем не зазначено обставин, які спростовують його вину у виникненні заборгованості по сплаті аліментів по незалежних від нього причинах, суд вважає вину відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів доведеною, а наданий позивачкою розрахунок пені є правильним. Таким чином, з урахуванням розумності та справедливості, обов`язку батька утримувати свою дитину, матеріального стану та стану здоров`я відповідача, з урахуванням несплаченої суми аліментів, та з урахуванням того, що заборгованість утворилася по вині відповідача, який зобов»язаний утримувати свою дитину до повноліття та виконувати рішення суду і щомісячно виплачувати аліменти, та що відповідачем суду не надано доказів, які б вказували на поважність несплати аліментів, суд вважає необхідним задовольнити позов, але частково, з урахуванням сімейного та матеріального стану відповідача,співмірності боргу по аліментах та нарахованої суми пені,та стягує з відповідача пеню, обраховану за правилами ст. 196 СК України, яка обрахована правильно, і таку суму суд визначає у розмірі 5000 грн. Оскільки позов частково задовольняється, а позивачка сплатила судовий збір, то такий суд стягує з відповідача в її користь, в сумі 243 грн.60 коп.

Outcome: partial