Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

04 липня 2017 року [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», в якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.07.2017 року просить: стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь єдино разову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію в сумі 17748,00 грн.;стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 14.03.2016 року по 08.08.2017 року (дата ухвалення судового рішення) у сумі 248\~427,49 грн.; стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» витрати на надання правової допомоги в сумі 600 грн. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 27.11.2014 року по 13.03.2016 рік, працюючи гірничим робітником очисного вибою підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті. 13.03.2016 року його було звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. В день звільнення відповідач не виплатив належні при звільненні суми, а саме одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію, яка передбачена п.12.15 Галузевої (тарифної) угоди між Держвуглепромом і галузевими вугільними профспілками від 12.02.1992 року та п. 8.10. Колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська». Допомога при звільненні не була виплачена підприємством з тих підстав, що співробітниками ТОВ «Краснолиманське», на якому він працював до працевлаштування на ДП «ВК «Краснолиманська», не було зроблено запису про його звільнення з вказаного підприємства в трудовій книжці, але трудові взаємовідношення фактично були припинені і на підтвердження цього при звільненні ним були надані відповідачу документи, які у повній мірі підтверджували його трудовий стаж у вугільній промисловості більш ніж 16 років, який також був врахований при призначенні йому пенсії у Добропільському обєднаному управлінні ПФУ у Донецькій області. На момент звільнення з роботи він отримую пенсію за віком на пільгових умовах, його стаж роботи у вугільній галузі складає більше 16 років. Тому має право на отримання одноразової допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Так як позивач був звільнений 13.03.2016 року, а повний розрахунок підприємством не був проведений, він неодноразово звертався до підприємства з проханням виплатити належні йому суми вихідної допомоги, проте лише у січні 2017 року відповідач виплатив допомогу у розмірі 1 середньомісячного заробітку, яка склала 17748 грн. 00 коп. не врахувавши у повному обсязі стаж роботи у вугільній галузі, а саме стаж роботи на ТОВ «Краснолиманське» з 16.08.2010 року по листопад 2014 року., через це він був змушений звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], яка дії на підставі договору № 20 про надання правової допомоги від 30.06.2017 року, в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Надано до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що на час звільнення позивача 16.03.2016 року, його стаж у вугільній галузі становив 12 років 1 місяць 29 днів, період роботи на ТОВ «Краснолиманське» з 16.08.2010 року не брався до уваги оскільки у трудовій книжці відсутній запис про звільнення, з урахуванням наявного стажу 16.01.2017 року йому було виплачено єдино разову вихідну допомогу у звязку зі звільненням по виходу на пенсію у розміру однієї середньомісячної заробітної плати, тому відсутні підстави для задоволення позову. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно\~ст. 15 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємствах вугільної галузі з 27.05.1985 року, а саме: -з 27.05.1985 року по 08.02.1996 року - шахта ім.ХХІ з»їзду КПРС в/о «Добропіллявугілля»/шахта Білицька в/о «Добропіллявугілля»; -з 16.08.2010 року по листопад 2014 року у якості гірника підземного очисного забою 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, гірника підземного очисного забою 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті на ТОВ «Краснолиманське»; -з 27.11.2014 року по 13.03.2016 року - у якості гірника підземного очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем у шахті на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Зазначені обставини підтверджуються наступними документами: -періоди роботи з 27.05.1985 року по листопад 2014 року підтверджується трудовою книжкою серії БТ-І № 6767100 від 06.08.1982 на імя [PERSON], довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії №200 від 31.12.2013 року, довідкою про спуски в шахту № 260арх від 14.05.2015 року, яка підтверджує спуски в шахту помісячно починаючи з 16.08.2010 р. по 21.11.2014 р.; -індивідуальною відомістю про застраховану особу від 15.12.2016 р., в якій вказано, що за період з серпня 2010 року по серпень 2014 року включно відбувалися відрахування з заробітної плати з ТОВ «Краснолиманське» за ідентифікаційним кодом юридичної особи 32281519 на користь Пенсійного фонду України; -постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області № 227/3668/15-а від 30.09.2015 року; -період роботи з 27.11.2014 року по 13.03.2016 року підтверджується трудової книжки серії АН № 207120 від 27.11.2014 року на імя [PERSON]; З трудової книжки АН № 207120 від 27.11.2014 року вбачається, що позивач з 27.11.2014 року по 13.03.2016 року працював у ДП «ВК «Краснолиманська», наказом № 993/к від 14.03.2016 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗПП України у звязку з виходом на пенсію. Також довідкою про спуски в шахту № 2600 від 14.05.2015 виданої ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» підтверджені відповідні спуски в період з 16.08.2010 по 21.11.2014 року, під час роботи позивача в ТОВ «Краснолиманське». Окрім того, наявність пільгового стажу позивача за період роботи з 01.01.2014 року по 31.08.2014 року підтверджено постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 року в справі № 227/3668/15-а. Загальний страховий стаж позивача, врахований пенсійним органом станом на 30.11.2014 року складає 20 років 21 день, в тому числі стаж за списком № 1 шахтарі 14 років 10 місяців 16 днів, це без врахування роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» з 27.11.2014 року по 13.03.2016, що підтверджується довідкою виданою Добропільським обєднаним управління Пенсійного фонду України Донецької області від 25.05.2017р. № 9805/02. З урахуванням періоду роботи в ДП «ВК «Краснолиманська» з 27.11.2014 року по 13.03.2016 року в якості гірничого робітника очисного забою підземного 5 розряду з повним робочим днем в шахті, стаж позивача у вугільний галузі складає понад 15 років (14 років 10 місяців 16 днів врахованих та визначених пенсійним органом та 1 рік 3 місяці 17 днів (період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська») вказаних відповідачем в листі від 14.12.2016 року). Таким чином матеріалами справи підтверджено наявність у позивача стажу у вугільний галузі більше 15 років. Згідно колективного договору ДП «ВК «Краснолиманська» (п.8.10) передбачено, що працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому звільненні з підприємства (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Аналогічні положення містяться в п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган\~письмово\~за два тижні.\~У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати\~роботу(переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~ За змістом\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені\~ст. 116 КЗпП України. Враховуючи, що одноразова допомога при звільненні за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (передбачена колективним договором на Галузевою угодою) не входить в структуру заробітної плати, тому на неї не поширюються вимоги\~ст.43 Закону України «Гірничого Закону України»,\~ст.97 КЗпП\~України та Закону України «Про оплату праці». Отже, оскільки\~КЗпП України\~не передбачена обовязкова виплата вихідної допомоги при звільнені особам, які мають стаж роботу у вугільній галузі, трудовий договір з якими розірвано на підставі\~ст. 38 КЗпП України, вказана вихідна допомога є необовязковою виплатою, так як, здійснюється на підставі колективного договору та Галузевої угоди. Ст. 117 КЗпП України\~передбачає відповідальність роботодавця за невиплату усіх належних тобто обовязкових виплат працівнику при звільненні. Оскільки в даному випадку вихідна допомога не була обовязковою виплатою, то відповідно немає вини роботодавця у затримці її виплати. Отже відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.\~\~ Вказана вихідна допомога поширюється на п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Позивач має відповідний стаж роботи на підприємствах вугільної промисловості понад 15 років. Як вбачається з позовної заяви, у січні 2017 року відповідач виплатив позивачу допомогу у розмірі 1 середньомісячного заробітку, яка склала 17748 грн. 00 коп. не врахувавши у повному обсязі стаж роботи позивача у вугільній галузі, а саме стаж роботи на ТОВ «Краснолиманське» з 16.08.2010 року по листопад 2014 року. Таким чином судом достовірно встановлений факт, що особа, яка має відповідний стаж роботи на підприємствах вугільної промисловості понад 15 років та вперше звільнена з підприємства відповідача, маю право на отримання вихідної допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію вперше у розмірі двох середньомісячних заробітків. Сума допомоги з урахуванням довідки про нараховані суми при звільненні від 20.01.2017 року складає 17748,00 грн. Таким чином позовна вимога в частині стягнення вихідної допомоги при звільнення у зазначеному у позові розмірі підлягає задоволенню. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає. Згідно ст. 2 ст. Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати залежить від складнощів виконаної роботи, професійно-ділових якостей робітника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Виплата одноразової допомоги не залежить від виконання робіт, а залежить від соціального статуту працівника (тобто особа повинна бути пенсіонером, мати визначений стаж роботи в вугільної промисловості та ін.), тобто за своєї правовою природою одноразова допомога є соціальною пільгою. Згідно з Податковим кодексом вона (виплата допомоги) підлягає оподаткуванню по загальній ставці, а не по ставці 10%, встановленої для заробітної плати шахтарів Законом України «Про престижність шахтарської праці». Згідно з п.3.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. Наказом Державного комітету статистки України №5 від 13.01.2004р. одноразова допомога робітникам, які звільняються на пенсію згідно законодавства та колективних договорів, не відноситься до фонду заробітної плати та є додатковою гарантією. Відсутність ознак заробітної плати в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить ці витрати до фонду оплати праці. В даній справи між сторонами по виник цивільно-правовий спір щодо обов'язку відповідача виплати колишньому працівнику [PERSON], одноразову допомогу при звільненні, передбачену колективним договором та Галузевою угодою. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку з дня звільнення до дня винесення судового задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі. Допомога, що виплачується працівникові при звільненні у зв'язку з виходом не пенсію носить разових характер, не входить до складу заробітної плати та на неї не поширюються вимоги ст.117 Кодексу Законів про працю України. Частковому задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1\~ст. 23 ЦК України\~передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~ст. 2371 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до пункту 9 вказаної вище Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.\~3,\~4, 11.\~31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 2371 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Письмові заперечення представника відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, однак заслуговують на увагу доводи з приводу розміру спричиненої моральної шкоди. Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2500,00 гривень. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.\~ З урахуванням вищевикладених обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає задоволенню тільки в частині стягнення одноразової допомоги при звільненні при наявності права на пенсію, це право не визнавалось на час звільнення і не визнається до теперішнього часу відповідачем. Таким чином між сторонами по справі має місце спір з цього приводу. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 600,00 грн., то суд вважає за необхідне в цій частині відмовити з огляду на таке. Позивачем не було надано до суду мотивованого розрахунку понесених витрат відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, відсутній розрахунок витрат із посиланням на відповідні норми права. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Суд вважає договір про надання правової допомоги неналежними доказами на підтвердження понесення витрат на суму 600,00 грн., а вимоги щодо стягнення витрат на отримання правової допомоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial