Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному їй житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка є власницею вказаного житлового будинку. На даний час у будинку проживає вона разом зі своїм сином [PERSON] . Раніше її син перебував у шлюбі з [PERSON] , шлюб було розірвано рішенням Генічеського районного суду від 28.01.2018. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У тому ж рішенні суду визначено місце проживання дітей разом з матір`ю. Позивачка також вказує, що рішенням Генічеського районного суду від 19.10.2016 матір дітей, [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування належним позивачці житлом, її знято з реєстрації у цьому житлі. Де на даний час проживають [PERSON] та діти позивачці невідомо. Крім того, позивачка посилається, що у 2015 році у належному їй житлі був зареєстрований знайомий її сина, [PERSON] . Його реєстрація не була пов`язана з необхідністю постійного проживання, фактично він проживав і тепер проживає в АР Крим. Протягом п`яти років вона з ним ніяких стосунків не підтримує. По телефону ж він повідомляв, що не заперечує проти зняття його з реєстрації, однак самостійно цього зробити не може, оскільки не має змоги виїхати з АР Крим. Реєстрація відповідачів у належному позивачці житловому будинку, створює їй, як пенсіонеру, перешкоди в отриманні соціальних виплат. В іншому порядку вирішити питання про відсутність у відповідачів права користування її будинком, позивачка можливості не має, а тому звернулась до суду. Від відділу «Служба у справах дітей» Генічеської міської ради до суду надійшли пояснення, за змістом яких відділ вважає недоцільним визнання дітей: [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відділ зазначає, що до них не надходило відомостей про можливість проведення реєстрації місця проживання дітей за іншою адресою. В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судовому засіданні зазначив, що не знає, де на даний час проживає матір [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі у судове не з`явились, відзиву на позов не подали. Копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судова повістка про виклик згідно з вимогами ЦПК України відповідачу [PERSON] були направлені за зареєстрованим місцем його проживання. АТ «Укрпошта» повернула зазначене відправлення до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідачка [PERSON] , як законний представник дітей [PERSON] та [PERSON] , як особа, місце проживання якої невідоме, повідомлялась про дату, час і місце судових засідань через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Крім того, з огляду на обставини справи, відповідач [PERSON] , окрім як направленням судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, також повідомлявся про дату, час і місце судових засідань через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи, що відповідачі в судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про його дату, час та місце, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали, заперечень проти заочного розгляду справи від позивачки не надходило, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. Позивачка [PERSON] є власницею будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради від 20.09.2006 № 110 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.10.2006). Згідно з довідкою від 16.12.2020 № 3764, виданою виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1947 р.н.; [PERSON] , 1972 р.н.; [PERSON] , 2007 р.н.; [PERSON] , 2009 р.н.; [PERSON] , 1971 р.н. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.07.2021 № 211 [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживає син, [PERSON] . На момент обстеження за даною адресою зареєстровано 5 осіб, проте фактично проживає тільки двоє, власниця будинку [PERSON] та син, [PERSON] . [PERSON] вони лише зареєстрували, однак з ними він не мешкав. Більше року з ними також не мешкають онуки [PERSON] , а саме: [PERSON] та [PERSON] , які, з їх слів, мешкають з матір`ю, що підтверджують сусіди. Акт підписаний старостою смт Новоолексіївка Ісай Іриною , діловодом ВГМР [PERSON] та сусідами: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (свідоцтво про народження від 19.04.2007 серії [NUMBER] , видане Новоолексіївською селищною радою Генічеського району Херсонської області). [PERSON] народився [INFO] . Його батьками також вказані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (свідоцтво про народження від 04.11.2009 серії [NUMBER] , видане Новоолексіївською селищною радою Генічеського району Херсонської області). Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 19 жовтня 2016 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 31 жовтня 2016 року. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2018 року ухвалено визначити місцем проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. У частині 2 статті 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз положень ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР дає підстави вважати, що до членами сім`ї власника будинку (квартири) є: дружина власника, їх діти і батьки. Разом з тим, членами сім`ї можуть бути визнані інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року (правова позиція у справі №6-709цс16) зробив висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Не вбачала підстав для відступу від таких висновків і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 (справа № 447/455/17). Відповідач [PERSON] не вселявся у належний позивачці будинок, не проживав у ньому. Він не є членом сім`ї власниці будинку, не вів з нею спільного господарства. З цим будинком його пов`язує лише реєстрація місця проживання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачка, як власник майна, має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. Реєстрація у належному їй будинку вказаного відповідача такі перешкоди створює, самостійно відповідач з реєстрації не знімається, і, окрім як у судовому порядку позивачка захистити своє право змоги не має. Таким чином, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позивачки у визнанні такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] суд дійшов таких висновків. Вказані особи є онуками позивачки. Їх мати [PERSON] рішенням суду визнана такою, що втратила право користування належним позивачці житловим будинком. Їх батько - [PERSON] , син позивачки, залишається зареєстрованим та продовжує проживати у будинку позивачки. З матеріалів справи вбачається та самою позивачкою не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та раніше проживали у її будинку як члени сім`ї. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, станом на день розгляду справи [PERSON] виповнилось 12 років, [PERSON] - 14 років, тобто вони є дітьми. За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року (справа № 206/4028/18) дійшов висновку про те, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. [PERSON] в силу того, що він є малолітньою дитиною, не має можливості за власною волею обирати своє місце проживання. З огляду на це, сам по собі факт його не проживання у будинку позивачки не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. А тому, неможливо зробити висновок про неповажність причин його не проживання у будинку позивачки понад один рік, що є необхідною умовою для визнання члена сім`ї таким, що втратив право користування житлом. [PERSON] виповнилось 14 років (вік з якого особа має можливість вільно обирати місце свого проживання) лише після звернення позивачки до суду. Окрім того, суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] та неповнолітній [PERSON] натепер забезпечені житлом суду не надано. З огляду на викладене, враховуючи необхідність забезпечення найкращих інтересів дітей, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: partial