Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

11.10.2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у вимогах якого просив суд поновити йому пропущений строк для подання позову, зобовязати державне агентство лісових ресурсів України поновити його на роботі на посаді виконуючого обовязки директора державного підприємства «Герцаївське державне лісництво агропромислового комплексу», стягнути з державного підприємства «Герцаївське спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2017 року по день поновлення на роботі та зобовязати Державне агентство лісових ресурсів України відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування наведених позовних вимог посилається на наступне. Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 09 липня 2012 року № 174 к його було звільнено з посади директора державного підприємства «Герцаївське державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» Чернівецької області (далі - ДП «Герцаївське Держспецлісництво АПК») у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту та цим же наказом (п.2) його призначено виконуючим обов'язки вказаного підприємства. У грудні 2013 року проведено перереєстрацію державного підприємства «Герцаївське спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» та змінено орган управління майном з Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України на Державне агентство лісових ресурсів України. 22 травня 2017 року наказом № 155 заступника голови Державного агентства лісових ресурсів України його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40\~КЗпП України\~за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.09.2017 року, вказаний наказ про звільнення позивача скасовано, однак станом на 10.10.2017 року його на роботу не поновлено, так як такі повноваження йому не передані, в тому числі не надано печатку підприємства та право підписання господарських документів, у звязку з чим з 23.05.2017 року він перебуває у вимушеному прогулі. Так як позивач був звільнений без законної на те підстави, відповідач зобовязаний поновити його на попередній роботі та підставі ст. 235 КЗпП України. Також при вирішенні питання про поновлення на роботі, орган який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначив, що діями відповідача щодо його незаконного звільнення йому було завдано моральних страждань через позбавлення гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сімї на життя. Дані дії призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, не маючи засобів для забезпечення належного рівня життя для його сімї. В судовому засіданні позивач дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також пояснив, що не наполягає на стягненні моральної шкоди. Після прийняття Герцаївським районним судом рішення про скасування наказу про його звільнення, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.11.2017 року, яке набрало законної сили, його на роботу не було поновлено. Просив поновити пропущений з поважних причин строк для подання позову. Представник Державного агентства лісових ресурсів України [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач був звільнений на законних підставах. На ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 16.11.2017 року, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення позивача, ними подана касаційна скарга. Підстав для поновлення позивача на роботі на посаді тимчасово виконуючого обовязки директора не представляється можливим, так як в штатному розписі відсутня така посада. Тимчасово виконуючий обовязки директора - це статус, який наданий іншому працівнику відповідної організації, з метою виконання функцій директор чи керівника даної організації, до моменту обрання особи на дану посаду. Іншої посади у штатному розписі за ним не числиться, так як з займаної посади директора державного підприємства «Герцаївське державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» його звільнено 09.07.2012, та з даного періоду часу його призначено виконуючим обовязки вказаного підприємства, звязку з чим відсутні підстави для його поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Так як позивач не подав доказів того, що діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник державного підприємства «Герцаївське державне спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав визначених представником відповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 22 травня 2017 року наказом №155-к Державного агентства лісових ресурсів України припинено трудовий договір та звільнено [PERSON] з посади виконуючого обов'язки директора ДП «Герцаївське ДСЛАПК» згідно п. 3 ч.1\~ст. 40 КЗпП України\~\~за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.09.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.11.2017 року, наказ про звільнення позивача вказано протиправним та скасовано. Рішення суду набрало законної сили 16.11.2017 року. Сторони не заперечували, що позивача до даного періоду часу не поновлено на роботу із звільненої посади. Суд, даючи законну та правову оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 16 Цивільного кодексу\~Украйни, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій зазначеної статті. Статтею 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої\~статті 21 Кодексу законів про працю України\~(справа про тлумачення терміну «законодавство») від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 встановлено, що визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини,\~Конституція України\~закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади врегулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями\~статті 43 Конституції України\~дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої\~статті 235 КЗпП України\~працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Однак, незважаючи на вимоги та рекомендації законодавства, та рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.10.2017 року, яким визнано протиправним та скасовано наказ №155-к від 22.05.2017 року про звільнення в.о. директора державного підприємства «Герцаївське спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу» [PERSON], останнього на роботу поновлено не було, йому не було передано печатку, установчі документи та фінансово-господарську документацію, не підписано акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог про поновлення [PERSON] на попередній роботі в.о. директора державного підприємства «Герцаївське спеціалізоване лісництво агропромислового комплексу». Між тим, згідно із ч. 1 ст.\~233, ст.\~234 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або копії трудової книжки. З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови №9 від 06.11.1994 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами, внесеними згідно з\~постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.1994 року, №18 від 26.10.1995 року, №15 від 25.05.1998 року), вбачається, що встановлений\~статтею 233 КЗпП України\~строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливими поновити порушений строк. Суд, даючи оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з наведеним позовом у визначені законом строки, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Як встановлено судом, позивач був звільнений з незаконних підстав, у звязку з чим рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.09.2017 року, наказ про його звільнення скасовано. Даним рішенням суду вирішено питання про незаконність звільнення позивача. З метою вирішення трудового спору позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 11.10.2017 року. Як початок перебігу звернення з даним позовом до суду суд бере до уваги рішення суду про скасування наказу про його звільнення яке набрало законної сили 16.11.2017 року, у звязку з чим суд дійшов до висновку, що позивачем не порушенні строки звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, у звязку з чим підстав для поновлення такого строку немає. Також Пленум Верховного Суду України у п. 25\~постанови від\~24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року\~№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Результат аналізу наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в\~Рішенні Конституційного Суду України від\~22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, не обмежені терміном звернення до суду, так як є триваючим порушенням прав працівника у часі. Даючи належну оцінку твердженням представника відповідача з приводу того, що «виконуючий обовязки директора» не являється посадою а статусом, у звязку з чим позивач не можу бути поновлений на роботі, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. У Постанові Пленумом Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи (пункт 7). Також у пункті 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року, вказано, що при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події. Таким чином, строковий трудовий договір може укладатися на період тимчасово відсутнього працівника. У такому разі особа набуває статусу тимчасового робітника (службовця). \~\~Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як встановлено рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.09.2017 року, яке набрало законної сили (а.с.9-15), наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 174 від 09 липня 2012 року [PERSON] було звільнено з посади директора ДП «Герцаївське Держспецлісництво АПК» у зв'язку з закінченням строку дії трудового контракту (п.1) і відповідно до п.2 вказаного наказу [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора даного підприємства. Суд вважає, що позивач здійснював виконання обовязків директора та з ним був укладений строковий трудовий договір і строк дії цього строкового трудового договору був обумовлений настання певної події, а саме до заміщення в установленому законодавством порядку вакантної посади директора. Враховуючи наведене, твердження представника відповідача про те, що позивач не може бути поновлений на посаді виконуючого обовязки директора, є безпідставними та не беруться до уваги. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначені\~Законом України «Про оплату праці». Відповідно до ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про оплату праці»\~джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Як вбачається з ч.4 с. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як обставини, які не підлягають доказуванню і визначені рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22.09.2017 року яке набрало законної сили і які у загальному порядку спростовані не були суд бере до уваги наступне. За змістом п. 8.4 статуту ДП «Герцаївське Держспецлісництво АПК», затвердженого наказом Держлісагенства № 359 від 25 листопада 2013 року, державна реєстрація якого проведена 20 грудня 2013 року, джерелом коштів на оплату праці працівників є бюджетне фінансування та частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника визначається контрактом. Таким чином, заробітна плата, зокрема, і середній заробіток за час вимушеного прогулу, має виплачуватись позивачу ДП «Герцаївське Держспецлісництво АПК». Відповідно до п.32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі по тексту Порядок). Абз.2 п.8 Порядку, передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Пунктом 5 розділу IV Порядку\~передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100\~нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). В абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року\~зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Час вимушеного прогулу складає з 22.05.2017 року по 07.02.2018 року, що становить 183 робочих днів. Згідно довідки Державного підприємства «Герцаївське держспецлісництво АПК» № 192 від 10.10.2017 року (а.с.7), середня заробітна плата за останні два місяці що передували звільненню складає 7050,68 грн. (3370,68грн. за березень місяць + 3680,00 грн. за травень місяць =7050,68 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 163,97 грн. (7080,68 грн. : 43 днів = 163,97 грн.). Дану суму умножити на кількість робочих днів за час вимушеного прогулу, складає 30006,51 грн. (163,97*183=30006,51). і саме ця сума підлягає стягненню з Державного підприємства «Герцаївське держспецлісництво АПК» на користь позивача у вигляді середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України\~рішення в частині присудження позивачу заробітної плати за один місяць та про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню Відповідно до ст.ст. 22\~ ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до 237-1\~КЗпП України\~(набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно п.4 наведеної постанови встановлено,що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як вбачається з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували факт понесених моральних страждань внаслідок порушення його права на працю, та спричинення йому моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації позивачем свого життя, у звязку у стягнені з відповідачів на користь позивача моральної шкоди слід відмовити. Суд вирішив питання про стягнення судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial