Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

23 вересня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому зазначив, що 20 жовтня 2012 року він дав в борг [PERSON] (надалі відповідачка) кошти в сумі 8000 гривень строком на 1 рік до 21.10.2013 року. Надання коштів підтверджується розпискою. Свідком цього є чоловік відповідачки - [PERSON]. Також відповідачка зобов'язалась сплачувати щомісячно до 21 числа відсотки в розмірі 100 доларів США. Протягом чотирьох місяців відповідачка сплачувала відсотки, потім сплату відсотків припинила, суму основного боргу не сплатила. З урахуванням уточненого позову просить стягнути з відповідачки 8 000 грн. основного боргу та 68881,65 грн. відсотків, всього 76888,65 грн. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову. Позивач пояснив, що віддав відповідачу 20.10.2012 року в борг 8000 гривень із сплатою щомісячних відсотків 100 доларів США. Після отримання грошей відповідач [PERSON] передала позивачу технічний паспорт та правовстановлюючі документи на свій будинок. Після укладання договору позики, відповідач сплатила позивачу відсотки в загальній сумі 450 доларів США: в листопаді 2012 року 100 доларів США, грудні 2012 року 100 доларів США, січні 2013 року - 100 доларів США, лютому 2013 року - 100 доларів США та в квітні 2013 року 50 доларів США. Більше нічого не сплачувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову повністю заперечувала, пояснила суду, що дійсно в борг від [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 8 000 гривень, проте заперечувала проти задоволення позову. Відповідач пояснила, що кошти 20.10.2012 року брала в борг на лікування чоловіка. Із позивачем була домовленість про повернення боргу до 21.10.2013 року частинами щомісячно по 100 доларів США. В розписці, яку вона видала [PERSON] на підтвердження боргу, [PERSON] не зазначала проценти позначку «%», оскільки такої домовленості не було. В цей же день [PERSON] написала ще одну розписку, яку залишила собі. У другій розписці позначка проценти «%» відсутня. Позивач стверджує, що борг повернула у повному обсязі - за дванадцять місяців з 21.10.2012 року по 21.10.2013 року в сумі 1200 доларів США, як було обумовлено сторонами, що підтверджується банківськими квитанціями про купівлю доларів США. Розписки про повернення боргу вона не має, оскільки довіряла позивачу. Представник відповідача - адвокат [PERSON] підтримав позицію свого довірителя та надав суду відповідні пояснення. Суть заперечень полягає в тому, що сторони домовились про повернення богу частинами, а зазначення в розписки позначка проценти «%» є виправлення та зміна умов укладеного договору позики, неможливість виконання експертизи з цього приводу не спростовує доводів позивача. Просить до спірних правовідносин застосувати позовну давність. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 жовтня 2012 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, яку склала відповідач та 20.12.2012 року передала позивачу. Відповідно до умов розписки [PERSON] отримала суму коштів в розмірі 8000 гривень та зобов'язалась повернути зазначену суму до 21 жовтня 2013 року. [PERSON] з листопада 2012 року по квітень 2013 року повернула [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 450 доларів США. Відповідно до частин 1,3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК України) зазначені обставини визнані сторонами та доказуванню не підлягають. Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, відповідно до зазначених обставин та наведених положень законодавства є безперечним укладання між сторонами договору позики та обов'язок [PERSON] повернути отриману суму в розмірі 8 000 грн. у зазначений в розписці строк до 21.10.2013 року. Між сторонами в суді виник спір щодо написання в розписці позичальником [PERSON] позначки проценти «%». В розписці наданої позивачем [PERSON] зазначено наступне зобов'язання [PERSON]: Ежемесячно выплачивать % 100 $ - 21 числа. Если я не отдам долг в указанный срок, дом переходит в собственность [PERSON] (техпаспорт №876, 6 листов)». В розписці наданої відповідачем [PERSON] позначка «%» відсутня, тобто Ежемесячно выплачивать 100 $ - 21 числа». Відповідно до повідомлення про неможливість проведення експертизи від 21.12.2016 року №501п, яка призначалась за клопотанням представника відповідача на предмет встановлення факту написання позначки (символу) % у розписці [PERSON] або іншою особою, виконання зазначеної експертизи не виявляється можливим, у звязку із відсутністю в обєкті дослідження достатнього обєму та значущості ідентифікаційних ознак, які б могли стати підставою для категоричного чи навіть вірогідного висновку. Позивач заперечує обставини щодо написання другої розписки. Відповідно ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На переконання суду, розписка надана відповідачем не є достовірним доказом на підтвердження умов договору позики, що укладений між сторонами, оскільки не містить підпису позикодавця, перебуває безпосередньо у позичальника, отже зміст розписки міг бути змінений без відома позикодавця. Так, з аналізу ст.ст. 510,545 ЦК України та відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, особа, яка пред'явила розписку для виконання і є позикодавцем, тобто розписка, що надана [PERSON] є достовірним і належним доказом, та приймається судом на підтвердження факту укладання договору позики між сторонами та досягнення домовленостей щодо умов цього договору. Показання свідка [PERSON] щодо написання двох розписок відповідачем та виконання грошового зобовязання позичальником є недопустимим доказом у справі. Частиною другою ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів на те, що відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Суд також не приймає як допустимий доказ виконання відповідачем грошового зобовязання відповідно до квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій (а.с.37-41), оскільки ці письмові докази по суті підтверджують лише факт придбання іноземної валюти. На думку суду, квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій, без наявності відповідної розписки позикодавця про одержання виконання зобовязання, не може бути належним та допустимим доказом виконання зобовязання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що надана в суді позивачем [PERSON] розписка свідчить про надання ним відповідачу [PERSON] в борг грошових коштів у сумі 8000 гривень із строком повернення до 21.10.2013 року та щомісячною сплатою відсотків 100 доларів США до 21 числа. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Таким чином, зі змісту наведених правових норм випливає порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов'язань відповідачем. Щодо стягнення процентів суд прийшов до наступних висновків. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами в загальній сумі 68881,65 гривень із розрахунку 100 доларів США щомісячно. Проте, суд не погоджується із позицією позивача про стягнення процентів у фіксовані сумі в іноземній валюті. Проценти\~ платіж, що здійснюється позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна. Проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості. Зазначене в розписці зобов'язання [PERSON] сплачувати 100 доларів США процентів суперечить наведеним положенням статей 536, 1048 ЦК України, оскільки ця сума з урахуванням змінного курсу гривні до іноземних валют, зокрема долару США, не є платою за користування чужими грішми, яка встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу, не є долею (відсотком) по відношенню до цілого (основного боргу). Крім того, за статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про неправомірність установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі в іноземній валюті, оскільки з урахуванням ст.ст.6, 627 ЦПК України сторони договору мають право на визначення розміру процентів та порядку їх сплати, а не обирати інший спосіб оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі в іноземній валюті безвідносно до суми боргу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування грішми підлягають задоволенню частково, з відповідача підлягає стягненню сума процентів у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, що відповідає положенням ст.1048 ЦК України. З основної суми боргу та процентів, що підлягають сплаті позивачу, необхідно відрахувати сплачені [PERSON] за договором позики 450 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на момент виконання грошового зобовязання складало 3\~596,85 гривень. Згідно із статтею 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Таким чином, з урахуванням того, що сплачувана щомісячно сума перевищувала розмір відсотків, визначений на рівні облікової ставки НБУ, що діяла на той час, відбувалося погашення основного боргу. Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає 4631,98 гривень основного боргу та 2414,34 гривень процентів за період з 21 жовтня 2012 року по 19 серпня 2016 року визначених на рівні облікової ставки НБУ, а всього 7046,32 грн. Заява представника відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як випливає з договору позики строк його виконання встановлено до 21.10.2013 року, а позов предявлено до суду 23.09.2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] до [PERSON], про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами: позивачу пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем [PERSON] при розгляді справи понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 769 грн. Таким чином, розмір понесених позивачем судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог складає 70,47 гривень (769х7046,32/76888,65). Відповідачем [PERSON] при розгляді справи понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 41,35 грн. за отримання копій документів з матеріалів цивільної справи. Таким чином, розмір понесених відповідачем судових витрат пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено складає 37,56 гривень (41,35х69842,33/76888,65). Тому, на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню різниця судових витрат за судовим збором у розмірі 32,91 грн., виходячи з розрахунку 70,47 грн. - 41,35 грн. = 32,91 гривень.

Outcome: partial