Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

24 червня 2014 року представники позивачки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] звернулися в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до [PERSON], [PERSON], Моторного (транспортного ) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки. Свої вимоги мотивували тим, що 10 листопада 2007 року приблизно о 12 годині водій [PERSON] керуючи на підставі довіреності виданої власником транспортного засобу [PERSON] від 09 жовтня 2007 року, технічно справним автомобілем ВАЗ-2103, державний номер [NUMBER], рухався зі швидкістю приблизно 70-80 км/год. у світлий час доби, в умовах хорошої видимості, по сухій асфальтованій проїжджій частині автодороги М-14 Одеса - Мелітополь-Новоазовськ, з боку м. Миколаєва в напрямку с. Червоне, Березанського району, Миколаївської області. В цей час у попутному з ним напрямку, зі швидкістю приблизно 90 км/год. з боку м. Миколаєва в напрямку м. Одеса, рухався технічно справний автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який з метою обгону рухаючись в попутному з ним напрямку виїхав на смугу зустрічного руху, де продовжував рух. Коли в момент виконання маневру обгону, автомобіль «Мазда-6» порівнявся з автомобілем ВАЗ-2103, водій [PERSON] грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.3, 11.2, 12.1, 12.3,13.1, 13.3, 14.2 «а», 14.3 Правил Дорожнього руху України, тобто проявляючи неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролюючи рух свого автомобіля, хоча об'єктивно міг і зобов'язаний був його контролювати, відволікся від керування автомобілем, маючи можливість завчасно виявити, що по смузі, на яку він збирається виїхати вже здійснює маневр обгону автомобіль «Мазда-6», не переконався в безпеці свого маневру, не відмовився від нього, хоча міг і мав таку можливість, став перетинати середину проїжджої частини, внаслідок чого на зустрічній для його руху смузі допустив бокове контактування лівою частиною свого автомобіля з правою частиною автомобіля «Мазда-6» під керуванням [PERSON] Після цього водій [PERSON] без потреби змінив напрямок свого руху, здійснивши різке відведення автомобіля вправо, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини, де передньою частиною свого автомобіля контактував з дерево, що росло за межами проїжджої частини. В результаті ДТП пасажир автомобіля ВАЗ 2103 [PERSON] помер на місці. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1916 від 19 листопада 2007 року смерть [PERSON] настала внаслідок тупої травми тіла з розривом низхідній частини дуги аорти, що ускладнилася гострою внутрішньо плевральною кровотечею і геморагічним шоком. За даним фактом ДТП порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 286 КК України. Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04.09.2009 року [PERSON] визнано невинним за ч.2 ст. 286 КК України та виправдано. 19.11.2012 року СУ УМВС України в Миколаївській області кримінальна справа за ч.2 ст. 289 КК України закрита на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Водії [PERSON] та [PERSON] керували транспортними засобами не маючи полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Посилаючись на вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст..ст. 543, 1177, 1187, 1188, 1190, 1191,1194, 1195 ЦК України просили стягнути з відповідачів на користь позивачки майнову шкоду в розмірі 23849 грн. - витрати на поховання сина позивачки та моральну шкоду в розмірі 200000 грн. заподіяну відповідачами смертю сина. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] - власника транспортного засобу ВАЗ-2103. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, підтвердивши викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON], допитаний в якості свідка, позов не визнав, подав суду письмові заперечення в яких зазначив, що позивачем не наведено законних підстав для стягнення з нього шкоди. Крім того, відповідно до постанови від 19.11.20112 року кримінальна справа закрита у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Також зазначив, що під час розслідування вказаної кримінальної справи проводились судові експертизи,( висновок №1/294 від 04.01.2008 року) згідно висновків яких дії водія [PERSON] не відповідали з технічної точки зору вимогам Правил Дорожнього руху України , що знаходиться в причинному зв'язку з наслідками, що настали. В даній ситуації у водія [PERSON] не було технічної можливості своїми односторонніми діями запобігти контактування між транспортними засобами, в зв'язку з чим, в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які могли би явитися причиною виникнення пригоди. Технічна можливість запобігання ДТП визначалася виконанням водієм [PERSON] норм ПДР України , для чого у нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія [PERSON] суперечать вимогам ПДР України, що з технічної точки зору могло стати причиною виникнення аварійної дорожньо-транспортної ситуації ( висновок комплексної комісійної комісійної транспортно- трасо логічної і авто технічної експертизи №11640/11641/11-52 від 04.07.2012 року). Отже, відсутній причинний зв'язок між його діями і шкодою, що настала. Також зазначив, що на момент ДТП [PERSON]. не мав досвіду водіння та посвідчення водія. Посилаючись на вищезазначене просив в задоволенні позову до нього позивачці відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав та посилаючись на те, що відносно нього винесено виправдувальний вирок просив в задоволенні позову позивачці відмовити. Представник відповідача - Моторного(транспортного) страхового бюро України в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду письмові заперечення в яких просив в задоволенні позову позивачці відмовити, оскільки вона відповідно до вимог закону до бюро з відповідною заявою для отримання страхового відшкодування не зверталася. Співвідповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила суду, що в 2007 році вона продала автомобіль ВАЗ 2103 відповідачу [PERSON], точніше видала на його і`мя довіреність. Посилаючись на вищезазначене просила в позові до неї позивачці відмовити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення допитаного в якості свідка відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом автомобіль [NUMBER] належить на праві приватної власності [PERSON] Так, відповідач [PERSON] 10.11.2007 року керуючи автомобілем [NUMBER] на підставі довіреності, виданої власником транспортного засобу [PERSON] від 09 жовтня 2007 року, 10.11.2007 року потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинув пасажир вказаного автомобілю [PERSON] Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 вересня 2009 року [PERSON] за ч.2 ст. 286 КК України визнано невинним за відсутністю в його діях складу злочину. З вказаного вироку суду вбачається, що за висновками комісійної судової комплексної транспортно-трасологічної автотехнічної експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15 червня 2009 року спочатку автомобіль ВАЗ 2103 контактував своєю лівою боковою частиною спереду з правою боковою частиною ( в зоні правих передніх дверей) автомобіля «Мазда-6» під кутом близько 5 градусів, відрахованих в плані проти ходу годинникової стрілки від направлення продовжної осі автомобіля «Мазда-6» до направлення продовжної осі автомобіля ВАЗ. На підставі проведеного дослідження та зафіксованої на проїзній частині слідовій інформації експерти роблять висновок про зіткнення автомобілів на правій стороні проїзної частини дороги. Дії автомобіля «Мазда» регламентувалися вимогами п.п. 14.2 «а» «г», 13.1 Правил Дорожнього руху України , відповідно до яких водій перед початком обгону повинен впевнитись в тому, що полоса зустрічного руху на яку він має виїжджати вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані та після обгону він може без перешкод іншому транспортному засобу повернутись на свою полосу руху при цьому дотримуючись безпечного інтервалу. Виконанням вказаних необхідних дій водій автомобіля «Мазда» мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем Ваз-2103. Після зіткнення з автомобілем «Мазда» водій автомобіля ВАЗ 2103 знаходився в аварійній ситуації, визваній заносом та втратою управління автомобілем, а дії водій в аварійній ситуації Правилами дорожнього руху не регламентуються та можуть носити вимушений рефлекторний характер. З постанови від 19 листопада 2012 року вбачається, що кримінальна справа №07430073 СУ УМВС України в Миколаївській області за ч.2 ст. 289 КК України закрита на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. При винесенні вказаної постанови слідчий посилався на висновок комплексної комісійної судово транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи №11640/11641/11-52 від 04.07.2012 року, із змісту якого вбачається, що в даній ситуації у водія [PERSON] не було технічної можливості своїми односторонніми діями запобігти контактування між транспортними засобами, в зв'язку з чим, в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які могли би явитися причиною виникнення пригоди. Технічна можливість запобігання ДТП визначалася виконанням водієм [PERSON] норм ПДР України , для чого у нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія [PERSON] суперечать вимогам ПДР України, що з технічної точки зору могло стати причиною виникнення аварійної дорожньо-транспортної ситуації. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вказаний вище вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 вересня 2009 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2009 року залишено без змін, не переглядався та є чинним на даний час. Відповідно до вимог ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст.1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Дані висновки підтверджуються і роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Положеннями ч.2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Доказів того, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого відповідачами [PERSON] та [PERSON]суду не надано. А тому саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] відповідають за шкоду завдану позивачці. Доводи відповідачів про те, що вони не повинні відповідати за шкоду завдану позивачці , оскільки визнані невинуватими в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок чого загинув син позивачки є неспроможні, оскільки вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Судом встановлено, що на поховання сина позивачка [PERSON] витратила 23849 грн., які складаються з вартості виготовлення пам`яткика, огорожі, ритуальних послуг та поминального обіду. Докази, надані позивачкою є належними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, через смерть сина позивачці спричинено моральну шкоду яку позивачка оцінює в 200000 грн. З п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. (з послідуючими змінами) вбачається, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи характер та обсяг заподіяної позивачці моральних страждань внаслідок смерті сина, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на відшкодування моральної шкоди 100000 грн. Що стосується вимог пред'явлених до Моторного (транспортного ) страхового бюро України то вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачка в поряду та в спосіб визначений Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» з відповідною заявою для отримання відшкодування від Моторного (транспортного ) страхового бюро України не зверталася. Також не підлягають задоволенню вимоги до співвідповідача [PERSON] оскільки саме відповідач [PERSON] на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом ВАЗ 2103. Відповідно до положень ст. ст. 79, 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, а саме з відповідачів слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі по 121 грн. 80 коп. ( 121 грн. 80 коп. + 121 грн. 80 коп. = 243 грн.60 коп.) за вимоги майнового характеру та по 2500 грн. ( 2500 грн. + 2500 грн. = 50000 грн.) за вимоги про відшкодування моральної шкоди ( від 100000 грн. - 5 відсотків ціни позову).

Outcome: partial