Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, мотивуючи тим, що з 1985 р. по 2006 р. працювала на підприємствах по видобутку вугілля, що на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля». У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в неї погіршився стан здоров'я, внаслідок чого неодноразово була змушена звертатись за медичною допомогою. Через неналежне забезпечення безпечних умов праці працедавцем, вона захворіла на професійне захворювання: хронічний бронхіт ІІ ст., емфізема легень, пневмосклероз, ДН І-ІІ ст.. 05.11.2007 року актом розслідування професійного захворювання було зроблено висновок про шкідливі умови праці, які характеризуються умовами в основному пов'язаними із контактом з вугільно - породним пилом в концентрації вище ГДК, несприятливим мікрокліматом, важкими умовами праці, підвищеною вологістю повітря. 13.11.2007 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК їй вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. В подальшому, оглядом міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 02.11.2007 року, їй безтерміново встановлено третю групу інвалідності та підвищено ступінь втрати працездатності по професійних захворюваннях до 45 %. Вважає, що їй було заподіяно моральну шкоду, оскільки на 45% втратила працездатність внаслідок профзахворювань, отримала ІІІ групу інвалідності, що значно посилює її фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушена терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Змушена докладати додаткових зусиль для виконання робіт по домашньому господарству, витрачати кошти на лікування та придбання ліків. Розмір моральної шкоди оцінює у 30 000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивачка та її представник у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила, що з 1985 р. по 2006 р. працювала на підприємствах по видобутку вугілля, які входять до складу ДП «Львіввугілля». Внаслідок роботи у шкідливих та важких умовах праці захворіла на професійні захворювання та втратила працездатність. 13.11.2007 року їй встановлено ІІІ групу інвалідності та 30% втрати працездатності по професійному захворюванню. Оглядом МСЕК від 02.11.2010 р. їй безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати працездатності. Змушена час від часу проходити медичне лікування. Через значну втрату працездатності суттєво змінився спосіб її життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Постійно відчуває незручності у повсякденному житті, вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого побуту. Страждає від постійного кашлю. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача Бойко З.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обґрунтування яких повідомила, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачкою не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення їй моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Також зазначила, що позивачкою пропущений трьох місячний термін звернення до суду передбачений КЗпП України. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що впродовж 1985- 2006 років [PERSON] працювала на вугільних підприємствах, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією трудової книжки виданої на ім'я [PERSON]. Внаслідок роботи у шкідливих та тяжких умовах праці, погіршився стан її здоров'я. Через що була змушена звертатись за медичною допомогою, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями медичних документів. Актом розслідування професійного захворювання форми П-4 від 05.11.2007 р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які в основному пов'язані із контактом з вугільно - породним пилом в концентрації вище ГДК, несприятливим мікрокліматом, підвищеною вологістю повітря та швидкістю руху, під час роботи на підприємствах ДП «Львіввугілля». Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 13.11.007 р. позивачці вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності. Наступним оглядом МСЕК 02.11.2010 р., [PERSON] безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності по профзахворюванні. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Окрім того, Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачці моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обов'язків, в зв'язку з якими їй 13.11.2007 року було вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності. Це призвело до того, що позивачка втратила працездатність, у неї є постійна задишка при ходьбі, кашель, пітливість, вона обмежена у рухах, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, стала інвалідом. Змушена періодчино проходити медичне лікування, витрачати кошти на придбання ліків. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад її життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачці завдано моральної шкоди. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що склав більше 20 років. Що стосується розміру грошового відшкодування моральної шкоди, то останній визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої або позбавлений її можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивачки слід стягнути 6000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Що стосується посилання представника відповідача на ст. 233 КЗпП України про пропущення позивачкою трьохмісячного строку звернення до суду, то такі не можуть буди прийняті до уваги, оскільки відповідно до положень ст.268 ЦК України на вимоги, що випливають із порушених особистих немайнових прав, а також на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Положення ст. 233 КЗпП України застосовуються до трудових спорів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача ДП «Львіввугілля».

Outcome: partial