Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір б/н віл 02 жовтня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] ; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] , безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 903,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. На обґрунтування позову зазначено, що вона є людиною похилого віку та інвалідом І-ї групи. 20 серпня 2018 року їй стало відомо про те, що 24 січня 2018 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було ухвалено заочне рішення, яким з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» була стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 55458,24 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1600 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року (справа № 209/3267/17, провадження № 2-п/209/24/18) було задоволено її заяву про перегляд вказаного заочного рішення суду, заочне рішення від 24 січня 2018 року скасовано. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року (справа № 209/3267/17, провадження № 2/209/1458/18) відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї, [PERSON] , про стягнення заборгованості. Постановою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року (провадження № 22-ц/803/2909/19) рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишено без змін. У постанові Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року було зазначено: «Між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» не укладався кредитний договір № б/н від 02 жовтня 2008 року та вона не отримувала в 2008 році кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Також, позивачем не доведено укладення з відповідачем кредитного договору від 02 жовтня 2008 року, досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору, формування заборгованості саме за вказаним договором, розміру заборгованості та отримання відповідачем від позивача будь-яких коштів, тому підстави для задоволення позовних вимог, встановлені судами відсутні.». Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час вчинення правочину (укладення кредитного договору) вона не була присутньою, волевиявлення на укладення правочину не мала, будь-яких дій чи намірів щодо вчинення правочину не здійснювала. Посилаючись на ст. 202, частини 1-3, 5, 6 ст. 203, ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, ст. 216, постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вважає, що порядок укладення та зміст оспорюваного кредитного договору не відповідає вимогам, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, оскільки вони були укладені без її волевиявлення, що свідчить про недійсність правочину. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, просить звернути увагу на незаконне стягнення з її пенсії на користь АТ КБ «Приватбанк» суми коштів в період розгляду судових справ, чим згідно вимог ст. 22 ЦК України, їй завдано шкоди на суму 903 гривні 72 копійки, з яких: 677,79 грн. стягнуто на користь ПАТ К «Приватбанк», 180,75 грн. - виконавчий збір, 45,18 грн. - витрати на проведення виконавчих дій, і вона просить стягнути з відповідача на її користь всю суму завданої їй шкоди в розмірі 903,72 грн. Крім того, враховуючи незаконні утримання з її пенсії за ініціативою відповідача, вважає, що їй завдано моральної шкоди, що виразилося у сильних душевних хвилюваннях, відсутність сну, нервових нападів, погіршення матеріального стану через недоотримання нею 20% своєї пенсії, яка є єдиним джерелом її доходів, необхідністю юридичної допомоги сторонніх осіб та витрачення часу на відвідування різних державних установ. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює у розмірі 1000 грн. Ухвалою судді від 05 березня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. До розгляду справи по суті від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 33-34). У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення моральної шкоди, бо вважає, що позивачкою не доведено завдання їй відповідачем моральної шкоди та в чому саме полягає завдана відповідачем моральна шкода. Позивачка в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав, вказаних у позовні заяві. Вказала у заяві, що вона не брала гроші у АТ КБ «ПриватБанк». Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк», про дату, час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, але подав відзив на позовну заяву. Виходячи з наведеного, враховуючи те, що представник відповідача подав відзив на позовну заяву, суд, відповідно до ч. 3. ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності позивача, представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 січня 2018 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказаним рішенням суду з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 55458,24 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1600 грн. (а.с. 21). На підставі рішення суду, яке набрало законної сили 24 лютого 2018 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» 05 березня 2018 року було видано виконавчий лист (а.с. 14), який пред`явлений стягувачем на виконання до Дніпровського відділу ДВС м. Кам`янське ГТУЮ у Дніпропетровській області. 29 травня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 56447900 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з пенсії [PERSON] , ІПН [NUMBER] , боргу в сумі 55458,24 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», витрат на проведення виконавчих дій в сумі 155,00 грн. та виконавчого збору в сумі 5545,82 грн., яка 12 червня 2018 року надійшла до відділу з питань виплати пенсій № 5 Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області. Згідно довідки, наданої 16 січня 2020 року начальником відділу з питань виплати пенсій № 5 (а.с. 9), на підставі постанови державного виконавця від 29 травня 2018 року, із пенсії [PERSON] , яка знаходиться на обліку в ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області (Кам`янське об`єднане) і отримує пенсію по інвалідності, в період з липня 2018 року по вересень проводилися утримання в розмірі 20% пенсії, а саме: у липні 2018 року було утримано: 225,93 грн. боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 60,25 грн. - виконавчого збору на користь держави, 15,06 грн. - витрат на проведення виконавчих дій; в серпні 2018 року було утримано: 225,93 грн. - боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 60,25 грн. - виконавчого збору на користь держави, 15,06 грн. - витрат на проведення виконавчих дій; у серпні 2018 року було утримано: 225,93 грн.- боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 60,25 грн. - виконавчого збору на користь держави, 15,06 грн. - витрат на проведення виконавчих дій; а всього було утримано 677,79 грн.- боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 180,75 грн. - виконавчого збору на користь держави, 45,18 грн. - витрат на проведення виконавчих дій. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 вересня 2018 року, за заявою [PERSON] , було скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 січня 2018 року та призначено новий судовий розгляд справи (а.с. 23). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 жовтня 2018 року (а.с. 67-68), відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 55458,24 грн. На вказане рішення суду АТ КБ «ПриватБанк» було подано апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року (а.с. 26-27) рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином у зв`язку із скасуванням заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 січня 2018 року, згодом відпала підстава, за якою АТ КБ «ПриватБанк» набув право на стягнуті з позивачки грошові кошти в розмірі 677,79 грн. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» набув право на грошові кошти позивачки в сумі 677,79 грн. на підставі, яка згодом відпала, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 677,79 грн. підлягають задоволенню. Проте, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 180,75 грн. - виконавчого збору, що були стягнуті на користь держави, та 45,18 грн. - витрат на проведення виконавчих дій, що були стягнуті на користь ДВС, бо ці кошти відповідач не отримував. Згідно ч.2, 5 ст. 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового судового розгляду справи він відмовляє в задоволенню повністю. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторін. Частиною 6 ст. 444 ЦПК України передбачено, що до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем. Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої-третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення суду розглядається судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції (ч.9 ст. 444 ЦПК України). Проте, позивачка при новому розгляді справи після скасування заочного рішення не подавала суду заяву про поворот виконання рішення, тому при ухвалені судом нового рішення від 29 жовтня 2018 року про відмову в позові повністю, не було вирішено питання про поворот виконання заочного рішення суду від 24 січня 2018 року. У справі, яка розглядається судом, позивачка обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно утриманих грошових коштів, хоча мала право звернутися до суду із заявою про поворот виконання заочного рішення суду, під час розгляду якої суд мав би право розглянути питання про повернення позивачці всіх стягнутих з неї грошових коштів, у тому числі виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Але з такою заявою позивачка до суду не зверталася, а тому з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд стягує з АТ КБ «ПриватБанк» тільки отриманні ним грошові кошти в розмірі 677, 75 грн., що були стягнуті з позивачки на підставі заочного рішення суду від 24 січня 2018 року. При розгляді позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № від 02 жовтня 2008, укладеного між Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , суд враховує обставини, які встановлені Дніпровським апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 жовтня 2018 року. Так, Постановою Дніпровського апеляційного суду було встановлено: «На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» було надано: копії заяви [PERSON] від 02.10.2008 року, в якій вона виявляє бажання оформити на своє їм' кредитку "Універсальна" (55 днів пільгового періоду) зі встановленим кредитним лімітом 250,00 грн., базовою відсотковою ставкою на рівні 2,5% в місяць на залишок заборгованості, яка не містить відомостей про строк дії кредитного договору та у якій не конкретизовано, яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем; копія довідки про умови кредитування з використанням кредиткм «Універсальна 55 днів пільгового періоду»; Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, які не підписані [PERSON] ; розрахунок заборгованості за кредитним договором від 02.10.2008 року, згідно якого, станом на 30 вересня 2017 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 55458,24 грн. При розгляді справи, колегія судів апеляційного суду, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, дійшла висновку, що банком не було надано суду доказів укладення з [PERSON] кредитного договору у простій письмовій формі від 02.10.2008 року, оскільки анкета-заява не містить інформації щодо строку дії кредитного договору, а представлені Умови та Правила надання банківський послуг не підписані відповідачем; банком також не надано належних та допустимих доказів отримання [PERSON] кредитних коштів, зокрема, заяву на видачу готівку, меморіального ордеру щодо перерахування коштів в електронному вигляді, тощо. Отже, банком не надано доказів досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо строку дії кредитного договору, терміну повернення кредиту. А тому, враховуючи не надання банком суду доказів, що відповідали б положенням статей 77, 78 ЦПК України, щодо отримання відповідачем тіла кредиту у будь-якому розмірі (платіжні, касові документі тощо); враховуючи також непредставления позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, які були б підписані відповідачем, в редакції, що діяла на час оформлення заяви від 02.10.2008 року, - колегія суддів прийшла до висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факт укладення з [PERSON] кредитного договору від 02.10.2008 року та не доведено його умови. Крім того, при вирішенні справи колегія суддів прийняла до уваги твердження [PERSON] щодо неукладення з позивачем кредитного договору від 02.10.2008 року, які не були спростовані банком, та дійшла до висновку, що позивачем не доведено укладення з відповідачем кредитного договору від 02.10.2008 року, досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору, формування заборгованості саме за вказаним договором, розміру заборгованості та отримання відповідачем від позивача будь-яких коштів.» Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, враховуючи вказані вище встановлені Дніпровським апеляційним судом обставини, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору б/н від 02 жовтня 2008 року недійсним, бо недійсним може бути визнаний тільки укладений між сторонами договір, а апеляційною інстанцією встановлений тільки факт звернення [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою - заявою про надання банківських послуг та зроблений висновок про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факт укладення з [PERSON] кредитного договору від 02.10.2008 року та не доведено його умови. Отже, судом не може бути визнаний недійсним двосторонній правочин, укладення якого не доведено однією із сторін цього правочину через відсутність доказів щодо досягнення домовленості між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то в цій частині позову суд також вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні положення про відшкодування майнової та моральної шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ст. 1167 Цивільного кодексу України. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 31 березня 1995 року № 4 (в редакції Постанови Пленуму Верховного суду N 5від 25.05.2001) зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що грошові кошти були утримані з пенсії позивачки в період з липня по вересень 2018 року на підставі заочного рішення суду від 24 січня 2019 року, яке скасоване 10 вересня 2018 року, та 29 жовтня 2018 року ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Таким чином, стягнення із пенсії позивачки були здійснені під час виконання заочного рішення суду, а після його скасування державний виконавець направив до відділу з питань виплати пенсій № 5 лист про припинення утримання з пенсії [PERSON] боргів, згідно постанови державного виконавця. Після скасування заочного рішення та ухвалення 29 жовтня 2018 року нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, позивачка не зверталася до суду із заявою про поворот виконання рішення. У позові позивачка вказує, що внаслідок незаконних утримань з її пенсії за ініціативою АТ КБ «ПриватБанк» їй було завдано значної моральної шкоди, що виразилася у душевних стражданнях, відсутності сну, нервових приступів. Проте, суд вважає, що дії відповідача щодо утримань з пенсії позивачки грошових коштів не були протиправними, бо грошові стягнення з пенсії позивачки проводилися згідно заочного рішення суду, яке згодом було скасованенабрало законної сили, а докази на підтвердження спричинення їй моральної шкоди будь-якими іншими діями відповідача, позивачкою суду не надані. Отже, суд у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачка при зверненні до суду з цим позовом була звільнена від сплати судового збору, згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial