Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Адвокат Губко Богдан Валентинович, який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що у квітні 1992 року [PERSON] та на той час її законним чоловіком [PERSON] було розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Даний будівельний паспорт був виготовлений головним архітектором Рахівського району, М.Я. Кравчук. Передумовою виготовлення будівельного паспорта на забудову земельної ділянки було прийняте рішення восьмої сесії двадцять першого скликання Кобилецько-Полянської селищної ради народних депутатів від 17.02.1992 про виділення [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки розміром 0,07 га для будівництва індивідуальних житлових будинків та господарських споруд. Розробивши відповідні документи, які вимагалися на той час, [PERSON] та [PERSON] , разом, збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт завершеного будівництва засвідчено виготовленим технічним паспортом на будинок інженером інвентаризації нерухомого майна [PERSON] сертифікат АЕ №004106. В технічному паспорті зазначено, що даний об`єкт є житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа якого становить 133,53 м.кв. Згідно характеристики будівель і споруд, складовими частинами є житловий будинок, літня кухня, гараж. Даний будинок є завершеним будівництвом та збудований у червні 1992 року. Доказами того, що забудовниками вищезазначеного будинку є [PERSON] та [PERSON] є довідка Кобилецько-Полянської селищної ради №1806 від 29.11.2018. У зв`язку із сімейними обставинами, [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають вже тривалий час, а їхній шлюб розірвано згідно рішення Рахівського районного суду №305/1920/17 від 02.03.2018. Вищезазначений будинок [PERSON] та [PERSON] збудували разом, під час шлюбу і тому кожен є співвласником даного будинку. 06.12.2019, [PERSON] , через свого представника звернулася до державного реєстратора Петращука Івана Васильовича із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з метою здійснення державної реєстрації будинку за адресою: [ADDRESS] за нею та її колишнім чоловіком [PERSON] , як об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, державний реєстратор не здійснив державної реєстрації майна, а натомість видав рішення про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень №50091866 від 09.12.2019, роз`яснивши, заява про реєстрацію будинку на праві спільної сумісної власності мусить бути подана одночасно всіма співвласниками. З метою досудового врегулювання спору, 10.12.2019 представником позивача було надіслано лист відповідачу з проханням спільно звернутися до державного реєстратора з заявами про реєстрацію житлового будинку, як це вимагає законодавство. Однак, відповіді на даний лист отримано не було. Також не було жодної відповіді і на повторний лист відповідачу від 26.12.2019. Так, як позивач з відповідачем фактично побудували будинок спільно, однак тепер шлюб між ними розірвано та припинено будь-які відносини, контакту вони не підтримують, тому це створює позивачці проблеми в подальшій державній реєстрації майна та розпорядженні своєю власністю. На підставі наведеного просила визнати, що житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами загальною площею 133,53 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визначити, що частки у спільній сумісній власності є рівними по 1/2 частині за кожним. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 18.05.2020 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.11.2020 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 17 лютого 2021 року. Позивач [PERSON] та її представник, [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення. Про причину неявки суд не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Відзив на позов не подавав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Вивчившита дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, взявши до уваги відзив відповідача,суд, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, укладеному 16 листопада 1982 року у виконавчому комітеті Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №15. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/1920/17 від 02.03.2018, шлюб між сторонами, [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка, [PERSON] , ініціюючи позов до суду, зазначає, що вона не має можливості здійснити державну реєстрацію на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , через небажання відповідача звернутися до державного реєстратора з заявою про реєстрацію житлового будинку. Судом встановлено, що рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання від 17 лютого 1992 року громадянам [PERSON] та [PERSON] відведено у довічне успадковане володіння земельну ділянку, площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS] . Цим же рішенням, вищевказаним громадянам надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських споруд та зобов`язано їх виготовити у головного архітектора району Будівельний паспорт. У квітні 1992 року головним архітектором Рахівського району, [PERSON] громадянам [PERSON] та [PERSON] було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Під час перебування в шлюбі, у 1992 році, сторони на вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] побудували житловий будинок загальною площею 133,53 кв.м., житловою площею 18,10 кв.м., літню кухню та гараж, що стверджується технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] . Доказом того, що забудовниками житлового будинку [ADDRESS] , являються сторони по справі [PERSON] та [PERSON] , є довідка №1806, видана 29.11.2018 виконавчим комітетом Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області. Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні відомості про реєстрацію права власності на будинок чи прийняття його в експлуатацію. Більше того, з вищевказаної довідки вбачається, що у сторін відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] , 06.12.2019 зверталася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно, Рахівської міської ради Закарпатської області, [PERSON] №50091866 від 09 грудня 2019 року, позивачці відмовлено у державній реєстрації житлового будинку, оскільки такий являється спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного із співвласників не визначені, а іншим співвласником не подано заяви про реєстрацію житлового будинку. Згідно ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Оскільки будівництво об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого за адресою: [ADDRESS] , здійснено сторонами у період перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності не спростована, тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. За змістом частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Системне тлумачення категорій "об`єкт нерухомого майна" (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.350 та ст.351 ЦК України) та та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2019 року по справі № 308/2695/16-ц. За таких обставин, суд, вважає, що наявні правові підстави для визнання спірного майна, об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] З приводу визначення часток у спільній сумісній сумісній власності, судом встановлено наступне. Згідно норм глави 26 розділу І книги третьої Цивільного кодексу України, спільна власність - це власність декількох (двох і більше) осіб на один об`єкт. Якщо при цьому частки кожного із співвласників визначені, то це спільна часткова власність, а якщо частки не визначені - спільна сумісна власність. У разі, якщо мова йде про розподіл саме майна, то в цьому випадку потрібно керуватись правилами поділу об`єкта в натурі або виділу частки об`єкта в натурі, виключно за умови технічної можливості таких дій (статті 364, 367, 370, 372 ЦК України). У результаті таких процедур формуються, як мінімум два нових об`єкта зі своїми характеристиками, адресами, а право спільної сумісної власності змінюється або взагалі припиняється. У відповідності до ст.ст.355,368 ЦК України, спільна сумісна власність - це вид спільної власності, при яких частки співвласників не визначені. Питання про визначення часток у спільній сумісній власності постає, як правило, тоді коли один із співвласників бажає розпорядитись належною йому часткою. При цьому, ЦК України не містить норми, які б прямо регулювали укладення договору про визначення часток у спільній сумісній власності. У кодексі наявні лише норми, що регулюють виділ частки в натурі та поділ майна в натурі (ст.ст. 370, 372 ЦК України). Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Натомість, позивачем не ставиться вимога про поділ спільного сумісного майна в натурі та виділу конкретної частини будинку та надвірних споруд, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визначення часток у спільній сумісній власності рівними по 1/2 частині за кожним (ідеальних часток) є передчасною та такою що не підлягає задоволенню. Питання про відшкодування судових витрат, позивачем та його представником не ставилося.

Outcome: partial