Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

18.05.2020 р. до Святошинського районного суду м.Києва з первісним позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14 липня 2020 рокувідкрито провадження по справі. 11.09.2020 р. позивач звернулась до суду з заявою про зміну предмету позову. 12.01.2021 р. [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування Заслухавши думку сторін по справі, судом ухвалено приєднати до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. Відповідно до ухвали від 27.01.2021 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, направила до суду представника з належним чином формленими повноваженнями. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом підтримав, проти задоволення зустрічних позовних вимог не заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, через канцелярію суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримали, проти задоволення первісного позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18.01.2002 Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] 23.12.2009 року взяла прізвище чоловіка і стала [PERSON] . 14.08.2003. в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] , ними була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим №2904. Як зазначає позивач, 14.08.2003 року в період перебування [PERSON] в шлюбі з [PERSON] між останньою, її матір`ю - [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстрованим №2901, згідно п.1 якого [PERSON] та [PERSON] продали належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . Згідно вказаного договору продаж квартири вчинено за 8010 грн. Та в той же день, після продажу вищезазначеної квартири та відповідно отримання коштів від продажу квартири [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01.08.2012 шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори 01.08.2012 за реєстровим № 7-278. яким заповів квартиру своїм синам - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці за заповітом, після смерті батька [PERSON] прийняли спадщину шляхом звернення з заявами про прийняття спадщини до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, в результаті чого державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 1458/2013. 16.08.2018 померла [PERSON] . Оскільки відповідачі за первісним позовом не є її синами, то вони не можуть виступати суб`єктами правовідносин, що виникають внаслідок відкриття спадщини після її смерті, тобто не можуть належати до спадкоємців за законом. На момент смерті місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №11035388 від 14.11.2019 року, однак фактично [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва №3617668 від 05.06.2019 року. Спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру №60189351 від 14.05.2020 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] була рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується посвідкою про народження № [NUMBER] , свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , листом Брусилівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану №631/9.3-23 від 11.07.2019 року та записом акта про народження №13 від 30.04.1937 року. Оскільки, [PERSON] хоч і набула право власності на спадкове майно 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яке залишилось після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проте за життя не встигла оформити право власності на це майно у встановленому законом порядку. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом, з подальшим його уточнення та просила суд, встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] за однією адресою на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] загальною площею 47,10 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., становить 2/3 частини та визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 47,10 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м, в порядку спадкування після смерті [PERSON] яка померла [INFO] . 14.05.2020 року [PERSON] яка є спадкоємцем [PERSON] , яка може бути спадкоємцем [PERSON] , через свого представника звернулася до відповідачічв з цивільним позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування, за яким вони не можуть бути належними відповідачами. Але 08.12.2020 року [PERSON] змінила предмет позову шляхом подачі уточненої позовної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування, що призвело до виникнення спору щодо визначення складу спадщини, яка відкрилась як після [PERSON] так і після [PERSON] 12.01.2021 року відповідачі за первісним позовом звернулись до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просили визнати, що частка [PERSON] який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] загальною площею 47,10 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., становить Ѕ частину, визнати за [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та визнати за [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на користь позивачів за зустрічним позовом судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. В обгрунтування позовних вимог, позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що [INFO] [PERSON] помер їх батько. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори 01.08.2012 за реєстровим № 7-278. яким заповів Квартиру своїм синам - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що За загальними правилами частини другої статті 372 ЦКпри поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Ч. 1 ст. 1217 ЦК України встановлює, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Отже, основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Зазначені конституційні положення кореспондуються з положенннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом частини третьої даної статті однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права. В абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція) передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права(п. 42 рішення у справі «Ентрік проти Франції» від 22 вересня 1994 року). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (п.50 рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (рішення у справах «Компанія «Анхойзер Буш» проти Португалії», п.83, «Кузнєцов та інші проти Росії», пп. 70-74 і 84 від 11 січня 2007 року), «Педурару проти Румунії», (п. 98, 2005), «СовтрансавтоХолдинг» проти України» (пп. 79, 97 і 98, 2002VII), «Беєлєр проти Італії» ( п. 108, ECHR 2000I), «Кушоґлу проти Болгарії» (пп. 50-52), а також рішення у справі «Цирліс і Кулумпас проти Греції» від 29 травня 1997 року, 1997III, пп. 59-63). Таким чином, оцінюючидокази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючиналежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд вважає, що заявлені вимоги зустрічного позову підлягають до задоволення, а вимоги основного позову слід задовольнити часткового в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спадкового майна. На підставі викладеного та

Outcome: partial