Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] 08.01.2014р. звернувся до суду з дійсним позовом, вказуючи, що має стаж роботи 20 років в умовах впливу шкідливих факторів в галузі вугільної промисловості, в тому числі на ПАТ «Орендне підприємство «Шахта «Жданівська», відповідача у справі. Вказує, що під час виконання своїх службових обов'язків він отримав професійне захворювання, та згідно Акту про розслідування професійного захворювання від 11.07.2013р. встановлений основний діагноз - каніотуберкульоз: силікатоз, вузелкова форма 1/1, р/р. залишкові зміни туберкульозної хвороби в SI-SII у вигляді вогнищ. Ускл. Емфізема легенів. Легенева недостатність першого-другого ступеня. Відповідно зазначеного Акту від 11.07.2013р причиною професійного захворювання встановлено: перевищення ГДК по пилу до 80-100% часу зміни. Зазначає, що згідно довідки від 30.07.2013р йому встановлено втрату професійної працездатності 30% та третю групу інвалідності. Свій позов мотивує тим, внаслідок отриманого професійного захворювання він постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, відчуття браку повітря, болі в грудній клітці, запаморочення. У зв'язку з тим, що надалі йому все важче знаходити в собі сили для боротьби з наслідками отриманого захворювання, у нього підвищується дратливість, та у нього постійний подавлений та пригноблений стан. Все це потребує від нього додаткову організацію укладу свого життя, що суттєво спричиняє моральні страждання. До теперішнього часу йому відшкодовано лише розмір матеріальної шкоди, завданої професійним захворюванням, тому, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р та ст.ст.153, 2371 КЗпП, просив стягнути з відповідача на свою користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 323грн, із розрахунку: 13 764грн (розмір, що дорівнює мінімальній заробітній платі за один рік, що діє на початок року подання позову - 1147грн х 12міс) х 1 х 0,75 (як працівник підприємства з небезпечними умовами праці) х 1 х (1-0) = 10 323грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та суду надав пояснення, зазначені у позові. Представник позивача - [PERSON] підтримав вимоги позову [PERSON] та в суді надав пояснення, аналогічні поясненням останнього. Представник відповідача ПАТ «Орендне підприємство «Шахта «Жданівська» - Топоровська С.О. вимоги позову визнала частково, суду показала , що у супереч з п.1.13 «Порядку складання та вимоги до санітарно-гігієничної характеристики умов праці», затвердженого наказом МОЗ № 614 від 13.12.2004р. складання акту розслідування хронічного захворювання не є доказом 100% вини у спричиненні професійного захворювання, так як розслідування хронічного захворювання відбувається на підставі «Порядку проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» від 30.11.2011р № 1232, який визначає не вину у професійному захворюванні, а процедуру розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань, аварій, що сталися з працівниками на підприємстві і коли хворий працював на кількох підприємствах, де були умови для розвитку професійного захворювання, або за кількома професіями, під час роботи за якими були умови для розвиту цього захворювання, повідомлення за формою П-3 надсилається на останнє підприємство, де працював за професією, під час роботи за якою були умови для розвитку професійного захворювання. В даному випадку акт розслідування професійного захворювання був складений за участю ПАТ «ОП «Шахта «Жданівська» по професії - прохідник. Зазначає, що із інформаційної довідки про умови праці № 992 від 10.06.2013р вбачається, що позивач працював у шкідливих умовах 20 років 4 місяця 4 дня, з яких: в ПАТ «ОП «Шахта «Жданівська» - 2 роки 5 місяців 13 днів; в ш/у «Ясиновське» - 2 роки 8 місяців 5 днів; у «Шахта «Зуївська» - 13 років 9 місяців; у ТОВ ПТФ «Маквест» - 7 місяців 9 днів; у «Шахта «Буланівська» - 4 місяців; у «Шахта Полтавська» - 10 місяців 26 днів. Посилаючись на п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р, вважає, що винними у розвитку професійного захворювання є і ш/у «Ясиновське», «Шахта «Зуївська», ТОВ ПТФ «Маквест», «Шахта «Буланівська», де позивач пропрацював більш тривалий час - майже 18 років. Тому відшкодування моральної шкоди особі у разі заподіяння цієї шкоди кількома особами, відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них, а якщо моральна шкода заподіяна спільно - визначається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Отже, враховуючи загальний стаж в умовах шкідливих факторів - 20 років 4 місяця 4 дня, (з них стаж роботи на підприємстві відповідача - 2 роки 5 місяців 13 днів) відсоток відпрацьованого часу на підприємстві відповідача складе 11,93%. Враховуючи судову практику по даній категорії справ, відсоток відпрацьованого часу на підприємстві відповідача - 11,93% та ступень втрати працездатності - 30%, вважає, що розмір моральної шкоди не може перевищувати 1 100грн та з використанням розрахунку, який викладений в позові, моральна шкода буде складати 1231,53грн, із розрахунку: 13 764 х 0,1193 (відсоток відпрацьованого часу у відповідача по відношенню до загального стажу роботи у шкідливих умовах) х 1 х (1-0)= 1231,53грн. Крім того, зазначила, що на час встановлення професійного захворювання, позивач з серпня 2010р не працював та з 28.02.2010р перебуває на пенсії за віком. За втрачені відсотки працездатності позивач отримує страхові виплати, а при першій встановленій стійкій втрати працездатності - отримав одноразову допомогу. Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 30.07.2013р позивач не визнаний повністю непрацездатним, він може виконувати роботу відповідно до трудових рекомендацій. Таким чином, вважає розмір моральної шкоди, зазначеній у позові - 10 323грн завищеним та таким, що не враховує відсоток вини відповідача. Також, зазначила, що умови праці відповідача відповідають вимогам законодавства та вважаються нормальними для шахти. Роботи, пов'язані з підземними умовами є важкими та шкідливими і працівники, зайняті на цих роботах, мають право на пільги та компенсації. Позивач пішов на роботу з важкими та шкідливими умовами праці і працював на них тривалий час добровільно, хоча і знав про наслідки. Крім того, підприємство відповідача на даний час знаходиться у край важкому фінансовому стані (заборгованість по заробітній платі, заборгованість перед державними фондами, труднощі зі збутом вугільної продукції, тощо), а стягнення моральної шкоди та ще у великих розмірах, ще більше загостріть фінансовий стан підприємства. Просить у разі відсутності підстав для відмови у задоволені позову, врахувати незначний час роботи позивача на підприємстві відповідача, наявність ознак професійного захворювання на час працевлаштування та тяжкий фінансовий стан підприємства, й задовольнити позов частково не більше 1231,53грн. Вислухавши пояснення позивача представників сторін, дослідивши докази у справи в їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Судом встановлено, що останнє місце роботи позивача [PERSON] - в «Шахта «Жданівська» ПАТ «Орендне підприємство» з 19.03.2008р., в якості проходчиком підземним 5 розряду та він 31.08.2010р. був звільнений з переходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6-8), має загальний стаж праці 32 роки 5 місяців, стаж роботи за професією - 20 років 4 місяця 4 дня, стаж роботи у цеху в умовах впливу шкідливих факторів - 20 років 8 місяців 23 днів (а.с.10 зворот). З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11 липня 2013 року ПАТ «Орендне підприємство «Шахта «Жданівська» вбачається, що загальний стаж роботи [PERSON] 32 роки 5 місяців, з них 20 років 8 місяців 23 днів - в умовах впливу шкідливих факторів. Професійне захворювання виникло за обставинами: обумовлені впливом промислового фактора до 80-100% часу робочої зміни; причинами виникнення професійного захворювання - перевищення ГДК по пилу (16-68; 190 мг/м3, при ГДК 2,4 мг/м3) до 80-100% часу зміни (а.с.10). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» від 05.07.2013р [PERSON] встановлено діагноз - каніотуберкульоз: силікатоз, вузелкова форма 1/1, р/р. залишкові зміни туберкульозної хвороби в SI-SII у вигляді вогнищ. Ускл. Емфізема легенів. Легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с.11-13). Відповідно до довідки МСЕК від 30.07.2013р., у [PERSON] з 30.07.2013р виявлена втрата професійної працездатності на 30% по професійному захворюванню (а.с.11). Таким чином, вищевказані докази свідчать про те, що під час виконання трудових обов'язків позивач отримав каніотуберкульоз, легеневу недостатність першого-другого ступеня, як професійне захворювання внаслідок шкідливих виробничих факторів на підприємстві відповідача. Застосовуючи норми процесуального та матеріального права суд, виходить з наступного: Право на отримання щомісячної страхової виплати у разі настання страхового випадку виникає в потерпілого, застрахованого відповідно до Закону України від 23 вересня 1999р. № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) вперше стійкої втрати професійної працездатності за цим страховим випадком. Відповідно до вимог ст.173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1- 1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999р. № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до ст.2 КЗпП України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. Згідно зі ст.153 КЗпП України та Закону України "Про охорону праці" на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно зі ст.32 Гірничого закону України власник (керівник) гірничого підприємства забезпечує проведення гірничих робіт та охорону праці відповідно до вимог законів України, інших нормативно-правових актів, а також правил безпеки, правил технічної експлуатації, єдиних правил безпеки при підривних роботах. Законом України від 23 лютого 2007р. № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, а також виключено ч.3 ст.34 Закону № 1105-XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. У рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004р. в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач [PERSON] в період виконання трудових обов'язків на підприємстві відповідача, що відноситься до вугільної промисловості і характеризується підвищеним рівнем небезпеки, отримав професійне захворювання, в результаті чого, йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності 30% з 30.07.2013 року, що свідчить про наявність у позивача моральних страждань, у зв'язку з поступовим погіршенням стану його здоров'я, порушенням життєвих зв'язків, постійного фізичного болю від захворювання, незручності та дискомфорту, що стали наслідком захворювання, наявність душевних страждань внаслідок незворотності втрати здоров'я. Наявність у позивача професійного унеможливлює виконувати ним тяжкої фізичну працю, відтак він позбавлений реалізації свого права на працю, заробляти достатні кошти для утримання родини, і вимагає від нього докладання додаткових певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди, обов'язок із відшкодування якої покладений на відповідача. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті профзахворювання, бере до уваги характер і тривалість моральних страждань, які полягають у незворотній втраті здоров'я, враховує принципи розумності і справедливості, ступінь втрати ним професійної працездатності -30%, а також те, що моральна шкода є умовним поняттям і її визначення не піддається математичним формулам. При визначені розміру моральної шкоди суд бере також до уваги і тривалість часу роботи позивача на підприємстві відповідача, матеріальне становище відповідача. З урахуванням наведених обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 7 500 гривень. Такий розмір відшкодування суд вважає розумним і справедливим. З цих підстав, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме в розмірі 7 500грн. В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: partial