Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

06.11.2019р. [PERSON] через свого представника - адвоката Лихопьока Д.П. (діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 11.01.2017р. і довіреності від 07.02.208р. - а.с. 15, 16) звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири, припинення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, зобов`язання повернути квартиру, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. (а.с. 1-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 07.1.2019р. відмовлено позивачеві у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору і позовну заяву залишено без руху (а.с. 19-20). Позивач 18.11.2019р. повторно звернувся із клопотанням про відстрочення судового збору, надавши відповідні докази майнового стану (а.с. 23-25), усунувши таким чином недоліки позовної заяви, у зв`язку із чим ухвалою судді Наумової О.С. від 18.11.2019р. відкрито провадження по справі і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 26-27). Ухвалою суду від 11.12.2019р. за клопотанням представника позивача витребувано докази - витребувано від СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області матеріали кримінального провадження № 12018040650000374, внесеного до ЄРДР за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України, які надійшли до суду 22.01.2020 (а.с. 33-34, 48 -96). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.11.2017р. він уклав зі [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого передав у власність відповідача квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Означену квартиру позивач набув у спадщину від матері. З метою економії витрат на її утримання мав намір обміняти квартиру, тобто продати цю квартиру і придбати однокімнатну. У вирішенні цього питання позивачеві допомагав [PERSON] , з яким він познайомився за деякий час до оформлення правочину. Той надавав позивачеві консультації, шукав покупців, пропонував варіанти однокімнатних квартир, на один з яких позивач погодився. [PERSON] знайшов покупця - відповідача [PERSON] , організував візит до нотаріальної контори для оформлення правочину. Перебуваючи в офісі нотаріуса, 17.11.2017р. [PERSON] запевнив, що всі необхідні документи ним підготовлені і позивач має лише підписати договір, що позивач і зробив, впевнений, що за попередньою домовленість відповідач віддасть кошти за квартиру. Водночас, при підписанні договору позивач не звернув увагу на п. 3 договору, згідно з яким продаж за домовленістю сторін вчиняється за 687 300,00 грн., які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до оформлення цього договору через ПАТ «Комерційний банк «Аккордбанк» 09.11.2017р. Кошти позивач не отримував ні до ні при підписанні ні після укладення договору купівлі-продажу, ані готівкою, ані через банківську установу. Наявність інформації про розрахунок через «Акордбанк» у тексті договору він сприйняв як вимогу законодавства про обмеження готівкового обігу. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Позивач вважав, що при укладанні договору він знаходився під певним психологічним впливом, його було введено в оману, в результаті чого він помилився щодо механізму розрахунку за квартиру, грошових коштів за квартиру не отримував. На день подання позову позивача знято з реєстрації й виселено з квартири, іншого житла він не має, тому змушений мешкати на автостоянці або у знайомих. Також вказав, що вже звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійним. Рішенням Жовтневого районного суду м. від 26.12.2018р. по справі №201/1419/18 позовні вимоги задоволено, але постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.09.2019р. рішення суду першої інстанції скасоване, у задоволенні позову відмовлено. Під час розгляду цієї справи було встановлено той факт, що позивач не отримував грошових коштів, про якій йдеться у п. 3 договору. Отже, відповідачем не виконані істотні умови договору в частині сплати грошових коштів в розмірі 687300,00 грн. Крім того, зауважив, що в провадженні Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження № 12018040650000374 від 10.02.2018р. за фактом вчинення шахрайських дій у відношенні [PERSON] . Досудове розслідування за вищевказаним фактом триває. На підставі викладеного, просив розірвати договір купівлі-продажу від 17.11.2017 р., визнати за собою право власності на квартиру, зобов`язати відповідача повернути квартиру. Представник позивача - адвокат Лихопьок Д.П. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити (а.с. 125). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд судом даної справи, який неодноразово викликався за відомою адресою реєстрації (а.с. 30), а також шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади - в судові засідання, призначені на 11.12.2019р., 21.01.2020р., 27.01.2020р., 25.02.2020р., 16.03.2020р., 21.04.2020р. (а.с. 42-43, 103, 120-121) жодного разу в судові засідання не з`явився. Від представника відповідача - адвоката Сазонової М.О. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12.02.2020р. - а.с. 107) неодноразово надходили заяви про відкладення розгляду справи - 24.02.2020р., 16.03.2020р., 21.04.2020р. - на ел.адресу суду (а.с. 111, 115, 124). При цьому, від самого моменту ознайомлення представником відповідача з матеріалами справи 13.02.2020р. (а.с. 106) й на момент винесення рішення судом (протягом більше ніж двох місяців), ані відповідач ані його представник не скористалися правом на надання відзиву на позов. Варто відзначити, що і у зв`язку із запровадженням особливого режиму роботи суду з 19.03.2020р. на період дії карантину, сторони не були обмежені у доступу до правосуддя та мали можливість скористатися процесуальними правами, надавши відповідні процесуальні документи через канцелярію або ж на відповідну електронну адресу суду. Від представника Третьої дніпровської державної нотаріальної контори двічі надходили заяви про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори (а.с. 44, 123). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, з огляду на приписи ч. 1 ст. 130 ЦПК України, відповідач і його представник вважаються такими, що повідомлені про розгляд справи належним чином, ознайомившись з матеріалами справи, були обізнані про наявність спору, віднесеного на розгляд суду, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1994р. і свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.08.2017р. позивачеві [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] (а.с. 63, 90-91). 17.11.2017р. [PERSON] уклав зі [PERSON] договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., зареєстрований у реєстрі за № 3-1137 (а.с. 10). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 23.09.2019р. право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до п. 3 вказаного договору купівлі-продажу продаж за домовленістю сторін вчиняється за 687 300 грн., які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до оформлення цього договору через ПАТ «Комерційний банк «Аккордбанк» 09 листопада 2017 року. Як видно з витребуваних судом матеріалів кримінального провадження № 12018040650000374 від 10.02.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, воно розпочате за заявою [PERSON] 09.02.2018р. Поставною слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.03.2018р. [PERSON] визнано потерпілим у кримінальному провадженні (а.с. 59). Під час допиту у якості потерпілого 14.03.2018р. [PERSON] надав детальні показання про те, що за адресою [ADDRESS] , він мешкав все життя спільно з матір`ю з 1986 року. Квартира була оформлена на матір [PERSON] , яку вона отримала від діда. [INFO] матір померла у віці 91 рік. Після її смерті [PERSON] вступив у спадщину як єдиний спадкоємець. У червні 2017 року він випадково на ж/м Тополь-1 зустрів чоловіка, який був на транспортному засобі «Мерседез Бенз» [NUMBER] , позашляховик, який спитав його чи шукає він роботу, запропонував допомогу, почав спілкуватися на різні теми. У [PERSON] з цим чоловіком на ім`я [PERSON] склалися дружні стосунки, вони обмінялися мобільними телефонами. Через неділю [PERSON] подзвонив йому на мобільний телефон, знов заговорив, почав у питати про віру, оскільки потерпілий є дияконом у православних церквах. [PERSON] допомагав з оформленням квартири, швидко робив необхідні документи, чому він це робив - потерпілий не розумів, вважав [PERSON] своїм другом. У серпні 2017 року він повністю оформив право власності на квартиру за собою. У зв`язку з тим, що потерпілий мав двокімнатну квартиру і вважав, що вона йому не потрібна, [PERSON] запропонував розміняти його квартиру на однокімнатну з доплатою за другу кімнату. Для чого возив його на своєму авто по різним квартирам і вони обирали варіанти. Потерпілий (позивач) зупинився на квартирі, яка знаходилась також на [ADDRESS] , коштувала 16 300 доларів. [PERSON] сказав, що для оформлення квартири потрібно поїхати до «його нотаріуса», який знаходився на [ADDRESS] . 17.11.2017р. він спільно зі [PERSON] приїхав до нотаріуса [PERSON] з метою оформлення договору купівлі-продажу квартири за 687 300 грн. Потерпілий хотів після отримання грошових коштів придбати іншу квартиру. У нотаріуса в кімнаті знаходились він (потерпілий [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] (покупець) і ще двоє невідомих чоловіка. [PERSON] постійно його квапив, не давав читати договір, ввів його в оману. [PERSON] швидко поставив на договорі підписи, який засвідчив нотаріус. Потім прочитав детально договір і побачив, що у п. 3 договору зазначається, що він ( [PERSON] ) отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 687 300 грн., які він мені сплатив до оформлення цього договору через ПАТ «Комерційник банк «Аккордбанк» 09.11.2017р. Він дуже здивувався та спитав у нотаріуса - де гроші, на що [PERSON] відповіла, що вона не видає суму яка перевищує 49 000 грн. і йому потрібно звертатись до банку. Однак, у цьому банку потерпілий ніколи клієнтом не був, гроші не отримував. Коли вони вийшли від нотаріуса, потерпілий сів в авто до [PERSON] і той довіз до пр. Кірова, потерпілий нічого не розумів, [PERSON] нічого так і не пояснив, на дзвінки не відповідав, тоді потерпілий зрозумів, що це шахрай. 18.11.2017р. після роботи [PERSON] прийшов до своєї квартири і побачив, що там чужі люди, подзвонив до поліції. По приїзду патруля, люди, які знаходились у квартирі, викликали власника. Приїхав раніше незнайомий чоловік та показав документи на право власності. 19.11.2017р. він знов прийшов до квартири, але побачив, що його речі вже знаходились на вулиці. Постановою слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.03.2018р. квартиру визнано речовим доказом (а.с. 75). 15.03.2018р. слідчий звернувся до слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про арешт майна. За даними з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018р. по справв № 204/2095/18 накладений арешт на квартиру. Постановою слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.07.2019р. кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с. 92-93). Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019р. по справі № 204/7466/19 скасована постанова слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.07.2019р. про закриття кримінального провадження (а.с. 94-96). Встановлено, шо рішенням Жовтневого районного суду м. від 26.12.2018р. по справі №201/1419/18 був визнаний недійсним укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 листопада 2017 року, засвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., реєстровий номер 3-1137. Під час розгляду вказаної справи в суді першої інстанції позивач стверджував, що коштів за квартиру він ні особисто ні через банк не отримував, а представник відповідача не заперечував проти того, що розрахунок коштів по договору купівлі-продажу [PERSON] проводив не через банк. Проте поставною Дніпровського апеляційного суду від 26.09.2019р. рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації речових прав - відмовлено (а.с. 13-14). Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відсутні обставини, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А доводи позивача про те, що він фактично не отримав грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу відповідно до ст.ст. 229, 230 ЦК України, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність. Як видно з рішення суду апеляційної інстанції, судом серед іншого встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2017р. [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 687 300,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю в безготівковій формі до підписання цього договору. Згідно з наявною у матеріалах справи відповіддю голови правління ПуАТ «Акордбанк» в ГУ НП в Дніпропетровській області від 12.02.2018р. - фінансова операція між [PERSON] та [PERSON] від 09.11.2017р. по сплаті грошових коштів у сумі 687 300 грн. за квартиру згідно договору у банку не мала місця. Рахунки жодним із цих громадян у банку не відкривалися (а.с. 12). Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не були виконані умови договору щодо сплати коштів за отриману у власність квартиру у розмірі 687 300,00 грн. Згідно із п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем доведений факт істотного порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . При цьому, перебуваючи у нотаріуса позивач не міг пересвідчитися у тому, що за відчужену квартиру, грошові кошти через банківську установу йому не надходили 09.11.2017р., адже підписав запропоновану нотаріусом редакцію договору 17.11.2017р. У підготовленому ОБСЄ науково-методичному посібнику «Застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя» розкривається питання Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод. Так, щоб скористатися захистом статті 1 Першого протоколу особа повинна мати хоч якесь право, передбачене національним законодавством, яке може вважатися правом власності з точки зору Конвенції. Цей момент ілюструється розглядом Судом багатьох заяв. Як і поняття «цивільних прав і обов`язків», концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи Суд повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, який захищається цією статтею. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами, зокрема, були: - нерухомість, зокрема, маєтки (« Колишній Король Греції та інші проти Греції», заява № 25701/94, рішення від 23 листопада 2000 р.), земельна ділянка та будинок, будинки («Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52) та інша нерухомість; - прибутки, що випливають з власності, зокрема, орендна плата (рента), передбачена договором, добровільно укладеним відповідно до законодавства («Мелахер та інші проти Австрії», заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р.); - інше «майно», що «становить економічну цінність», зокрема, необхідні для здійснення підприємницької діяльності дозволи чи ліцензії (cправа «Тре Тракторер Актіболаґ» проти Швеції», рішення від 7 липня 1989 року, серія A, № 159). Отже, поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення. Це, насамперед, означає, що національне законодавство держав-учасниць Конвенції не може вважатися остаточним при з`ясуванні його змісту, проте Суд може визнати за доцільне застосувати національне законодавство. Водночас, це передбачає обізнаність - насамперед, на національному рівні - з позицією Суду щодо тих чи інших питань. Особливо зазначена проблема є актуальною, коли підхід Суду є більш широким, аніж у національного законодавця. Суд приходить до висновку, що відчужуючи квартиру на користь відповідача, мав правомірні очікування у вигляді отримання грошових коштів від продажу майна. З цією метою він укладав саме договір купівлі-продажу, а не будь-який інший правочин (дарування, міни, оренди тощо). Тому право позивача, яке порушене внаслідок не отримання такого правомірного очікування підлягає захисту судом. Порушення [PERSON] договору купівлі - продажу є істотним порушенням, оскільки [PERSON] під час укладення договору розраховував на оплату у розмірі 687 300,00 грн. й не мав наміру передавати у власність покупця квартиру безоплатно. Тобто, [PERSON] позбавився як майна так і коштів за майно, на що розраховував при укладанні договору від 17.11.2017р., що є істотним порушення договору за ст. 651 ЦК України, в зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для розірвання вказаного договору та повернення предмету договору позивачеві. Вимоги позивача про визнання за ним права власності не є належним способом захисту порушеного права, оскільки позивач до цього був власником майна, тому його право поновлюється шляхом розірвання договору і зобов`язання відповідача повернути отримане за цим добором майно, що в свою чергу є підставою для внесення відповідних записів до державних реєстрів. Захищаючи право позивача, суд вважає за необхідне поновити запис про право власності позивача, що не є виходом за межі позовних вимог у розумінні ч. 2 ст. 264 ЦПК України. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачеві будо відстрочено судом сплату судового збору, у зв`язку із задоволенням позову частково, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial