Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з уточненою позовною заявою, яка була прийнята судом, до [PERSON] про поділ майна подружжя. В позові вказав, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 17.02.2001 року по 08.08.2012 року. Під час шлюбу ними було придбано майно, а саме: ліжко двоспальне вартістю 200 грн., шафа з антресолями з 3 дверцятами вартістю -200 грн.; кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.; пилесмок Філіпс 1500 вт (миючий) вартістю 500 грн., передпокій з дзеркалом вартістю 600 грн., стінка-буфет з платтяною шафою вартістю 600 грн., телевізор кольоровий LG, діагональ 51 см. вартістю 600 грн.; крісло - ліжко вартістю 300 грн., диван розкладний вартістю 400 грн., стіл письмовий комп'ютерний 1500 грн., кондиціонер БК-1500-300 грн., морозильна камера об`ємом 250 літрів - 1000 грн., акваріум 150 л.- 200 грн., душовий бокс L=150 см., умивальник з дзеркалом (Мойдодир), пральна машинка LG 5 кг. унітаз все на загальну суму 10 000 грн., меблі кухонні 2 500 грн., холодильник «Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний вартістю 4000 грн., мікрохвильова піч 21 л. вартістю 350 грн., телевізор «Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500 грн., газова плита Гретта вартістю 1 200 грн., постільна білизна. Крім того, позивач вказує на те, що 14.09.2010 року ним було укладено договір споживчого кредиту з ПАТ «Комерційний банк Приватбанк», який було отримано для потреб сім`ї. Станом на 08.08.2012 року, тобто до розірвання шлюбу з відповідачкою, виникла заборгованість у розмірі 17 832 грн. 94 коп. Вказану заборгованість позивач вважає, що її необхідно розділити в рівних частинах з відповідачкою, оскільки коштами користувались діти та його колишня дружина. Позивач просить розділити майно подружжя та залишити за ним ліжко двоспальне вартістю 200 грн.; шафу з антрісолями з трьома дверцятами вартістю 200 грн.; кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.; мікрохвильову піч 21 літр вартістю 350 грн.; телевізор «Панасонік» діагональю 40 см. вартістю 500 грн.; холодильник «Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний вартістю 4000 грн., інше майно залишити за відповідачкою. Крім того, просить розділити порівну борг за договором кредиту в сумі 17832, 94 грн. та стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у розмірі 8916, 47 грн. для погашення боргу за договором кредиту. 03.04.2013 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку сумісно нажитого майна з подальшими уточненнями до зустрічної позовної заяви. В позові вказала, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірвано. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей . Після розірвання шлюбу вона змінила своє прізвище [PERSON] на [PERSON]. 22.03.2013 року вона змінила прізвище на [PERSON], в наслідок укладення шлюбу. Діти залишились проживати з нею та знаходяться на її забезпеченні. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги дітям не надає, аліментів за півтора роки жодного разу не сплатив. У період шлюбу подружжя придбало автомобіль «Фольцваген транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль було оформлено на [PERSON] Для покупки автомобілю батько позивачки уклав кредитний договір з банком, а поручителем за договором є [PERSON] Після отримання кредиту у сумі 22 000 доларів США батько позивачки в той же день надав кошти [PERSON] для покупки автомобілю. Після розірвання шлюбу відповідач забрав автомобіль та без її відома розпорядився автомобілем, а саме продав його своєму дядькові [PERSON] Крім того, під час шлюбу подружжям було побудовано індивідуальний гараж [ADDRESS]. На цей час гараж побудований, однак не введений в експлуатацію. Батько позивачки [PERSON] отримав на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету радгоспу «Зміївська овочева фабрика» земельну ділянку на господарському дворі [ADDRESS] для будівництва індивідуального гаражу. В 2001 -2002 роках [PERSON] та [PERSON] на вказаній земельній ділянці побудували гараж, після чого [PERSON] зареєстрував гараж в комунальному відділі на своє ім`я та отримав ордер на гараж [NUMBER]. У зв`язку з тим, що будівництво гаражу було проведено за кошти подружжя [PERSON] та [PERSON], [PERSON] переоформив гараж на ім`я [PERSON] 19.05.2006 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Комсомольської селищної ради, було видано ордер на гараж. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] забрав ключі від гаражу. Також під час шлюбу за сумісно нажиті кошти подружжя придбало побутову техніку та меблі, а саме холодильник «Самсунг» вартістю 4 000 грн., телевізор «Панасонік» вартістю 500 грн., мікрохвильова піч Самсунг вартістю 500 грн., кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн., ліжко двоспальне вартістю 200 грн., шафа платтяна вартістю 300 грн. [PERSON] у своєму зустрічному позові просить суд відступити при поділі спільного майна від засади рівності часток та з урахуванням інтересів дітей збільшити її частку, визнати за нею право власності на усі будівельні матеріали, використані під час побудови індивідуального гаражу [ADDRESS] вартістю 122 908 грн., позбавити [PERSON] права користування недобудованим індивідуальним гаражем [ADDRESS], визнати за нею право власності на кондіціонер БК 1500 - вартістю 300 грн.; ліжко 2-х спальне - 200 грн.; шафа плательна - 300 грн., визнати недійсним договір купівлі продажу автомобілю «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER], який було укладено [PERSON] та [PERSON] 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ Слобожанщина», право власності на автомобіль «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] залишити за [PERSON], залишити у власності [PERSON] холодильник «Самсунг» вартістю 4 000 грн., телевізор «Панасонік» вартістю 500 грн., мікрохвильову піч Самсунг вартістю 500 грн. Крім того ,18.06.2013 року третя особа із самостійними вимогами щодо предмета позову на стороні позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на гараж. В обґрунтування позову зазначив, що гараж [PERSON] був збудований ним у 1999 році, тобто до шлюбу його сина [PERSON] з [PERSON] Після того, як його син придбав автомобіль, він дозволив своєму сину користуватись цим гаражем, одночасно цим гаражем користувався і він. Законність його вимог підтверджують свідки та документи обліку електроенергії. Крім того, [PERSON] зазначив, що ордер на земельну ділянку формально видавався на ім'я [PERSON], проте в 2006 році земельна ділянка була переоформлена на сина [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] не набув права власності а ні на гараж, а ні на земельну ділянку. Після розірвання шлюбу свого сина [PERSON] з [PERSON], син передав йому ключі від гаража і він знов став єдиним користувачем цього гаражу. На підставі викладеного, просив визнати за ним право власності на гараж [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] свій позов підтримали, проти задоволення зустрічного позову заперечували з підстав наведених у позові та запереченнях проти зустрічного позову. [PERSON] та її представник [PERSON] просили зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, проти первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні, з підстав наведених у зустрічній позовній заяві. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просив його позов про визнання права власності на гараж задовольнити, проти позовних вимог викладених у первісному позові [PERSON] не заперечував, просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], з підстав наведених у своєму позові. Розглянувши матеріали справи, заслухавши осіб, які з'явились в судове засідання, свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17 лютого 2001 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] Після укладання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище - [PERSON] /а.с.38 т.1/ Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. /а.с.39-40 т.1/ Відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08.08.2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно дошлюбне прізвище - [PERSON] /а.с.41 т.1/ 22.03.2013 року [PERSON] укладала шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище - [PERSON] /а.с.133 т.1/ Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Приписами ст.. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Потанова) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З матеріалів справи вбачається та не заперечується [PERSON] та [PERSON], що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, тобто майном, що набуто під час шлюбу за спільні кошти є: ліжко двоспальне вартістю 200 грн., шафа з антресолями з 3 дверцятами вартістю -200 грн.; кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.; стінка-буфет з платтяною шафою вартістю 600 грн., стіл письмовий комп'ютерний 1500 грн., акваріум 150 л.- 200 грн., душовий бокс L=150 см., умивальник з дзеркалом (Мойдодир), пральна машинка LG 5 кг. унітаз все на загальну суму 10 000 грн., меблі кухонні 2 500 грн., холодильник «Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний вартістю 4000 грн., мікрохвильова піч 21 л. вартістю 350 грн., телевізор «Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500 грн., газова плита Гретта вартістю 1 200 грн., постільна білизна. Як зазначено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд зазначає, що перелічуючи майно, що, на думку [PERSON], було набуто під час шлюбу, а саме: пилесмок Філіпс 1500 вт (миючий) вартістю 500 грн.; морозильна камера об`ємом 250 літрів - 1000 грн.; телевізор кольоровий LG, діагональ 51 см. вартістю 600 грн.; кондиціонер БК-1500-300 грн.; крісло - ліжко вартістю 300 грн.; передпокій з дзеркалом вартістю 600 грн.; диван розкладний вартістю 400 грн., останній не довів належними доказами місцезнаходження вказаного майна. Як вбачається з акту опису й арешту майна від 01.02.2013 року, складеного державним виконавцем ВДВС Зміївського районного управління юстиції в квартирі [ADDRESS], пилесмок Філіпс 1500 вт (миючий) та морозильна камера об`ємом 250 літрів за вказаною адресою відсутні (а.с. 99-100 т.1). Крім того, в судовому засіданні [PERSON] зазначено, що телевізор кольоровий LG, діагональ 51 см.; кондиціонер БК-1500 (другий); крісло - ліжко за вищенаведеною адресою відсутні і під час шлюбу не придбавались, а передпокій з дзеркалом та диван розкладний є власністю її батьків та надавалось у тимчасове користування. Вказані твердження [PERSON] [PERSON] не оспорювались та не спростовані. Враховуючи недоведеність факту наявності зазначеного вище майна подружжя, а саме: пилесмоку Філіпс 1500 вт (миючий) вартістю 500 грн.; морозильної камери об`ємом 250 літрів - 1000 грн.; телевізору кольорового LG, діагональ 51 см. вартістю 600 грн.; кондиціонеру БК-1500-300 грн. (другого); крісло - ліжка вартістю 300 грн.; передпокою з дзеркалом вартістю 600 грн.; дивану розкладного вартістю 400 грн. на час розгляду справи, суд виключає вказане майно з переліку спільного майна подружжя, що підлягає поділу. Щодо спору [PERSON] та [PERSON] в частині належності автомобілю «Фольцваген транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] до об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи, з 17 лютого 2001 року по 08.08.2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 05 серпня 2008 року згідно договору купівлі-продажу № Т8626 [PERSON] було придбано автомобіль Фольцваген Т4, номер шасі (кузова) - [NUMBER] у громадянки [PERSON]. В договорі зазначена сума угоди - 100 грн. (а.с. 43 т.1). Відповідно до кредитного договору № 6/2/10/2008/840-К/127 від 05.08.2008 року громадянином [PERSON] в ВАТ КБ «Надра» було взято споживчий кредит у сумі 22000 доларів США. Вказаний договір кредиту від 05.08.2008 року був забезпечений договором іпотеки № 6/2/10/2008/840-І/127, а саме належною на праві власності квартирою [PERSON] та договором поруки 6/2/10/2008/840-П/127/2 від 05.08.2008 року, згідно якого [PERSON] поручився перед ВАТ КБ «Надра» за належне виконання [PERSON], взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору (а.с. 85-87, 95-97 т.1). Свідок [PERSON] у судовому засіданні, крім іншого пояснила, що її донька [PERSON] у 2001 році уклала шлюб з [PERSON] 5 серпня 2008 року подружжя придбало автомобіль за кошти, які були надані її чоловіком [PERSON] Гроші на автомобіль її чоловік отримав у наслідок укладення договору кредиту та іпотеки від 05.08.2008 року, а поручителем за цим договором є [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] забрав машину, а борг за договором виплачує її чоловік [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його донька [PERSON] у 2001 році уклала шлюб з [PERSON] 05.08.2008 року він отримав кредит у сумі 22 000 доларів США для придбання автомобіля подружжю. Оскільки банком було надано кредит, у той же день цей автомобіль було придбано та оформлено на ім`я [PERSON] На сьогоднішній час він виплачує цей кредит, а автомобіль знаходиться у [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що його жінка є рідною сестрою [PERSON] У 2001 році вона одружилась з [PERSON] [PERSON] отримав кредит для придбання автомобілю для подружжя [PERSON], автомобіль було оформлено на ім`я [PERSON] Згідно довідки Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області від 08.01.2014 року № 63, автомобіль Фольцваген Транспортер,1999 року випуску, номер шасі (кузова) - [NUMBER] був знятий [PERSON] з обліку для реалізації 21.08.2012 року, а 06.09.2012 року зареєстрований, у зв'язку з придбанням на товарній біржі [PERSON] на підставі довідки-рахунку № ДПІ 622861 (т.2). Відповідно до довідки-рахунку № ДПІ 622861 від 06.09.2012 року виданої ТОВ «ТБ Слобожанщина» [PERSON] автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] було придбано за 38102, 25 грн. та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 45, 94 т.1). При цьому суд зазначає, що по цій справі вказана довідка-рахунок № ДПІ 622861 від 06.09.2012 року є належним доказом вартості автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER], оскільки, з урахуванням ч.4 ст. 10 ЦПК України, сторони відмовились від проведення судово-автотоварознавчої експертизи щодо визначення дійсної вартості спірного автомобіля. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказаний автомобіль Фольцваген Транспортер, 1999 року випуску, номер шасі (кузова) - [NUMBER] в силу ст. 60 СК України, яке передбачає презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто майном, що набуто під час шлюбу і за спільні кошти. При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] на ті обставини, що автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] був придбаний ним, хоча і в період шлюбу, але за його особисті кошти, оскільки ним було продано власну квартиру у 2008 році, і є відповідно до ст.. 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка, виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2008 року, [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS], яка належала їм на праві власності за 43372, 00 грн. Тобто, суд зазначає, що продаж квартири, яка є власністю [PERSON], відбувся вже після придбання 05 серпня 2008 року згідно договору купівлі-продажу № Т8626 автомобіля Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER], а тому ці кошти не могли бути джерелом купівлі спірного автомобіля. Крім того, не заслуговують на увагу доводи [PERSON], що для купівлі спірного автомобіля ним 03.08.2008 року було отримано цільову позику від [PERSON] у розмірі 20000 грн., а після продажу своєї квартири 23.12.2008 року він розрахувався за договором цільової позики з [PERSON], оскільки вони спростовуються логічною і послідовною поведінкою [PERSON] під час розгляду цієї справи. Так, [PERSON] посилався на обставини справи викладені у позовній заяві та під час всієї стадії з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами обґрунтовував свою позицією лише з посиланням на договір купівлі-продажу квартири від 23.12.2008 року, як джерело походження особистих коштів для купівлі спірного автомобілю, і лише в передостанньому судовому засіданні надав договір цільової позики від 03.08.2008 року укладений, між іншим, зі своїм батьком - [PERSON] Крім того, допитаний в судовому засіданні, ще до надання суду договору цільової позики від 03.08.2008 року, як свідок [PERSON], не посилався на вказаний договір позики, як джерело отримання [PERSON] коштів для придбання 05.08.2008 року спірного автомобілю. Таким чином, суд критично оцінює наданий [PERSON] договір цільової позики від 03.08.2008 року. Також, суд вважає неналежним доказом вартості автомобіля Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER], інформаційну довідку № 189 від 03.10.2012 року надану [PERSON], в якій зазначена вартість Фольцвагена Транспортер у розмірі 85400 грн., оскільки згідно з даних, які містяться у наведеній довідці, вказана ціна є середньостатистичною ціною продажу «...КТС…» і для конкретного автомобіля не враховують комплектацію, технічний стан, величину фактичного пробігу та інші фактори. Крім того, спірний автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] переобладнувався згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], що також не було враховано в цій довідці (а.с. 44, 82 т.1). Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобілю «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER], який було укладено [PERSON] та [PERSON] 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ Слобожанщина», та залишення права власності на спірний автомобіль за [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. [PERSON] оспорюється договір купівлі продажу автомобілю «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER], який було укладено [PERSON] та [PERSON] 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ Слобожанщина», у зв'язку з тим, що при його укладенні не дотримано вимог ст.65 СК України, оскільки згоди на відчуження спільного сумісного майна нею не надано. Проте, в порушення вимог ст..ст. 58, 60 ЦПК України, [PERSON] не надано доказів того, що вказаний нею договір укладався 06.09.2012 року на ТОВ «ТБ Слобожанщина», тобто не надано самого договору купівлі-продажу. Так, згідно витребуваної судом довідки Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області від 08.01.2014 року № 63, автомобіль Фольцваген Транспортер,1999 року випуску, номер шасі (кузова) - [NUMBER] 06.09.2012 року був зареєстрований, у зв'язку з його придбанням на товарній біржі [PERSON] на підставі довідки-рахунку № ДПІ 622861. Відповідно до довідки-рахунку № ДПІ 622861 від 06.09.2012 року виданої ТОВ «ТБ Слобожанщина» [PERSON] автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] було придбано за 38102, 25 грн. та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], в якому в особливих відмітках зазначені підстави придбання цього автомобіля (а.с. 45, 94 т.1). Таким чином, суд зазначає, що при продажу автомобіля Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] 06.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] не укладався договір купівлі-продажу, на який посилається [PERSON]. Відчуження автомобіля та постановлення його на реєстрацію в органах ДАІ за новим власником відбулись за довідкою-рахунком № ДПІ 622861. З огляду на викладене, та те, що довідка-рахунок в розумінні Цивільного кодексу України не є договором купівлі-продажу, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним даного договору та похідних вимог від цієї, у зв'язку з недотриманням на момент його вчинення вимог ст.65 СК України є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Проте, суд зазначає, що вартість спірного автомобіля Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] має бути врахована при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] після розірвання шлюбу відчужив вищенаведений автомобіль, який був придбаний за час перебування у шлюбі за спільні кошти без згоди [PERSON] Спірний автомобіль визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне врахувати вартість автомобіля Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] в сумі 38102, 25 грн. при поділі спільного сумісного майна подружжя. Щодо спору [PERSON] та [PERSON] в частині належності гаражу [ADDRESS] до об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на момент будівництва спірного гаражу, його завершення та укладення шлюбу), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст. 24 вказаного Кодексу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Приписами ст.. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі ст.. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, з 17 лютого 2001 року по 08.08.2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 03.08.1998 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Зміївської овочевої фабрики [PERSON] була надана земельна ділянка площею 42 м2 для будівництва гаражу згідно ордеру № 116 (а.с. 47, 105 т.1). Згідно заяви [PERSON] на ім'я голови Комсомольської селищної ради від 12.05.2006 року, останній просив дозволу на переоформлення належного йому гаража [ADDRESS] з його ім'я на [PERSON] (а.с. 48 т.1). 19.05.2006 року на ім'я [PERSON] було видано ордер № 0016 на гараж [NUMBER]. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Комсомольської селищної ради 30Ф (а.с. 50 т.1). Згідно листів КП «Комунальник» від 15.10.2012 року № 1275 та від 19.10.2012 р. № 1299, при перереєстрації гаража 19.05.2006 року, було змінено його номер з [NUMBER] на [NUMBER]. Вказаний гараж та земельна ділянка не приватизовані, тому [PERSON] є тільки їх користувачем (а.с. 90, 105 т.1). З технічного паспорту від 18.10.2012 року на гараж [ADDRESS] та довідки КП «Зміївське БТІ» від 29.11.2012 року № 1023 вбачається, що його користувачем є [PERSON], рік побудови гаража та льоху записаний 1999 рік, загальна вартість гаражу складає 122908 грн. (а.с. 187-194 .т.1, т.2) Відповідно до листа КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» від 12.11.2013 року № 255, рік побудови гаражу - 1999 рік записано зі слів замовника технічної інвентаризації - [PERSON]. Матеріалів про виділ земельної ділянки та дозвільних документів на будівництво гаражу БТІ не надавалось (а.с. 1 т.2). У судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] який пояснив, що він є сусідом [PERSON] по гаражу, який розташовано на господарському дворі [ADDRESS]. На весні 1999 року він отримав ордер на свій гараж і з того часу допомагав своєму сусідові [PERSON] класти цеглу, рити загальну яму. Про [PERSON] він дізнався у 2001 році, коли його донька та син [PERSON] одружились. Він не бачив, щоб [PERSON] приймав участь в будівлі гаражу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він добре знає [PERSON], т.я. вони раніше разом працювали. У 1999 році він, [PERSON] був старшим по доріжці та відповідав за сплату електроенергії користувачами гаражів на господарському дворі [ADDRESS]. В 1999 році ордер на гараж [ADDRESS] отримував [PERSON], а будував гараж [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що в нього знаходиться гараж у господарському дворі [ADDRESS], який знаходиться по сусідству з гаражем [NUMBER]. Він бачив як цей гараж будував [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що він попросив [PERSON] оформити на своє ім`я земельну ділянку під забудову гаражу, на що [PERSON] погодився. Їх діти почали зустрічатись, після чого одружились. Гараж [ADDRESS] він побудував своїми силами та за свій кошт. Також у будівлі гаражу йому допомагав [PERSON] Вказаним гаражем він користувався до 2007 року. У 2006 році його син [PERSON] та [PERSON] добудували вказаний гараж та його син оформив цей гараж на своє ім`я. Свідок [PERSON] пояснила, що її донька [PERSON] у 2001 році уклала шлюб з [PERSON] Її чоловік [PERSON] до шлюбу дітей отримав дозвіл на побудову гаражу, після чого діти почали будувати гараж. У будівлі цього гаражу вона та її чоловік також допомагали. У 2006 році гараж добудовувався та її чоловік [PERSON] продав свій гараж, а кошти від продажу віддав [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його донька [PERSON] у 2001 році уклала шлюб з [PERSON] У 2000-2001 роках йому було видано ордер на будівництво гаражу. У 2001 році почалось будівництво гаражу, де він допомагав фізично, а [PERSON] надавав будівельні матеріали і разом зі своїм другом [PERSON] займались також будівництвом. У 2006 році гараж було добудовано, на що він [PERSON] дав гроші [PERSON] у розмірі 2 000 доларів США. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON], яка знаходилась у шлюбі з [PERSON] з 2001 року. У 2001 році почалось будівництво гаражу. У цьому будівництві приймали участь їх сім`ї, а саме її батьки і батьки [PERSON] Земельну ділянку під забудову гаражу отримував її батько [PERSON], після того як гараж було побудовано, батько переоформив гараж на ім`я [PERSON], оскільки довіряв йому. Свідок [PERSON] пояснив, що його жінка є рідною сестрою [PERSON] У 2001 році вона одружилась з [PERSON] У 2001 році почалось будівництво гаражу, який будували [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що на будівництво гаражу [ADDRESS] він привозив шлакоблок. Після того, як було добудовано цей гараж він там бував і бачив, що гаражем користується [PERSON], також він там бачив [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що в нього знаходиться гараж на господарському дворі [ADDRESS]. Приблизно у 2002 році гараж [NUMBER] було побудовано. Цей гараж будували [PERSON] та [PERSON] Вказаним гаражем користувались [PERSON] та [PERSON] [PERSON] машину в гаражі не ставив, а тільки допомагав сину будувати його. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає з моменту завершення будівництва. Якщо ж договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності на такі об'єкти виникає з моменту його прийняття до експлуатації. У тому випадку, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації. Оскільки законодавством встановлено необхідність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, набуття цього права відбувається тільки з моменту державної реєстрації. Разом з тим між початком будівництва і завершенням будівництва неминучим є певний проміжок часу. Аналіз ст. 331 ЦК України дозволяє умовно розділити вказаний проміжок часу на декілька етапів створення нерухомості. При цьому для кожного з етапів характерним є свій об'єкт зі своїм правовим режимом. Розглядаючи етапи виникнення нерухомого майна, можна стверджувати, що ст. 331 ЦК України дозволяє чітко окреслити дві крайні точки на шляху до закінчення будівництва. Перша - початок будівництва і друга - закінчення будівництва. У проміжок між першим і останнім етапами з'являється особливий об'єкт з певним правовим режимом. Як зазначається у ч. 3 ст. 331 ЦК України, з початку і до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Таким чином, в результаті використання будівельних матеріалів та обладнання виникає новий об'єкт - це матеріали, обладнання тощо, використані під час будівництва. Саме таким поняттям у законодавстві визначається об'єкт до моменту реєстрації права власності на нього. Крім того, судом встановлено та підтверджено належними доказами, що будівництво проводилося самочинно, право власності на яке виходячи з змісту ст. 376 ЦК України ніхто з сторін також не набув. Суд зазначає, що по справі, що розглядається може ставитися питання, виходячи з доказової бази тільки стосовно будівельних матеріалів та обладнання, при цьому ступінь завершеності (незавершеності) будівництва значення немає. Такі позовні вимоги були заявлені [PERSON] у зустрічній позовній заяві. Виходячи з вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що будівельні матеріали, які були використані під час побудови гаражу [ADDRESS] в силу ст. 60 СК України, яка передбачає презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто майном, що набуто під час шлюбу, матеріали для будівництва гаражу використовувались в інтересах подружжя і за спільні кошти сімей [PERSON] та [PERSON], оскільки показання свідків з боку [PERSON] та [PERSON] є суперечливими, а також належні по справі докази не дають змогу суду безспірно встановити факт належності спірного об'єкту, або одному із сторін по справі, або [PERSON], або [PERSON] При цьому, суд вважає, що витяги з журналу обліку показань електричної енергії, не можуть вважатись належними доказами в підтвердження позиції [PERSON] та [PERSON] щодо належності гаражу останньому, оскільки вказані журнали стосуються 2003-2006 років, тобто коли [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, і не підтверджують факт побудови гаражу до 2001 року. Виходячи з того, що судом було встановлено факт належності будівельних матеріалів, які були використані під час побудови гаражу [ADDRESS] до об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, то в задоволенні позову [PERSON], як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета позову на стороні позивача за первісним позовом про визнання права власності на гараж слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Щодо вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою про збільшення її частки майна при поділі з урахуванням інтересів дітей та поведінки [PERSON], суд зазначає наступне. Приписами ст.. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі ст.. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Умовами ч.3 ст. 370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Крім того, у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку чи доходу. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14.09.2012 року, яке набрало законної сили, сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання двох дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 60 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.08.2012 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 42 т.1). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.04.2013 року, виданого Жовтневим відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заборгованість [PERSON] по аліментам з 28.08.2012 року по березень 2013 року включно складає 10052, 66 грн. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] з моменту його обов'язку сплачувати аліменти, жодного разу їх не сплатив. (а.с. 4 т.2 ). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] належним чином доведено, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення колишньої сім'ї та своїх двох малолітніх дітей. Крім того, суд приймає до уваги і саму поведінку [PERSON] в частині виведення майна з об'єкту, що підпадає під визначення права спільної сумісної власності подружжя. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу відчужив автомобіль Фольцваген Транспортер, номер шасі (кузова) - [NUMBER] своєму дядькові - [PERSON]. Вказаний автомобіль придбавався за час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а відчужений був без згоди [PERSON] Спірний автомобіль визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказані обставини, мають істотне значення для справи і свідчать про приховання [PERSON] спільного майна та не дбання про матеріальне забезпечення своїх двох малолітніх дітей, що в свою чергу має бути прийнято до уваги судом при визначенні часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки майна [PERSON] до 2/3 частин, а [PERSON] залишення 1/3 частини спільного майна подружжя. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної вартості подружжя та виділити на праві власності [PERSON], з урахуванням інтересів двох дітей та збереженням господарського та цільового призначення деяких побутових речей, наступне майно, а саме: - кондиціонер БК 1500 вартістю 300 грн.; стіл письмовий комп`ютерний- 1500 грн; акваріум 150 л.- 200 грн.; душовий бокс L=150 см., умивальник з дзеркалом (Мойдодир), пральна машинка LG 5 кг., унітаз на загальну суму 10 000 грн.; меблі кухонні 2 500 грн.; газова плита Гретта вартістю 1 200 грн.; постільну білизну вартістю 50 грн., а всього на загальну суму 15750 грн..; - 2/3 частини будівельних матеріалів, які були використані під час побудови індивідуального гаражу [ADDRESS] 81938, 66 грн.; - 2/3 частки вартості автомобіля «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] у розмірі 25401, 50 грн. Виділити на праві власності [PERSON]: - холодильник «Самсунг» висотою 2 м. двохкамерний вартістю 4000 грн.; мікрохвильова піч 21 л. вартістю 350 грн.; телевізор «Панасонік» діагональ 40 см. вартістю 500 грн.; ліжко двохспальне вартістю 200 грн.; шафа з антресолями з 3 дверцятами вартістю -200 грн.; стінка-буфет з платтяною шафою вартістю 600 грн., а всього на загальну суму 5850 грн.; - 1/3 частину будівельних матеріалів, які були використані під час побудови індивідуального гаражу [ADDRESS] 40969, 33 грн.; - 1/3 частку вартості автомобіля «Фольксваген Транспортер» 1999 року випуску, державний номер [NUMBER] у розмірі 12700, 75 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про поділ в рівних частинах між ним та [PERSON] боргу у розмірі 17 832 грн. 94 коп. за укладеним 14.09.2010 року договором споживчого кредиту з ПАТ «Комерційний банк Приватбанк» та стягнення з останньої на його користь грошової суми у розмірі 8916, 47 грн. для погашення боргу за договором кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно роз`яснень Верховного Суду України викладених у постанові від 21.05.2012 року, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, якої права порушенні має скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`єктних цивільних прав розуміють закріпленні законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушення (оспорюваних) прав та вплив на порушника (особу, яка порушила ці права). Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 ЦК України, згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або і відсутність обов`язків. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто за змістом зазначених норм, обрання способу захисту свого порушеного права, права визначення предмету та правових підстав позову, а також визначення кола осіб, які повинні брати участь у вирішенні справи, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити. [PERSON] звернувся з позовними вимогами про поділ боргу у розмірі 17 832 грн. 94 коп., який ще має бути виплачений. Проте, суд зазначає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту свого цивільного права. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що , 14.09.2010 року [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту з ПАТ «Комерційний банк Приватбанк». Станом на 08.08.2012 року, тобто до розірвання шлюбу з відповідачкою, за вказаним договором рахується заборгованість у розмірі 17 832 грн. 94 коп. Згідно частини 4 ст.65 СК України, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. вказано про те, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 520, 629 ЦК України питання щодо укладення кредитного договору і заміни боржника у вже укладеному договорі, відноситься до компетенції банку як кредитора. Крім того, поділ в рівних частинах боргу, що є не сплаченим на час розгляду справи, не ґрунтується на способах захисту цивільних прав та інтересів, визначених у ст.16 ЦК України, оскільки, на думку суду, поділу між подружжям повинні підлягати грошові кошти, які вже сплачені ними в рахунок погашення боргових зобов'язань, а не ті, що підлягають сплаті в майбутньому. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в цій частині позовних вимог. При цьому, суд роз'ясняє [PERSON], що він не позбавлений права звернутись до суду з новими позовними вимогами до [PERSON] про поділ боргу подружжя з дотримання вимог ст.16 ЦК України щодо належного способу захисту свого цивільного права та зазначенням у новому позові усіх осіб, рішення щодо яких може вплинути на їх права та обов'язки. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, часткове задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ сумісно нажитого майна та визнання права власності на частку цього майна та відмову в задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] на стороні позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на гараж. Питання щодо розподілу судових витрат по справі вирішити відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України. Крім того, відповідно до вимог ч.6 ст. 154 та п. 8 ч.1 ст. 214 ЦПК України, суд одночасно з ухваленням рішення вирішує питання щодо скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: partial