Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що у жовтні та листопаді 2015 року працював на посаді слюсаря-ремонтника Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» за сумісництвом, згідно трудового договору. Основне місце роботи - ДП «Ладижинський завод Екстра», що підтверджується даними індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5. Відповідно до ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу, такі ж положення закріплені у ст. 19 Закону України «Про оплату праці». Проте, всупереч вимогам законодавства, за період його роботи, відповідач не виплачував [PERSON] заробітну плату та не провів з ним остаточний розрахунок в день звільнення. На неодноразові звернення щодо виплати заробітної плати, постійно чув відмову, з посиланням на те, що не має коштів, коли з'являться - виплатять. Відповідно до довідки про доходи від 08 червня 2016 року № 86, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи позивачу нарахована заробітна плата в сумі 3306,73 грн., з якої утримано 646,80 грн. податків. Таким чином, сума заборгованої заробітної плати становить 2659,93 грн. 20.06.2017 року [PERSON] отримав повторно поштове повідомлення про переказ грошових коштів, на його ім'я в сумі 2659,93 грн., що співпадає із сумою заборгованої по заробітній платі. Як повідомили у відділі поштового зв'язку переказ отримано 14.06.2017 року. Вважає, перерахування відповідачем грошових коштів є визнання ним наявної заборгованості з виплати заробітної плати. У зв'язку з тим, що позивачу не було проведено розрахунку, згідно вимог ст. 116 КЗпПУ, просив суд стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку розрахунку в сумі 30153,59 грн. В подальшому [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с.35-26), згідно якої просив стягнути з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 61161, 48 грн., оскільки на момент подачі заяви були відсутні відомості про складові нарахованої заробітної плати та фактично відпрацьований час за жовтень та листопад 2015 року. Відповідачем в довідці №86 від 08.08.2016 року не вірно відображена сума нарахованої заробітної плати, оскільки зазначені дані за жовтень-листопад 2015 року у довідці не співпадають з даними ОК-5 за це й же період. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з'явилися, однак останній подав до суду заяви про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, за обставин, викладених в позові, просив суд їх задовольнити . Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити. 07.07.2017 року на адресу суду ним було подано заперечення, мотивоване тим, що позивачем не вірно проведений розрахунок суми компенсації та не доведено вину відповідача як того вимагає норма статті 117 КЗпП України. В обґрунтування відсутності вини ДП «Тростянецький спиртзавод» зазначив, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з значною кількістю виконавчих проваджень щодо відповідача головним державним виконавцем Репенко О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника від 15.08.2016р., вказані заходи унеможливили виконання всіх зобов'язань ДП «Тростянецький спиртзавод». Виконання зобов'язань відповідача щодо погашення заборгованості із заробітної плати стало можливим лише після розпорядження Арбітражного керуючого від 09.03.2017р. №02-01/254 «Про вжиття заходів з метою погашення заборгованості із заробітної плати», так станом на 06.07.2017 року відповідачем погашена значна сума заборгованості із заробітної плати в сумі 184626грн. 43коп. в тому числі і позивачу (а.с.24,25). Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у жовтні та листопаді 2015 року працював на посаді слюсара-ремонтника ДП «Тростянецький спиртовий завод» за сумісництвом, згідно трудового договору. Основне місце роботи - ДП «Ладижинський завод Екстра», що підтверджується даними індивідуальних відомостей про застраховану особи форми ОК-5 (а.с.10-14). Наказом №204к від 23.11.2015 року, [PERSON], слюсара -ремонтника IV р. основного виробництва, звільнено з 24 листопада 2015 року за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.26). На час звільнення позивача з роботи мала місце заборгованість по зарплаті у розмірі 2659, 93 грн., у тому числі компенсація за невикористану відпустку 237,35 грн., що підтверджується довідкою №124 від 07.07.2017 року (а.с.28). Суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовий договір може бути припинений за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. В порушення зазначених вище норм, відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок за період його роботи з жовтня 2015 року по листопад 2015 року. Судом встановлено що борг по заробітній платі у розмірі 2659,93 грн. позивачу [PERSON] погашено лише у червні 2017 року, що підтверджується повідомленням УДППЗ від 20.06.2017 року про надходження поштового переказу (а.с.15). Тому, згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року N 6-159цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом також встановлено, що Ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року прийнято до розгляду заяву ДП «Тростянецький спиртовий завод» про порушення провадження у справі про банкрутство і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Даний факт також підтверджується довідкою з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство (а.с.36). Згідно ухвали Господарського суду Вінницької області від 27.09.2017 року, справа №10/47-08 за заявою боржника - Державного підприємства "Тростянецький спиртовий завод" про банкрутство перебуває на стадії процедури розпорядження майном боржника. Статтею 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що протягом дії мараторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Окрім того, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Тобто зі змісту цієї норми вбачається, що на відносини, які випливають із трудових, окремих сімейних та абсолютних правовідносин, мораторій не поширюється, тому належні суми, які законом гарантуються позивачу, підлягають виплаті. З роз'яснень, викладених в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року слідує, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді слюсара-ремонтника ДП «Тростянецький спиртовий завод» з 10 жовтня 2015 року по 24 листопада 2015 року. В п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що 14.06.2017 року відповідачем виплачено [PERSON] заборгованість по заробітній платі за жовтень-листопад 2015 року у розмірі 2659,93 гривень. Дана сума заборгованості не узгоджується з даними Форми ОК-5. Так, згідно даних індивідуальної відомості про застраховану особу, форма ОК-5 (а.с.11-14), ДП «Тростянецький спиртовий завод» (код 05459157) позивачу за період жовтень - листопад 2015 року нараховано заробітну плату у розмірі 4899,36 грн. Період з якого необхідно обчислювати розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає з 25.11.2015 року (наступний день після звільнення) по 14.06.2017 року (фактичний день розрахунку по заборгованості із заробітної плати). Так, при розрахунку середнього заробітку суд виходить з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи, тобто за жовтень-листопад 2015 року. Враховуючи дані Форми ОК-5, [PERSON] нарахована заробітна плата за жовтень-листопад 2015 року - 4899,36 грн. в тому числі компенсація за невикористану відпустку 237,35 грн. Суд зазначає, що сума компенсації - 237,35 грн. за невикористану відпустку не враховується для визначення середньоденної заробітної плати. З урахування вищезазначеного, середня заробітна плата [PERSON] становить 4662,01 грн. (4899,36 -237,35). Кількість робочих днів, які [PERSON] відпрацював за жовтень-листопад 2015 року становить 31 день, а отже середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 4662,01 (заробітна плата) / 31 = 150,39 грн. Кількість робочих календарних днів за період з 25.11.2015 року по 14.06.2017 року (день фактичного розрахунку) становить 387 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку позивачу становить 150,38 грн. * 387 робочі дні = 58200 грн. 93 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Отже, судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України з вини відповідача не були виплачені належні позивачу суми. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до із п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають серед іншого із трудових відносин. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір із приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також посилання представника відповідача, що позивачем не доведено вини ДП «Тростянецький спиртовий завод» у виникненні заборгованості, та посилання на важке фінансове становище підприємства, внаслідок порушення справи про банкрутсво не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було проведено повного розрахунку, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають до задоволення частково, а саме в розмірі 58200,93 грн., оскільки позивачем не вірно зроблено арифметичний розрахунок компенсаційних виплат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені частково, та враховуючи, що позивач у даній категорії справи був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 640,00 грн. (з розрахунку 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640,00 грн.)

Outcome: partial