Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в обгрунтування якого вказала, що з відповідачем перебувала у шлюбі до 02.09.2011 року, мають доньку, [PERSON],[INFO], яка проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. 16.11.2012 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про одруження № 664 від 16.11.2012 року. В обґрунтування вимог вказує, що відповідач безпідставно ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, не приймає участі у вихованні доньки, не сплачує аліменти, ігнорує виконання свого повноваження на надання дозволу на перетин кордону позивачки з донькою. З відповідачем протягом п'яти років не спілкувалася . Будь які засобі зв'язку з ним відсутні. Деякі знайомі припускають, що відповідача вже не має серед живих. Вказала, що у неї з донькою та її чоловіком постійно існує потреба перетинати лінію розмежування та виїзжати до Росії, так як їй потрібно доглядати за своїм будинком, який знаходиться у м. Луганськ, крім того її батьки проживають у м. Луганськ, а родичі чоловіка проживають у Росії, що також потребує дозволу батька дитини. У зв*язку з чим просить надати дозвіл у її супроводі вивозити [PERSON] за межі України та через лінію розмежування на непідконтрольну Україні територію без згоди та супроводу батька до повноліття дитини. В судовому засіданні позивачка не була присутня, в прохальній частині позову виразили бажання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач про час, день та місце розгляду по зову був повідомлений через SМS-повідомлення, про що в матеріалах справи є довідки. Відповідно до вимог ст.. 74 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про час і місце слухання справи з часу отримання SМS-повідомлення, з заявою про розгляд справи у його відсутності відповідачі до суду не звертався. У відповідності із ст. 225 ЦПК України суд визначив заочно розглянути справу у відсутності відповідачів. Дослідивши надані до позову письмові докази, суд вважає необхідним в позовні вимоги задовольнити частково з огляду на наступне. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. В суді встановлено, що сторони перебували у шлюбі до 02.09.2011 року, мають доньку [PERSON], [INFO]. 16.11.2012 року позивачка уклала шлюб з [PERSON]., прийняла його прізвище. Перераховуючи в позові підстави для надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, позивачем вказується про можливість дитини виїжджати за межі України за потребою.. Однак, в позовній вимозі позивачем не визначено часового проміжку перебування в країні виїзду. Дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною .16-річного віку може стати підставою для перебування дитини за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з донькою та на участь у її вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Вивчаючи надані до позову докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди. Докази несплати відповідачем аліментів на утримання [PERSON], [INFO], у вигляді повідомлення Станично-Луганського ВП ГУНП в Луганській області про початок досудового розслідування за кримінальним правопорушенням відносно [PERSON] за ст.. 164 ч.1 КК України не є підставою для надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Що стосується перетинання лінії розмежування на непідконтрольну України територію без згоди батька по даному позову вимога підлягає задоволенню так як постійне місце проживання позивача згідно довідки № 1702 від 15.05.2015 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є [ADDRESS]. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дитини за межі України до досягнення 16-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, позивачем не надано доказів відмови батька в наданні дозволу у виїзді дитини за кордон, його відсутності за місцем проживання, суд, розглядаючи позовну вимогу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, вважає за необхідне в задоволені даної частини позовних вимог відмовити.

Outcome: partial