Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги тим, що з січня 2012 року він працював у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності, обіймаючи посаду головного спеціаліста котрольно-ревізійного управління. 01 серпня 2017 року наказом за № 239-к він був прийнятий до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на посаду головного спеціаліста відділу аналізу та звітності департаменту аудиту у порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. В подальшому, наказом від 21 грудня 2017 року за № 903 його з 02 січня 2018 року було переведено на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу виплати департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Разом з тим, наказом від 29 жовтня 2018 року за № 227-к його з 31 жовтня 2018 року було звільнено з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року, яке частково змінене постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, його позов задоволено частково й визнано незаконним наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29 жовтня 2018 року № 227-к про його звільнення з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, поновлено його на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 листопада 2018 року, стягнуто з Фонду соціального страхування України на його користь 197 070 грн. 72 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто з Фонду соціального страхування України на його користь 5 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відмовлено у задоволенні частини його позовних вимог до Фонду соціального страхування України про відшкодування 33 142 грн. 72 коп. моральної шкоди та 7 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь держави 3 073 грн. 60 коп. судового збору. У порядку виконання вказаного рішення суду наказом Фонду соціального страхування України за № 30-к від 17 вересня 2019 року його поновлено на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 листопада 2018 року, а наказом від 26 листопада 2019 року за № 37-к його було звільнено з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Відповідно, вважає таке звільнення незаконним, оскільки проведено без урахування чинного законодавства, а саме ст.ст. 42, 492 КЗпП України, ст.ст. 20, 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Так, його не попередили про вивільнення персонально не пізніше, ніж за два місяці, не враховано його переважне право залишення на роботі, передбачене Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не запропоновано іншу роботу в тій самій установі, оскільки він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи ІІ - ї категорії, відповідно має пільгу щодо переважного права залишення на роботі та працевлаштуванні, має тривалий безперервний стаж роботи в системі соціального страхування - 7 років та 10 місяців, відсутність дисциплінарних стягнень. Й просить визнати незаконним та скасувати вказаний наказ Фонду соціального страхування України за № 37-к від 26 листопада 2019 року про його звільнення, поновити його на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування Україниз 27 листопада 2019 року, а також стягнути з Фонду соціального страхування Українина його користь за 86 робочих днів, що складає 53 761 грн. 18 коп.- середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2019 року по 31 березня 2020 року включно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на гарантії законних підстав звільнення працівника, вимоги закону про належне виконання зобов`язань роботодавця перед працівником щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, тим самим поновивши його права як працівника. Представник відповідача Юрченко Ю.І., діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 31 березня 2020 року, позовні вимоги визнав, не заперечуючи про їх задоволення, вважаючи, що оспорбваний наказ про звільнення позивача виданий/підписаний особою, яка не була уповноваженою на його підписання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що з січня 2012 року позивач [PERSON] працював у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності, обіймаючи посаду головного спеціаліста котрольно-ревізійного управління. 01 серпня 2017 року наказом за № 239-к [PERSON] був прийнятий до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на посаду головного спеціаліста відділу аналізу та звітності департаменту аудиту у порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. В подальшому, наказом від 21 грудня 2017 року за № 903 [PERSON] з 02 січня 2018 року було переведено на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу виплати департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Разом з тим, наказом від 29 жовтня 2018 року за № 227-к [PERSON] з 31 жовтня 2018 року було звільнено з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 15 - 20). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року, яке частково змінене постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, позов [PERSON] задоволено частково й визнано незаконним наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29 жовтня 2018 року № 227-к про звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 листопада 2018 року. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] 197 070 грн. 72 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] 5 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відмовлено у задоволенні частини позовних вимог [PERSON] до Фонду соціального страхування України про відшкодування 33 142 грн. 72 коп. моральної шкоди та 7 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь держави 3 073 грн. 60 коп. судового збору (а.с. 22 - 24, 25 - 31). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У порядку виконання вказаного рішення суду наказом Фонду соціального страхування України за № 30-к від 17 вересня 2019 року [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 листопада 2018 року (а.с. 13), а наказом від 26 листопада 2019 року за № 37-к його було звільнено з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 14). При цьому, як вбачається зі змісту вказаного наказу, підставами для звільнення позивача з займаної посади слугували: постанова правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 року № 8 «Про внесення змін до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України»; наказ виконавчої дирекції Фонду соціальної страхування України від 01.08.2018 року № 348-од «Про зміни в структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України»; повідомлення від 17.09.2018 року № 36-09; листок непрацездатності від 18.11.2019 року АДР № 929454. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як передбачено вимогами статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15. Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09.08.2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається зі змісту постанов правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 року № 8 «Про внесення змін до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» та від 19.07.2018 № 9 «Про внесення змін до схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», у Фонді соціального страхування України, дійсно, мали місце зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення граничної чисельності штатних одиниць з 188 до 150. Крім того, відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду від 01.08.2018 року № 348-од «Про зміни у структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування» департамент фінансового контролю та аудиту, його структурні підрозділи та штатні посади були ліквідовані. Судом встановлено, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України відповідачем було попереджено позивача про зміни з 01.11.2018 року в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну в організації виробництва і праці, ліквідацію департаменту фінансового контролю та аудиту, відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фону та скорочення посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду, про що свідчить підпис позивача у повідомленні від 14.08.2018 року за № 175-07-1. Також, у вказаному повідомленні було зазначено про відсутність вакантних посад у виконавчій дирекції Фонду за відповідною професією позивача. В свою чергу, звертаючись з позовом до суду, позивач, обґрунтовуючи незаконність свого звільнення, посилався на те, що в порушення вимог ст.ст. 40, 42 КЗпП України відповідач звільнив його з займаної посади, не врахувавши ту обставину, що він мав переважне право на залишення на роботі не лише як особа, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія ІІ) безстроково, так і як особа, яка має високу продуктивність праці та кваліфікацію. У відповідності до вимог ч. 1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивінстю праці. Як передбачено ч.ч. 2, 3 вказаної статті, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Зокрема, відповідно п. 7 ст. 20, п. 1 ч.1 ст. 21 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», постраждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесені до категорії 1, наділені переважним правом залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Особам, які віднесеним до категорії 2 (п. 2 ст. 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: пільги, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 29, 30, 31 статті 20 цього Закону. Також, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 19 постанови «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 року, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести біль кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. При цьому відповідач позов визнав. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.ст. 44, 43 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що позивач підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 27 листопада 2019 року із вирішенням питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача відбулося 26 листопада 2019 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме - за вересень та жовтень 2019 року, яка у сукуановсті за два місяці склала 10 627 грн. 28 коп., із якої вирахувана середньоденна заробітна плата - 625 грн. 13 коп. (а.с. 32), що визнається й не оспорюється сторонами. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 625 грн. 13 коп., що підтверджується довідкою Фонду соціального страхування України від 26 листопада 2019 року за № 35 (а.с. 32). Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2019 року по 31 березня 2020 року за 86 робочих днів складає 56 761 грн. 18 коп.коп., яка визначається за визначеною формулою: (625 грн. 13 коп. - середньоденний заробіток позивача х 86 робочих днів за вказаний період часу = 53 761 грн. 18 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з Фонду соціального страхування України на користь позивача 56 761 грн. 18 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення й по день постановлення судом рішення - 31 березня 2020 року. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи позивача, які наведені у позові в межах наданих позивачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) стягнути з відповідача на користь держави. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при зверненні до суду у грудні 2019 року звільнений від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - за вимогу майнового характеру - 768 грн. 40 коп. та за дві вимоги немайнового характеру - про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі - 768 грн. 40 коп. Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1 538 грн. 80 коп., тобто за одну вимогу майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру - 768 грн. 40 коп. х 2 = 1 538 грн. 80 коп. Й відповідно до положення п.п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст. 40, 51, 922, 235, 492 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року,

Outcome: approved