Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

13.06.2018 Вінницького районного суду Вінницької області з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. 02.07.2018 судом відкрито провадження даній у справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК та судом вирішено справу розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні. Свій позов позивач мотивує тим, що 20.09.2015 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Вказує, що в період шлюбу в них народилися діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Зазначає, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей, але їх не вистачає для повного та гармонійного розвитку дітей. Батько, як і мати, також повинен приймати участь в утриманні дітей. Вказує, що відповідач [PERSON] має добрий стан здоров'я; не перебуває на обліку в медичних установах; не має інших утриманців, але добровільно аліментів на утримання не виплачує. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки зі всіх видів доходів щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину даної вікової групи на утримання малолітньої доньки [PERSON] та утримання малолітнього сина [PERSON] до досягнення ними повноліття; стягнути з [PERSON], а також понесені нею витрати за надання професійної правничої допомоги. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, проте надала до суду заяву в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити та розглядати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не визнає, обставини зазначені у позові , зокрема те, що він має добрий стан здоров'я ; не перебував в жодній медичній установі, оскільки він є особою, що має інвалідність 2 групи загального захворювання. Оскільки його пенсійна картка знаходиться у позивача, а паспорт у тещі , які насильно забрали ці документи, тому він заперечує у задоволені позову у повному обсязі. Вивчивши позов, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява частково обґрунтована та підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Судом установлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.09.2015 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.3). В період шлюбу в сторін народилося двоє дітей, донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] про що свідчать копії свідоцтв про народження дітей (а.с.3-4), де батьком зазначений [PERSON], матір'ю - [PERSON] Діти проживають разом з позивачем, про що свідчить довідка від 22.05.2018 №1795 видана МКП «Житлово-експлуатаційна контора №6» (а.с.6). З довідки МСЕК № 56562, посвідчення серії [NUMBER], судом убачається, що відповідач [PERSON] у період з 30.06.2016 по 30.06.2018 року був особою. Яка має інвалідність 2 групи загального захворювання. ( а.с. 23-27) Застосовуючи норми матеріального і процесуального права суд виходить з наступного. Судом установлено, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання малолітніх дітей. Обставин, які б доводили необхідність звільнення відповідача від обов'язків утримувати малолітніх дітей, судом не встановлено. Відповідно до частини 1 ст. 141 СК мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до положень ст.180 Сімейного Кодексу України на батьків покладений обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При винесенні даного рішення, суд враховує матеріальне становище дітей, які проживають із позивачем та перебувають на її утриманні, також суд враховує матеріальне становище позивача, яка є фізично здорова, працездатного віку, не є особою, що має інвалідність; особу відповідача, зокрема те, що відповідачбув особою, яка мала інвалідність ІІ групи загального захворювання у період з 30.06.2016 по 30.06.2018 ( а.с. 23,27); медичних доказів на те, що він на разі має інвалідність 2 групи , останній суду не надав, тому суд приймає до уваги те, що відповідач наразі є особою працездатного віку , має вживати заходів щодо офіційного працевлаштування; інших осіб на утриманні не має ; має обв'язок утримувати своїх малолітніх дітей . Тому , суд дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину підлягає до часткового задоволення та стягнення з відповідача аліментів на утримання обох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття . В решті позовних вимог позивача слід відмовити за необґрунтованістю, оскільки позивач не довела перед судом належними, допустимими та достатніми доказами заявлений у позові бажаний розмір аліментів . Посилання відповідача на те, що позов не підлягає до задоволення , оскільки його пенсійна картка знаходиться у позивача , а паспорт у тещі , суд не бере до уваги при винесені даного рішення, оскільки ці обставини ні є підставою звільнення його як батька від обов'язку утримувати своїх малолітніх дітей. Крім того, суд звертає увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Тому, аліменти на дитину необхідно стягувати починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 13.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім цього, позивач в своїй позовній заяві просить суд стягнути з [PERSON] витрати за надання правничої допомоги в розмірі 500 гривень. В обґрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги в розмірі 500 гривень позивачем надано довідку, з якої вбачається, що адвокат [PERSON]. отримав гонорар від позивача 500 гривень за складання позовної заяви про розірвання шлюбу. (а.с.7). Відповідно до ч.1 -6 ст. 137 ЦПК витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Між тим, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді адвокатом регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 137, 141, 142 ЦПК . Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в силу норм чинного законодавства позивач на підтвердження вимоги про стягнення витрат пов'язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 500 гривень не надала суду належних та допустимих доказів. Довідка, що міститься в матеріалах справи про оплату адвокату [PERSON] -500 грн. за надання правової допомоги в складанні позовної заяви, суд вважає є неналежним доказом у підтвердження понесених витрат , оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження повноважень у [PERSON] про право на зайняття адвокатською діяльністю; розрахунок обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом та їх вартості, а також оригіналу квитанції адвоката про сплату позивачем йому гонорару. Тому, установивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, у зв'язку з чим у задоволені даної вимоги слід відмовити. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подачу даного позову до суду, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовій збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: partial