Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, виділ частки шляхом одержання грошової компенсації. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що 08 вересня 1999 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 13 червня 2016 року було розірвано. За час шлюбу вони збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який рішенням суду від 08.08.2018 року було поділено між ними у рівних частках. Окрім цього, подружжя 16.12.2010 року набуло у власність земельну ділянку у [ADDRESS] площею 0,10 га, на якій у 2011 році було зведено магазин для ведення роздрібної торгівлі площею 26,9 кв.м. Право власності на земельну ділянку та магазин зареєстровані за відповідачем, оскільки раніше подружжям було прийнято рішення, що саме [PERSON] буде займатися підприємницькою діяльністю у магазині та зареєструвалась фізичною особою-підприємцем. На даний час відповідач надалі займається підприємницькою діяльністю та використовує майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та не розподілене після розірвання шлюбу. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який з моменту розірвання шлюбу проживає з батьком та забезпечується виключно батьком, тобто позивачем по справі. Рішення суду від 23.04.2019 року визначено місце проживання сина разом із батьком, аліменти на утримання сина відповідач не платить. Таким чином вважає, що йому належить 3/4 частки у майні подружжя, а саме малої архітектурної форми (магазину «[INFO]»), що у [ADDRESS] . Оскільки згідно із висновком експертизи поділ вказаного приміщення магазину неможливий, тому просить стягнути із відповідача на його користь вартість 3/4 часток вказаної малої архітектурної форми, що становить 412 733 грн. 25 коп. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки земельна ділянка була набута нею в порядку приватизації, отже є особистою власністю її, а не спільним майном подружжя. Крім того, вона здійснювала підприємницьку діяльність у збудованому нею магазині, позивач ні коштами, ні працею будь-якої участі у створенні даного майна не приймав. Позивач має власну підприємницьку діяльність, а саме столярний цех, який не вказує спільним майном подружжя, хоча вони також набуті за час шлюбу. Вважає вартість магазину явно завищеною у висновку експертизи, наданому позивачем (а.с. 55-56). Позивачем надано відповідь на відзив, відповідно до якої вказує, що земельна ділянка була набута подружжям спільними зусиллями саме для комерційної діяльності (для будівництва і обслуговування кафе-магазину), рішенням виконавчого комітету Грем`яченської сільської ради № 19 від 31.03.2011 року відповідачу дозволено здійснювати будівництво стаціонарної малої будівельної форми для провадження торгівельної діяльності та вказаній земельній ділянці. Таким чином, оскільки на вказаній земельній ділянці спільними зусиллями подружжя було споруджено спірну малу архітектурну форму - магазин, який є спільною сумісною власністю подружжя, отже в разі його поділу земельна ділянка також підлягає поділу між подружжям. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в судовому засіданні суду показали, що як земельна ділянка виділялась особисто [PERSON] , так тільки її працею та особистими коштами було побудовано магазин, в якій вона провадить підприємницьку діяльність. Крім того, така підприємницька діяльність з моменту зведення та всього часу роботи магазину здійснювалась нею особисто і не в інтересах сім`ї. До того ж, вартість магазину вказана позивачем є надто завищена та не відповідає дійсності, компенсувати вартість частини магазину позивачу у відповідача немає коштів. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.03.2004 року (а.с. 8) від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно із рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.04.2019 року місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] визначено разом із батьком - [PERSON] (а.с. 9-11). Як вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.12.2010 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,10 га для комерційної діяльності (для будівництва та обслуговування кафе-магазину) (а.с. 16). Згідно із рішенням виконавчого комітету Грем`яченської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 19 від 31.04.2011 року дозволено підприємцю [PERSON] будівництво малої стаціонарної форми для провадження торгівельної діяльності в с. Яківці з 01.04.2011 року - продовольчими та промисловими товарами першої необхідності (а.с. 17). Відповідач [PERSON] з 30.03.2011 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем і провадить господарську діяльність із роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, а саме у магазині, що по [ADDRESS] (а.с. 12-13), що не заперечується сторонами. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.08.2018 року виділено кожній із сторін по 1/2 частини житлового будинку, що у [ADDRESS] (а.с. 14-15) Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач [PERSON] вказував, що магазин побудований під час перебування сторін у шлюбі, спільними зусиллями та за спільні кошти, а тому є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] вказувала, що як земельну ділянку виділили їй особисто в порядку приватизації, так і саму малу архітектурну форму - магазин вона будували виключно за особисті кошти та виключно сама, після чого здійснювала там господарську діяльність також особисто та не в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року, тобто будівництво магазину проводилось за час перебування сторін у шлюбі. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не було доведено будь-якими доказами, крім особистих пояснень, факту будівництва магазину за особисті кошти та власними зусиллями. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 3/4 частин малої архітектурної форми - магазину, враховуючи проживання з ним та повне утримання ним їх спільного неповнолітнього сина, то суд прийшов до наступного висновку: За змістом ч. 2-3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток лише за обставин, що мають істотне значення, зокрема у сторону зменшення його частки у випадках недобросовісної поведінки одного з подружжя, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини чи чоловіка може бути змінена у сторону збільшення у випадку, якщо з одним із подружжя проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які він одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Таким чином, оскільки у судовому засіданні відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували обставини щодо ухилення відповідача [PERSON] від утримання дитини, визначенням місця проживання неповнолітнього сина разом із позивачем за рішенням суду не може свідчити про ухилення відповідача від обов`язку утримання сина, несплати аліментів на його утримання, тому суд вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними та необґрунтованими. Враховуючи вищенаведені норми права, докази, на які посилаються сторони, суд обґрунтовано вважав, що спірне майно набуте за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сім`ї, тому є спільним сумісним майном подружжя. Суду не надано доказів, що спірний магазин був побудований за особисті кошти [PERSON] чи за більшу їх частину, а тому дане майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача із визначенням рівності їх часток, тобто по 1/2 частці. Не підлягає до задоволення також позовна вимога про стягнення грошової компенсації із відповідача на користь позивача вартості виділеної йому частки у спільному майні подружжя, враховуючи, що мала архітектурна форма для провадження торгівельної діяльності (торгівельного павільйону) поділу не підлягає відповідно до наявних в матеріалах справи висновків експертиз, оскільки відповідач заперечує щодо стягнення із неї її вартості у зв`язку із відсутністю грошових коштів у вказаному розмірі. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із стягненням із відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України відповідно до задоволеної частини позовних вимог сплаченого позивачем судового збору на користь останнього. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial