Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

02 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 257\~254,56 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що Наказом МВС України №1065 о/с від 18.06.2010 року його було призначено на посаду начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. 05.09.2011 року в його службовому кабінеті було проведено обшук, під час якого було вилучено майно та грошові кошти, на які накладено арешт. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року [PERSON] визнано невинним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч.1, п.4 ст.27, ч.1 ст.369, ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України і по суду виправдений. Вирок набрав законної сили. Серед іншого, відповідно до вищезазначеного вироку, був знятий раніше накладений арешт на грошові кошти, вилучені в ході обшуку в службовому кабінеті [PERSON] та які були передані на зберігання прокуратурою Харківської області в ХОФ «Укрсоцбанк», в саме 7985,00 грн., 9500 доларів США, і вирішено повернути їх [PERSON] 01.10.2014 року під час виконання вироку суду в частині повернення [PERSON] вищевказаних грошових коштів було встановлено, що грошові кошти у розмірі 7\~985грн. та 9500 доларів США відсутні в ПАТ «Укрсоцбанк», про що було складено відповідний акт від 01.10.2014 року. Повідомленням від 25.02.2016 року Ленінським районним судом м. Харкова позивачу було розяснено його право на звернення з вимогами про відшкодування завданої шкоди в порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 13.05.2016 року позивач звернувся до прокуратури Харківської області з заявою вимогою про відшкодування шкоди, завданою громадянинові незаконними діями органів прокуратури, однак вказане звернення було проігноровано та не розглянуто у встановленому законом порядку. Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.07.2018 року прийнято позовну заяву та відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.07.2018 року клопотання представника позивача [PERSON] про допит в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено. 25.07.2018 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень представник посилається на те, що \~ \~ \~ \~відповідно до ч.2\~ст.4\~Закону «Про\~відшкодування шкоди» стягнення повинно бути за рахунок установи до якої майно було передано для зберігання безоплатно, тобто з ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, зазначає, що [PERSON] 13.05.2016 року звертався до прокуратури Харківської області із заявою - вимогою про відшкодування шкоди, завданої громадянинові органами прокуратури, однак вказана заява була проігнорована та не розглянута у встановлений законом порядку. Даний факт не позбавляє позивача права на оскарження таких дій чи бездіяльності до прокуратури вищого рівня або до суду. На думку представника відповідача, Законом не передбачено повернення вилучених під час обшуку коштів за рахунок Державного бюджету, а окрім того, позивачем не було вчинено всіх дій, передбачених законом, тому має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, що виключає право на відшкодування шкоди. 25.07.2018 року від 3-тьої особи - Прокуратури Харківської області надійшов відзив, відповідно до якого просили відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що на даний час відсутні правові підстави для відшкодування матеріальної шкоди [PERSON] саме за рахунок держави. На думку представника 3-тьої особи, виконання вироку суду в частині повернення грошових коштів, на які слідчим було накладено арешт, проведено з порушенням вимог кримінально процесуального законодавства (в редакції 1960 року), Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду. 10.08.2018 року від позивача [PERSON] надійшли відповіді на відзив відповідача та 3-тьої особи, в яких він зазначає про те, що саме Казначейство України може виступати в даній справі в якості відповідача і що відповідно ст. ст.1, 3 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується (повертається) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Позивач зазначає, що він у встановленому законом порядку звертався до Прокуратури Харківської області з заявою про повернення вилучених коштів, однак дана заява була проігнорована, у звязку з чим, він і вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.09.2018 року клопотання представника позивача [PERSON] про допит в якості свідка позивача [PERSON] задоволено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.09.2018 року підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди закрито, справу призначено до судового розгляду. 20.09.2018 року від представника 3-тьої особи Прокуратури Харківської області надійшла заява про виклик свідків, відповідно до якої просив суд викликати та допитати в якості свідків [PERSON], [PERSON], яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.10.2018 року залишена без розгляду. В судовому\~засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 31.05.2016 року, заявлений позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, які викладені у рішенні вище. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 05.01.2018 року, в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечували з підстав, які викладенні у письмових запереченнях. Представники 3-тьої особи Прокуратури Харківської області [PERSON], [PERSON], які діють на підставі довіреності від 11.07.2018 року №05/2-70-16, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити з підстав, які викладені у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, \~приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Так, судовим розглядом встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року, визнано невинуватим [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч.1, п.4 ст. 27, ч.1 ст.369, ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України та по суду виправданим. Знято раніше накладений арешт на грошові кошти, які були вилучені під час обшуку у службовому кабінеті [PERSON] 7\~985 грн., 9\~500 доларів США, які знаходяться на зберіганні у ХВФ «Укрсоцбанк» та повернути їх [PERSON] ( а.с. 7-40) Як вбачається з протоколу обшуку від 05.09.2011 року в ході обшуку у кабінеті начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] було виявлено зокрема купюру 500, 00 грн., яка була розірвана пополам, купюри на загальну суму 9\~500, 00 доларів США та 7\~485, 00 грн. які були запаковані в поліетиленові пакети, на які були поміщенні бирки. На вказані грошові кошти в подальшому було накладено арешт та було передано їх на зберігання до ПАТ «Укрсоцбанк» на час розгляду кримінальної справи.(а.с. 41-44) Вказане також підтверджується описом складеним слідчим з ОВД слідчого відділу прокуратури юстиції Харківської області радником юстиції [PERSON] (а.с. 49, 50) На виконання вироку суду в частині повернення вказаних коштів [PERSON] звернувся до установи ПАТ «Укрсоцбанк», проте, підчас повернення коштів було виявлено недостачу вилучених в ході обшуку 05.09.2011 року у службовому кабінеті [PERSON], що підтверджується актом від 01.10.2014 року, складеного помічником судді Ленінського районного суду м. Харкова Котляровою Марією Юріївною. Згідно вказаного акту, з метою виконання рішення суду [PERSON] було уповноважено керівником апарату суду прибути до ПАТ «Укрсоцбанк» для вручення необхідних документів та виконання вироку суду від 23.10.2013 року в частині зняття арешту та отримання матеріальних цінностей, які знаходились на зберіганні в ПАТ «Укрсоцбанк» з 03.01.2012 р., згідно постанови слідчого Харківської обласної прокуратури [PERSON] В кабінеті начальника банку від завідуючого касою [PERSON] вона отримала два полімерних мішка білого кольору з надписом «Атлант». При огляді вказаних мішків в присутності працівників банку [PERSON] та [PERSON] встановлено, що цілісність упаковок порушена не була. Працівниками банку було надано приміщення для огляду вказаних мішків. Отже, [PERSON] в присутності працівників банку, [PERSON], [PERSON], було здійснено перевірку вмісту вказаних мішків. Згідно бирки на мішку та опису вмісту мішка в цьому мішку знаходилися, зокрема, кошти у сумі 7985 грн., 9500 дол. США. Проте, по факту вказані кошти в мішку були відсутні. (а.с. 45-48) З вказаного акту вбачається, що [PERSON] було повернуто лише купюру 500 грн. в розірваному вигляді. (а.с. 45-48). Зазначені обставини також були підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками. Позивач [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка показав, що 05.09.2011р. приблизно о 16 год. коли він працював начальником Київського РВ ХМУ до нього зайшли співробітники СБУ та слідчий, який зачитав постанову, про те, що він нібито вимагав та брав гроші у громадянки [PERSON]. Йому відмовили в участі адвоката та почали обшук. В кімнаті відпочинку в його форменому одязі було вилучено 7\~985, 00 грн., на полці 4500 доларів США та на холодильнику 5000 доларів США. Після виправдувального вироку, який набрав законної сили він 01.10.2014 року прибув до банку, з метою виконання вироку суду в частині повернення належних йому коштів. Їм надали кімнату де були присутні він, його адвокат, [PERSON] з дитиною, представник суду, заступник управління банку, начальник безпеки та начальник сховища, який приніс два мішки, в одному з яких був сундук, а в другому речі, які були вилучені у нього в кабінеті. Мішок, в якому був сундук, був прошитий та обклеєний двома бирками з двох боків і не мав будь якого доступу до сундука. Коли дістали сундук, він був обмотаний скотчем, а на кришці була велика бирка з підписом слідчого та понятих, яка при відкритті розірвалася. В сундуку грошові кошті були хаотично розкидані, а не скріплені під гумкою. Зліва знаходився опис грошових коштів, які знаходилися в сундуку. Після перерахування коштів і виявлення нестачі працівник суду склала акт, де всі розписалися. Його мішок був складений вчетверо прошитий нитками та скріплений бирками, в ньому був супроводжувальний лист з описом, де знаходилися гроші вилучені з його кабінету та прикраси вилучені у [PERSON] Купюра номіналом в 500, 00 грн розірвана навпіл була йому повернута. Усі інші кошти у розмірі 7\~485, 00 грн. та 9\~500, 00 грн. йому повернуті не були, оскільки були відсутні в банку. Свідок [PERSON]\~показала,\~що у\~період з\~2005\~року по\~2017\~рік вона\~працювала помічником\~судді Ленінського\~районного суду\~м.\~Харкова \~Кліменко О.І.,\~у якого\~в провадженні\~знаходилася кримінальна\~справа стосовно\~[PERSON]\~Вироком суду\~[PERSON]\~був виправданий,\~в резолютивній\~частині вироку\~було зазначено\~про повернення\~речових доказів,\~а саме\~грошових коштів\~вилучених під\~час обшуку.\~За довіреністю\~підписаною головою\~суду,\~вона,\~робітник суду,\~разом з\~[PERSON],\~[PERSON]\~та його\~адвокатом прибула\~до банку\~на вул.\~Гоголя,10.\~ Їм\~була виділена\~окрема кімната\~ кабінет\~начальника ПАТ\~«Укрсоцбанк» до\~якої занесли\~2\~мішки-пакети,\~один великий,\~другий малий,\~які поклали\~на стіл.\~В присутності\~завідуючого касою,\~начальника безпеки,\~[PERSON],\~[PERSON]\~та адвоката\~були оглянуті\~зазначені мішки-пакети,\~які не\~були пошкоджені,\~будь якого\~доступу до\~їх вмісту\~не було,\~мішки були\~обклеєні відповідними\~бирками з\~описом та\~розписами робітників\~прокуратури.\~В одному\~з мішків\~знаходився опечатаний\~сундук,\~при вскритті\~якого в\~його середині\~були виявлені\~розкидані грошові\~кошти в\~різних купюрах\~та валютах\~різних країн,\~а знизу\~знаходилися грошові\~кошти в\~пачках.\~Вона в\~присутності зазначених\~осіб неодноразово\~перерахувала ці\~кошти,\~в т.ч.\~за допомогою\~рахункової машинки,\~яку принесла\~бухгалтер банку\~та допомагала\~їй.\~При зрівнянні\~суми коштів\~зазначених на\~бирках і\~грошових коштів\~виявлених при\~вскритті мішків,\~було виявлена\~нестача,\~будь якої\~арифметичної похибки\~не було. У звязку з чим нею було складено рукописний акт, який був підписаний всіма особами. В 2017р. її викликали до прокуратури Харківської області, де вона надала пояснення в якості свідка з приводу повернення зазначених коштів. Після того, в будь яких процесуальних діях вона участі не приймала і будь яких відомостей щодо кримінального провадження у неї немає. Свідок [PERSON]\~в судовому\~засіданні показав,\~що 01.10.2014\~р.\~коли він\~працював начальником\~безпеки банку.\~До банку\~звернувся представник\~суду для\~отримання речових\~доказів,\~про що\~було надано\~вирок суду\~та відповідний\~лист-доручення.\~Речові докази\~до банку\~здавав представник\~прокуратури області\~і вони\~зберігалися в\~окремому приміщенні,\~обладнаному відео\~спостереженням та\~сигналізацією і\~сторонні особи\~не мали\~до нього\~доступу.\~В їх\~присутності були\~оглянуті речові\~доказів 2-х\~полімерних мішках\~замотаних скотчем,\~обклеєних бирками\~з підписами\~понятих.\~Цілісність упаковки\~порушена не\~була.\~Було виділено\~окреме приміщення\~де рахувалися\~гроші,\~які він\~не рахував,\~кошти рахував\~касир за\~допомогою машинки\~та вручну.\~В ході\~перерахунку була\~виявлена недостача\~грошових коштів,\~про що\~було складено\~акт.\~Акт складав\~представник суду,\~який був\~підписаний всіма\~присутніми особами.\~ Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] знає з 1990 року, стосунки між ними дружні. 01.10.2014р. вироком суду [PERSON] було виправдано. Вона прибула до ПАТ «Укрсоцбанк» для виконання вироку. У банку знаходився [PERSON], представник суду, представник банку, керівник сховища, була створена комісія, у всіх перевірили документи і виділили кімнату, в яку принесли два мішки прошнурованих і опечатаних бирками. При відкритті мішка, цілісність якого була не порушена, з нього дістали скриню з залишками скотчу, в якій верхній шар грошей був розсипом. Працівник суду перерахувала гроші, однак виявилася їх недостача. При відкритті другого мішку, в ньому взагалі не було виявлено ніяких грошових коштів, окрім порваної купюри номіналом 500, 00 грн., яка була повернута [PERSON] Про вказані обставини було складено акт, який був підписаний всіма присутніми. Отже, судом було встановлено, що в ході виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року, в частині повернення [PERSON] грошових коштів, вилучених у нього під час обшуку в його службовому кабінеті, позивачу було повернуто лише грошові кошти у розмірі 500, 00 грн., а інша сума у розмірі 7 485, 00 грн. та 9 500, 00 доларів США залишилася неповернутою. Позивач [PERSON] пояснив, що у звязку з тим, що грошові кошти йому були повернуті не в повному обсязі він звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з заявою. Як вбачається з Повідомлення Ленінського районного суду м. Харкова від 25.02 2016 року [PERSON] було розяснено його право на звернення до Прокуратури Харківської області з вимогою про повернення конфіскованого, вилученого або арештованого майна чи відшкодування його вартості. (а.с. 52) 13 травня 2016 року [PERSON] звернувся до Прокурора Харківської області із заявою-вимогою в якій просив суд відшкодувати завдану йому шкоду шляхом повернення вилучених у нього в ході обшуку в службовому кабінеті коштів, а саме 7\~985, 00 грн. та 9\~500, 00 доларів США. (а.с. 53) Однак, як пояснив позивач в судовому засіданні, вказана заява до теперішнього часу задоволена не була. На даний час за фактом службової недбалості з боку посадових осіб прокуратури Харківської області які допустили втрату вилучених грошових коштів у [PERSON] порушено кримінальне провадження №42016220000000483, згідно витягу з ЄРДР (а.с. 81-82). Згідно ст. 17 Закону України 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року «East/West Alliance Limited» проти України», суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «[PERSON] проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (п.167 рішення). У п. 168 рішення суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року зазначено, що відповідно до усталеної практики суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, п.40, ECHR 2002-III, «Ясійньєне проти Литви» (Jasinienv. Lithuania), заява №41510/98, п.45, від6 березня 2003 року, та «[PERSON] проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява №18966/02, пункти 5355, від 29 червня 2004 року). Уряд не надав жодного пояснення, яке б виправдало невиконання рішення у цій справі як «законне» та дозволило б відхід від зазначених принципів. Далі в приведеному вище рішенні в п.71 суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п.69), ай потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п.38). Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду . Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Вказані підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Отже, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цьогоКодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16. Згідно частини 7 ст. 1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. В статті 130 КПК України зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. В звязку з викладеним суд зазначає, що наразі єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло суб'єктів. Отже, суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та виїмки, незаконного накладення арешту на майно, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Так, Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (у новій редакції), затверджена наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України N 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 р. (далі Інструкції), передбачено, що відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді (п.14 Інструкції). У тих випадках, коли перераховані у пунктах 25, 26, 27 цієї Інструкції грошові кошти, валюта та інші цінні папери або інші цінності є речовими доказами, вони не пізніше ніж у 3-денний строк після проведення необхідних досліджень здаються матеріально-відповідальній особі для зберігання у спеціально обладнаних для цієї мети приміщеннях, у касу фінансового підрозділу або до уповноваженого банку, на підставі постанови органу дізнання або досудового слідства, але в окремих опечатаних пакетах з описом вкладення. У таких випадках у супровідному листі (постанові органу дізнання або досудового слідства) зазначається, що цінності, які надсилаються (здаються на зберігання), є речовими доказами і зберігаються до окремого розпорядження органу, що надіслав (здав) їх на зберігання. (п. 30 Інструкції) Речові докази, розміщені в спеціальних сховищах, а також ті, які не знаходяться разом із справою, зараховуються за тим органом, куди передається кримінальна справа, про що надсилається повідомлення за місцем зберігання речових доказів і робиться відмітка в книзі про те, в кого вони перебувають на зберіганні. Відповідальність за збереження речових доказів несе особа, відповідальна за зберігання речових доказів органу, де вони зберігаються. (п. 49 Інструкції) Якщо речові докази та інші вилучені цінності до суду не надсилалися, а перебувають на зберіганні в органі дізнання, досудового слідства або в іншій установі, працівник апарату суду вносить до журналу запис про їх місцезнаходження. (п. 54 Інструкції) Після винесення вироку (ухвали), постанови про закриття кримінальної справи в книзі (журналі) обліку речових доказів робиться відмітка про прийняте рішення щодо речових доказів та іншого майна із зазначенням змісту та дати рішення. Рішення щодо речових доказів підлягає виконанню після набрання вироком (ухвалою) законної сили або після закінчення строку оскарження ухвали, постанови про закриття справи. (п. 58 Інструкції) Якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих об'єктів. Прийняте рішення є обов'язковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази. (п. 59 Інструкції) Відповідно до п. 86 Інструкції у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5 ( z0106-96), Генеральної прокуратури України N 3 (z0106-96 ), Міністерства фінансів України N 41 (z0106-96 ) від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131). Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки. Використання речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна для службових та інших цілей категорично забороняється. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2); закриття справи про адміністративне правопорушення. Таким чином, наведена норма закону містить вичерпний перелік випадків, коли виникає право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п.2 ст.3 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі. Частиною 1 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41, визначено, що відповідно до частини 2 ст.4 Закону майно, зазначене в п.2 ст.3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Частиною 16 п.14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41 передбачено, що якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Судом встановлено, що після набрання законної сили вироком суду у справі № 2024/1748/12 Ленінським районним судом м. Харкова позивачеві було розяснено право щодо можливості звернення в шестимісячний період з вимогами про відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вручено відповідне повідомлення від 25.02.2016р. (а.с.52) Також, матеріалами справи підтверджується, що 13.05.2016 року [PERSON] особисто звертався до прокурора Харківської області з заявою-вимогою про відшкодування шкоди шляхом повернення вилучених у неї під час обшуку грошових коштів, які просив перерахувати на його особистий рахунок, однак зазначена вимога не була задоволена. (а.с. 53) Суд зазначає, що відповідно до частини сімнадцятої статті 236-8 КПК (в редакції 1960 року) та статей 167-169 КПК (в редакції 2012 року) закриття кримінального провадження тягне за собою, зокрема повернення вилучених речей. Вилучення у позивача по кримінальній справі № 2024/1748/12 грошових коштів, як процесуальна дія, має тимчасовий характер та при закритті кримінального провадження вилучене майно повинно бути повернено особі, у якої воно вилучалась. Таким чином, виходячи з обставин справи, суд приходить до висновку, що у результаті незаконних дій органів прокуратури, повязаних з наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням коштів, з володіння, користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 7\~485, 00 грн. та 9\~500, 00 доларів США, які на час розгляду справи позивачу не повернуто, а отже має місце порушення майнових прав позивача. Аналогічна правова позиція міститься також в Постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 686/26129/14-ц, Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 522/8741/13-ц та Постанові Верховного Суду України від 18.04.2012 року у справі № 6-6470св12. Щодо посилання представника третьої особи Прокуратури Харківської області на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності при звернені до суду з позовною заявою, суд зазначає наступне. Так, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Враховуючи те, що позивач [PERSON] звертався до Прокуратури Харківської області із заявою вимогою про повернення йому грошових коштів 13.05.2016 року, то суд приходить до висновку, що, при зверненні до суду з позовною заявою 02 липня 2018 року позивачем не було порушено строк позовної давності. Позивач в своїй позовній заяві просив суд зобовязати Державну казначейську службу України відшкодувати йому грошові кошти за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку. Відповідний територіальний орган Державного казначейства, до якого звернувся громадянин за відшкодуванням шкоди, надсилає до Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі заявку, в якій вказує суму відшкодування, а Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі надсилає заявку до Головного управління Державного казначейства України. Головне управління Державного казначейства України перераховує вказані кошт на рахунок Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а останні - на рахунок відповідного територіального органу Державного казначейства для виплати їх громадянинові. Виплата громадянинові суми відшкодування проводиться установою банку на підставі чека, виданого органом Державного казначейства після подання громадянином копії постанови (ухвали) органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду про розмір відшкодування шкоди за умов наявності коштів на рахунку відповідного територіального органу Держказначейства. Згідно з впровадженою з 1998 року новою бюджетною класифікацією України, видатки на відшкодування збитків, завданих громадянам, слід класифікувати як "інші види соціальної допомоги" (код N 090402 функціональної класифікації видатків бюджету). Копія зазначеної постанови (ухвали) залишається в справі відповідного органу Державного казначейства України. На цій копії орган Держказначейства робить відмітку із зазначенням дати, номера і суми чека, виданого громадянинові для отримання ним зазначених коштів. В результаті незаконних дій органів прокуратури з володіння користування та розпорядження позивача вибули грошові кошти в сумі 7 485, 00 грн. та 9 500, 00 доларів США, які на час розгляду справи в суді першої інстанції позивачу не повернуто, а тому суд дійшов висновку про законність вимог про повернення вилучених коштів. Позивач в своїй позовній заяві просив суд стягнути грошові кошти у розмірі 257 254, 56 грн. ( 7 985, 00 грн. та 9 500, 00 доларів США, виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 25.06.2018 року). Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] було повернуто грошові кошти у розмірі 500, 00 грн., суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню сума у розмірі 256 754, 56 грн. (257 254, 56 грн. 500, 00 грн. = 256 754, 56 грн. ) Згідно з положеннями про Державне казначейство України, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 21.12.2005р. №1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст.176 ЦК України юридичні особи створені державою не відповідають за зобовязання держави. Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення). Згідно ст.48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 БК України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Відповідно до п.8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет». Отже, відшкодування громадянам шкоди у випадках передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» проводиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, тобто грошові кошти відшкодовуються Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою палатою Верховного Суду у справі №910/23967/16 від 19.06.2018 року. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області про відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» сторони у цивільних справах звільняються від сплати судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial