Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Харківська міська рада звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова із заявою про визнання спадщини відумерлою. Заяву обгрунтовували тим, що домоволодіння по [ADDRESS] , яке належало на праві власності померлому [PERSON] , на даний час зареєстровано за [PERSON] - 2/3 частини домоволодіння, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого 16.05.1953 3-ю ХДНК; за [PERSON] - 1/3 частина домоволодіння, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.04.1992 12-ю ХДНК. У 2016 році до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовною заявою звернулась [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] після померлого [PERSON]. [PERSON] заповів своїй доньці [PERSON] 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] , а інші 2/3 частини домоволодіння залишились відкритими за іншими спадкоємцями. Однак, 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] ніхто із можливих спадкоємців не прийняв. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 по справі № 645/4473/16-й у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання права власності на 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] після померлого [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили. Заявник посилався на ст. 1277 ЦК України, згідно якої у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Просили визнати відумерлою спадщиною 2/3 частин домоволодіння по [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Передати відумерлу спадщину - 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, в особі Харківської міської ради. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав, просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в заяві. Зацікавлені особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, а також матеріали справи № 645/4473/16 за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на 2/3 частини будинку, приходить до наступного. Згідно наявної в матеріалах копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року по розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на 2/3 частини будинку в порядку спадкування та за зустрічною позовною заявою Харківської міської ради до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання власності на 2/3 частини домоволодіння за територіальною громадою м. Харкова, в особі Харківської міської ради у задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено (а.с.5-7) Згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 18.06.2018 року при перегляді апеляційною інстанцією даного рішення суду, рішення суду від 12.12.2017 року було змінено, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. В мотивувальній частині ухвали Апеляційний суд Харківської області зазначив, що суд першої інстанції не визначив повне коло спадкоємців померлого [PERSON] , не залучив їх як відповідачів до участі у справі та не дослідив, хто з них прийняв спадщину. Для з`ясування питання прийняття чи не прийняття спадкоємцями спадщини, судом була витребувана завірена копія спадкової справи, заведена після смерті [PERSON] , та досліджена в судовому засіданні. Згідно копії спадкової справи № 133/1992, отриманої на підставі ухвали суду від 28.10.2018 року про витребування доказів, з Харківського обласного державного нотаріального архіву, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулась [PERSON] Заява була нею подана 17.01.1992 року, посвідчена нотаріусом П`ятої державної Львівської нотаріальної контори та спрямована в Харківську державну нотаріальну контору. В даній заяві [PERSON] зазначала, що після смерті батька [PERSON] залишилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та грошовий вклад, спадщину вона приймає. Зазначила також спадкоємців [PERSON] , [PERSON] (Спадщина спадкоємцем прийнята без умов або застережень ). 17 квітня 1992 року (вже після закінчення строку на прийняття спадщини або відмови від неї) [PERSON] подала заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину та просила залишити відкритими 2/3 частини спадкового майна за іншими спадкоємцями. Згідно копії заповіту залишеного на випадок смерті [PERSON] , він заповів усе своє майно своїм дітям в рівних частинах кожному [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]. Згідно наявних в матеріалах спадкової справи копії свідоцтва про народження [PERSON] , її батьком зазначений - [PERSON] Згідно свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] укладеним 20.01.1960 року, після одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.04.1992 року за [PERSON] було визнано право на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , а також грошового вкладу. Тобто з дослідженої спадкової справи судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише [PERSON] , інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. Від спадщини [PERSON] не відмовлялась. Згідно ст. 548 ЦК України, в редакції 1963 року,який діяв на час відкриття спадщини зазначено, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 554 ЦК України - в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця. Згідно ст. 555 ЦК України, зазначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування ; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернули увагу судів на те, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Із метою єдності правозастосовної практики і уникнення колізій щодо спадкування державою (ст. 555 ЦК УРСР) та переходу спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади (ст. 1277 ЦК), правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Таким чином, сплив однорічного строку, встановленого ч. 2 ст. 1277 ЦК та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 1 липня 2003 року. Аналізуючи наведене, а також ті факти, що спадщина відкрилась [INFO] , після смерті [PERSON] спадщину прийняла його донька [PERSON] , до держави спадщина з 1992 року не перейшла, тому спадщина не може бути визнана відумерлою та перейти до держави, в особі Харківської міської ради. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed