Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

20 серпня 2015 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Київська пересувна механізована колона - 2» до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Екобуд», [PERSON] про визнання недійсним правочину, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності. Під час слухання справи як третю особу було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Топілко Оксану Олександрівну. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» та [PERSON]; визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., зареєстровано в реєстрі за №1577; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) офіс, загальною площею 119,60 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) офіс, загальною площею 119,60 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що ТОВ «Екобуд» є забудовником об'єкта будівництва - житлового будинку з гаражами та офісними приміщеннями за адресою: [ADDRESS]. 25.02.2002 року ТОВ «Екобуд», як забудовник уклав угоду №2 із ТОВ «Лізингова компанія «Техбудлізинг», як інвестором. За вказаним договором інвестор отримав право на отримання у власність площ нежитлового приміщення (офісу) під номером 62 на першому поверсі у вказаному будинку. Угодою було передбачено право ТОВ «Лізингова компанія «Техбудлізинг» здійснювати передачу своїх прав та обов'язків третім особам та 21.04.2005 року було укладено Інвестиційний договір №2 з ТОВ «Центробуд-трейд» до якого перейшло право інвестора спірного нежилого приміщення. 01.03.2007 року ТОВ «Центробуд-трейд» уклало із АКБ «Київ» Договір №1 купівлі-продажу майнових прав на спірні нежилі приміщення. За актом приймання-передачі від 17.07.2007 року приміщення були передані АКБ «Київ». Також банку було надано довідку про оплату вартості приміщень. 05.01.2009 року ТОВ «Центробуд-трейд» уклало із АКБ «Київ» додаткову угоду якою уточнено характеристики нежитлових приміщень. 07.08.2009 року АКБ «Київ» уклав з позивачем договір міни за яким у власність позивача перейшли майнові права, зокрема на спірне нежиле приміщення вартістю 1 683 000,00 грн. та 12.08.2009 року між вказаними сторонами підписано акт приймання-передачі до Договору міни. Позивач повідомив ТОВ «Екобуд» про факт набуття права власності на майнові права на нежиле приміщення. Будинок [ADDRESS] був введений в експлуатацію. 01.03.2010 року позивач звернувся до ТОВ «Екобуд» з вимогою передати нежитлове приміщення та підписати акти приймання-передачі (приміщення та документів), проте вимога виконана не була. Як зазначає позивач, він є власником спірних нежитлових приміщень. Проте йому стало відомо що право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) офіс, загальною площею 119,60 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] було оформлено на ім'я [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 16.08.2010 року та було передано їй на підставі акту приймання-передачі об'єкта згідно Інвестиційного контракту №030231 від 11 липня 2006 року. Позивач зазначає, що у відповідності до вимог діючого законодавства ТОВ «Екобуд», як забудовник втратив з 25.04.2002 року право на розпорядження об'єктом інвестиції, воно у відповідності до вимог Закону України «Про інвестиційну діяльність» перейшло до ТОВ «Лізингова компанія «Техбудлізинг» як до Інвестора, яке і реалізувало власні права, зокрема на розпорядження майновими правами. Отже, ТОВ «Екобуд» в порушення діючого законодавства та не маючи право на розпорядження нежилими приміщеннями передав спірні приміщення на користь [PERSON] Як зазначає позивач в позовній заяві, Інвестиційний контракт №030231 від 11.07.2006 року суперечить ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.319 ЦК України, статтям 4, 5 та 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», а тому є недійсним. [PERSON] не набула за недійсним правочином права власності на нежилі приміщення, то відповідно не набула правомочностей власника у відповідності до положень ст.216, 236 ЦК України, в тому числі й розпоряджатися нежилим приміщенням, а тому не мала права вчиняти договір купівлі-продажу від 10.09.2010 року. Так як нежилі приміщення вибули з власності позивача поза його волею за відплатним договором, тому у відповідності до положень ст.388 ЦК України воно може бути витребуване у добросовісного набувача [PERSON] Крім того, оскільки відповідачі не визнають ні право власності на майнові права позивача, ні права власності на майно, тому є передбачені ст. 392 ЦК України підстави для визнання права власності на нежитлові приміщення. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки суд не повідомила, не направила до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги. Відповідач ТОВ «Екобуд» в судове засідання представника не направив, хоча належним чином повідомлявся за адресою, зазначеною в позовній заяві та в ЄДРПОУ, пояснення чи заперечення на заявлені вимоги до суду не надійшли. Відповідач [PERSON] в судове засідання викликався через друковані засоби масової інформації, проте в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, пояснення чи заперечення до суду не надійшли. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Топілко О.О. про судове засідання повідомлялась, проте не з'явилась, пояснення на заявлені вимоги до суду не направила. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала проти заочного розгляду справи, а тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 25 квітня 2002 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» (далі - Забудовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Техбудлізинг» (далі - Інвестор) була підписана Угода №2 за умовами якої Забудовник зобов'язувався за рахунок Інвестора виконати дії, пов'язані з забезпеченням зведення житлового будинку з гаражами і офісними приміщеннями по [ADDRESS] (далі - Об'єкт), а Інвестор інвестує 88% кошторисної вартості будівництва об'єкту. Вклад Забудовника становить 12% кошторисної вартості будівництва Об'єкту, що відповідає витратам Забудовника в цьому будівництві (п.1.1 Угоди). Загальна характеристика Об'єкту інвестування згідно п.1.2 Угоди, мала бути визначена в додатку №1 після затвердження у встановленому порядку проектно-кошторисної документації. Розподіл квартир, офісів і машино-місць між Забудовником та Інвестором проводиться згідно з додатком №2, що являється невід'ємною частиною цієї угоди (п.1.3 Угоди). Внесення інвестицій на будівництво Об'єкту інвестором у відповідності до п.1.4 Угоди, дає йому право на отримання у власність площ квартир, офісних приміщень, кількість машино-місць автомобільних стоянок на умовах, визначених п.1.1 та п.1.3. Умовами п.3.1.1 Угоди було передбачено право Інвестора здійснювати передачу своїх прав і зобов'язань за угодою третім особам відповідно до Законодавства України. Додатки №1 та №2 до Угоди суду надані не були. 21.04.2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Техбудлізинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробуд-трейд» (далі - Інвестор) був укладений Інвестиційний договір №2 на будівництво нежитлових приміщень (офісів) в будинку по [ADDRESS] з додатковими угодами за умовами якого Інвестор співфінансує нежитлові приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS], а саме: 544,38 кв.м. загальної площі нежитлових приміщень. Перелік нежитлових приміщень наведено в Додатку №1 до даного Договору. Згідно з Додатком №1 до Договору, Інвестор вніс кошти за приміщення №2 вісь 1-5 ряд Б-Г блок А площею 112,05 кв.м., №4 вісь 1-5 ряд ОА-Б блок А площею 122,04 кв.м., №5 вісь 5/1-9/1 блок Б площею 130,51 кв.м., №6 вісь 2/2-5/1 блок Б площею 179,78 кв.м. 01 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробуд-трейд» (далі - Продавець) та Акціонерним комерційним банком «Київ» (далі - Покупець) був укладений Договір №1 купівлі-продажу майнових прав за яким Продавець продав Покупцю майнові права на чотири нежитлових приміщення (офісів) загальною площею 544,38 кв.м., які будуються в будинку за адресою: [ADDRESS], а саме: приміщення №2 вісь 1-5 ряд Б-Г блок А площею 112,05 кв.м., №4 вісь 1-5 ряд ОА-Б блок А площею 122,04 кв.м., №5 вісь 5/1-9/1 блок Б площею 130,51 кв.м., №6 вісь 2/2-5/1 блок Б площею 179,78 кв.м. За умовами п.1.4 Договору, майнові права на Об'єкт за цим Договором передаються продавцем Покупцю шляхом підписання акту приймання-передачі майнових прав. Акт приймання-передачі майнових прав підписується Сторонами після здійснення Покупцем 100% оплати за майнові права на нежитлові приміщення. 17.07.2007 року між сторонами був підписаний акт приймання-передачі майнових прав, що свідчить про те, що стороною Покупця були сплачені кошти за майнові права на нежитлові приміщення. Крім того, 17.07.2007 року ТОВ «Центробуд-трейд» було видано довідку за №35 якою було підтверджено, що Покупець - АКБ «Київ» повністю виконав свої зобов'язання за Договором від 01.03.2007 року та оплатив загальну вартість Об'єкту в розмірі 6 802 572,48 грн. Умовами п.3.5.2 Договору було передбачено право Покупця після здійснення 100% оплати відповідно з п.2.2 даного Договору та до моменту введення будинку в експлуатацію відступити за згодою Продавця свої права за даним договором на користь третіх осіб. Додатковою угодою №1 від 05.01.2009 року до Договору №1 купівлі-продажу майнових прав від 01.03.2007 року в зв'язку з проведенням технічної інвентаризації нежитлових приміщень (офісів) були внесені зміни в п. 1.1 та 2.1 Договору від 01.03.2007 року та викладено в новій редакції і зазначено наступні характеристики Об'єкта - [ADDRESS]-А та будинок 3-Б, зокрема: будинок 3-А, приміщення №62 на першому поверсі загальною площею 156,60 кв.м. Розпорядженням Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації №454 від 02.04.2008 року присвоєно новозбудованому блоку А житлового будинку [ADDRESS] поштову адресу: [ADDRESS], блоку Б - [ADDRESS]. 07.08.2009 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ» та Акціонерним товариством «Київська пересувна механізована колона-2» був укладений Договір міни за умовами якого ПАТ АКБ «Київ» зобов'язується передати АТ ««Київська пересувна механізована колона-2» у власність майнові права на нежитлове приміщення (офіс), під номером 62 на першому поверсі в будинку, що будується під номером [ADDRESS] загальною площею 156,60 кв.м., які належать на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав №1 від 01.03.2007 року, укладеного між ТОВ «Центробуд-трейд» та АКБ «Київ» та Акту приймання-передачі від 17.07.2007 року, та Додаткової угоди №1 від 05.01.2009 року, укладеної між ТОВ «Центробуд-трейд» та АКБ «Київ» (п.1.3.20 Договору). На виконання п.2.3 Договору, 12.08.2009 року між сторонами був підписаний акт №27 приймання-передачі до Договору міни від 07.08.2009 року, а саме: ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» передав АТ «Київська пересувна механізована колона-2» у власність майнові права на нежитлове приміщення (офіс), під номером 62 на першому поверсі в будинку, що будується під номером [ADDRESS] загальною площею 156,60 кв.м. Листами від 13.08.2009 року за №373/9 та 09.11.2009 року за №532/09/11-09 АТ «Київська пересувна механізована колона-2» повідомила ТОВ «Екобуд», ТОВ «Лізингова компанія «Техбудлізинг» про набуття права власності на спірні нежилі приміщення та просили внести відповідні зміни до реєстру власників майнових прав на нерухоме майно в будинку, що будується під номером [ADDRESS] та оформити відповідні додаткові угоди до Інвестиційного договору №2 від 21.04.2005 року та Угоди №2 від 25.04.2002 року із зазначенням власником майнових прав на нежитлові приміщення АТ «Київська пересувна механізована колона-2». Заступник генерального директора ТОВ «Екобуд» [PERSON] листом від 29.09.2009 року за №497 повідомила АТ «Київська пересувна механізована колона-2», що між ними немає жодних договірних відносин, тому немає можливості надати інформацію з приводу їх вимог. ТОВ «Центробуд-трейд», направивши 13.11.2009 року за №174 лист ТОВ «Екобуд» та АТ «Київська пересувна механізована колона-2» підтвердив стовідсоткову оплату за спірне нежитлове приміщення та перехід права власності на них до АКБ «Київ». В той же час, 11.07.2006 року між ТОВ «Екобуд» (далі - Замовник) та [PERSON] (далі - Інвестор) був укладений Інвестиційний контракт №030231 за умовами якого Замовник своїми силами і засобами, за рахунок залучених від інвесторів коштів, зобов'язується збудувати і передати Інвестору нежитлове приміщення №62 офісного приміщення 3 (секція А), 1-й поверх, на [ADDRESS], загальною площею 119,6 кв.м. 16.08.2010 року між ТОВ «Екобуд» та [PERSON] був підписаний Акт приймання-передачі об'єкта у власність інвестора, а саме: вбудоване нежитлове офісне приміщення №62 у житловому будинку за адресою [ADDRESS], перший поверх, загальною площею 119,60 кв.м. на підставі Інвестиційного контракту №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року. 16.08.2010 року Головне управління комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видало Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) офіс, загальною площею 119,60 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] 09.09.2010 року за Договором купівлі-продажу нежилих приміщень [PERSON] відчужила спірні нежитлові приміщення на ім'я [PERSON] З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) офіс, загальною площею 119,60 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] 31.08.2010 року було зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 16.08.2010 року та 29.09.2010 року зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 09.09.2010 року. Стаття 715 ЦК України визначає, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар (ч.1). Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін (ч.2). Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.4). До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (стаття 716 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями, зокрема, можуть бути кошти. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст.2 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). Об'єктами інвестиційної діяльності у відповідності до ч.1 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави (ч.1 ст.5 Закону). У відповідності до ч.1, 3, 5 ст.7 Закону, розміщення інвестицій у будь-яких об'єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід'ємним правом інвестора і охороняється законом. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. У відповідності до ст.9 Закону, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Рішенням господарського суду м.Києва від 13.06.2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до товариства з обмеженою відповідальністю «Центробуд-трейд», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1) товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Техбудлізинг», 2) товариство з обмеженою відповідальністю «Екобуд» про визнання договору купівлі-продажу недійсним встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія «Техбудлізинг» повністю виконало свої зобов'язання за угодою № 2 від 25 квітня 2002 року, що підтверджує право третьої особи 1, у відповідності до пунктів 3.1.6, 3.1.11 зазначеного правочину, набути право власності на проінвестовані приміщення. Отже, враховуючи, що Інвестор виконав свої зобов'язання за договором та сплатив кошти. Забудовник відповідно втратив право розпоряджатись об'єктом інвестування, а тому не міг бути укладений Інвестиційний контракт від 11.07.2006 року. Таким чином, оскільки Інвестиційний контракт укладений в порушення діючого законодавства, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині визнання недійсним Інвестиційний контракт №030231 (про інвестування в будівництво) від 11 липня 2006 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» та [PERSON] Що ж стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10.09.2010 року, укладеного між сало С.І. та [PERSON] варто зазначити що пунктом 10 Постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тому суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу від 10.09.2010 року недійним. Також в позовних вимогах позивач просить визнати за позивачем право власності на спірні нежитлові приміщення. Щодо зазначених вимог варто зазначити наступне. Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Разом з тим частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. На час укладення сторонами договору міни від 07.08.2009 року, правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закони). Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено. Указаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Як встановлено в судовому засіданні, Інвестори виконали свої грошові зобов'язання за договорами, повністю сплативши вартість, установлену вказаними договорами, тобто вчинили дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва. У позивача не виникло право власності на спірне нежитлове приміщення. За змістом пункту 1.3.21 договору міни позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Водночас позивач у позовній заяві не заявляв вимог про зобов'язання підписати акти прийому-передачі та зобов'язання надати необхідні документи для оформлення права власності на об'єкт нерухомості, відповідно до порядку, передбаченого Законами та умовами договорів. А тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності на спірні приміщення, оскільки такі вимоги стосуються власника майна, а позивач не набув право власності у порядку, визначеному діючим законодавством України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2015 року справа за № 6-1858цс15 та від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15. Стаття 388 ЦК України визначає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Але оскільки вказана стаття стосується правомочностей власника, а позивач не набув право власності на нежилі приміщення, тому вони не можуть бути витребувані на користь позивача з володіння [PERSON] Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Водночас, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір лише за частину позовних вимог та не сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру, тому суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 4 628,40 грн. (3 654,00 грн. з врахуванням вартості майна визначеного договором міни, оскільки суду не було надано доказів щодо іншої його вартості та по 487,20 грн. за дві вимоги немайнового характеру). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial