Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

25.10.2019 року представник позивача АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.08.2011р. в сумі 15801,76грн., та судових витрат - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1921грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідач добровільно не виконує зобов`язань за вказаним кредитним договором, надавши відповідні докази, а також докази оплачених судових витрат. Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву, якою просив у задоволенні позову відмовити, просив суд розглянути справу за його відсутністю, надавши суду для огляду оригінал кредитної справи. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню , але частково, - за наступних підстав. Згідно матеріалів, наданих суду позивачем 21.08.2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 500грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на це, підписавши Заяву разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою між ним та Банком, що, згідно Договору, підтверджується його підписом у заяві. Під час укладання Договору, за твердженням позивача, сторони керувались ч.1ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.526,527,530 цього ж Кодексу - що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На твердження позивача, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Представник позивача стверджує, що відповідач не виконує своїх зобов`язань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в неї станом на 30.09.2019 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 15801,76грн., з яких: 500грн. - заборгованість за кредитом; 11263,10грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також: 2810грн., 500грн. та 728,66грн. - нараховані пеня та штрафні санкції, надавши суду докази на підтвердження своїх доводів. Відповідач не надав суду доказів щодо виконання ним умов договору в повному обсязі - повернення кредитних коштів, а також не надав будь-яких пояснень щодо виконання своїх зобов`язань перед позивачем, та пояснень щодо предмету і підстав позову, також не заявляв клопотання щодо застосування стосовно його заборгованості перед позивачем строку позовної чи спеціальної давності. Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ст.525 ЦК України регламентується недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання; відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору, зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1ст.1054 ЦК України), а відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. З позовних вимог вбачається, що відповідач отримав в якості кредиту від позивача кредитну картку з кредитним лімітом 500грн. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач почав користуватися кредитними коштами 21.08.2011 року збільшуючи потім суму кредиту та повертаючи заборгованість нерівномірними частинами, внаслідок чого, стверджується у позові, кредитна заборгованості відповідача перед позивачем станом на 30.09.2019року становить 500 грн., проте сума боргу відповідача перед позивачем, загалом, на твердження представника позивача, становить - 15801,76грн. - з врахуванням штрафних санкцій, пені та відсотків за користування кредитними коштами - що є санкціями за неповернення боргу та платою за користування кредитними коштами. За умовами заяви позичальника, вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, долучений Банком до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг містить підпис позичальника, суду було надано для огляду оригінал цієї заяви та умов з власним підписом відповідача, тому суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відповідач не надав суду доказів щодо виконання ним умов договору в повному обсязі - повернення кредитних коштів, а також не надав будь-яких пояснень щодо виконання своїх зобов`язань перед позивачем, та пояснень щодо предмету і підстав позову, також не заявляв клопотання щодо застосування стосовно його заборгованості перед позивачем строку позовної чи спеціальної давності. З позовних вимог, вбачається, що відповідач отримав в якості кредиту від позивача кредитну картку з кредитним лімітом 500грн. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач почав користуватися кредитними коштами 21.08.2011 року збільшуючи потім суму кредиту та повертаючи заборгованість нерівномірними частинами, внаслідок чого, стверджується у позові, кредитна заборгованості відповідача перед позивачем станом на 30.09.2019 року становить 500грн., проте сума боргу відповідача перед позивачем, загалом, на твердження представника позивача, становить 15801,76грн. з врахуванням штрафних санкцій, пені та відсотків за користування кредитними коштами - що є санкціями за неповернення боргу та платою за користування кредитними коштами. Однак, відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору несправедливі, якщо штрафні санкції перевищують 50 % від суми заборгованості. А згідно зі ст.233 ЦК України, - в разі, якщо штрафні санкції, що підлягають до оплати занадто великі, - порівняно із збитками кредитора, суд має право знизити розмір санкцій. За змістом ч.3ст.551 ЦК України, суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її не співмірність із розміром основного зобов`язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч.3ст.51 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п.п.1,2ч.1ст.214 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 04.09.2014 року (справа № 6-100цс14), ч.3ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України - щодо загальних засад цивільного законодавства та ст.5,6,ст.10 ЦПК України - щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч.3ст.551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків. Отже, встановивши, що визначений позивачем розмір пені перевищує основний розмір боргу відповідача, суд дійшов наступного. З обставин справи, викладених у позові, та доказів, наданих суду представником позивача, вбачається лише факт надання позивачем відповідачу кредиту на умовах, визначених самим позивачем, до яких відповідач мав право лише приєднатися, з чого вбачається, за умови добровільності угоди (що нічим не спростовується), умови, вбачається, є несправедливі, оскільки штрафні санкції значно перевищували 50 % від суми заборгованості, про що йдеться у вищевикладеній статті ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; обґрунтованого висновку про наявність значних збитків, завданих відповідачем позивачу неповерненням 15801,76грн. заборгованості, відомостей суду представником позивача не надано. Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ч.3ст.551 ЦК України, для зменшення розміру пені і штрафних санкцій, що підлягають стягненню на користь банку з відповідача, враховуючи положення ст.ст.3,509, 627 ЦК України та засади справедливості, добросовісності та розумності, визначивши розмір пені та штрафних санкцій в розмірі 50 % від заборгованості за тілом кредиту, що становить 250 грн. (500 : 2 = 250), та нараховані відсотки, оскільки відповідач, підписуючи умови кредитного договору, знав про плату за користування кредитом, яка нарахована позивачем, не заперечується відповідачем, який не надавав суду заяви про застосування строку позовної та спеціальної давності. Дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для розподілу судових витрат наступним чином: позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 гривень, інших судових витрат ним не заявлено; позовні вимоги задоволені в пропорції 12013,10 грн.:(500+11263,10+250), що дорівнює коефіцієнту 1,31 (115801,76 : 12013,10), тому судові витрати розподіляються пропорційно в розмірі 1466,41грн. (1921:1,31), що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Твердження ж представника відповідача про наявність підстав для застосування до даних правовідносин строку позовної давності - не відповідає фактичним обставинам, що встановлені судом. Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строк. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. З матеріалів справи вбачається, що останній платіж з погашення кредитної заборгованості перед позивачем, згідно наданого розрахунку, відповідач здійснила 23.08.2017р. (а.с.60), тому перебіг позовної давності починається з того часу, як позивач дізнався або міг дізнатися про порушення його права щодо не отримання чергового платежу - наступного дня за цим числом наступного місяця, тобто, - з 24.09.2017р., проте до суду позов був направлений поштою, згідно штампу на поштовому конверті - 20.10.2019р. і надійшов до суду 25.10.2019р. (а.с.44,45), що становить два роки з моменту порушення відповідачем прав позивача на отримання коштів в якості погашення кредитної заборгованості. Тому, у даному випадку, суд констатує. що представником відповідача помилково визначено, що позивачем строк звернення до суду з даним позовом пропущений, і тому таке клопотання - про застосування строку позовної давності до даних правовідносин - підстава відсутня.

Outcome: partial