Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду з позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18.11.1986 року він перебуває на обліку як отримувач пенсії. В вересня 2011 року йому було припинено виплату пенсії з посиланням на те, що він постійно проживає в Російській Федерації, хоча фактичним місцем проживання є м. Луцьк. Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.04.2012 року, яка ухвалена за його позовом, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області щодо відмови в поновленні виплати [PERSON] пенсії за вислугу років з вересня 2011 року незаконними та зобов'язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2011 року. Постанову Луцького міськрайонного суду Львівським апеляційним адміністративним судом залишено без змін, а Вищим адміністративним судом України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області у відкритті касаційного провадження було відмовлено. Від вказаних незаконних дій суб'єкта владних повноважень він зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні його звичайного способу життя. З протиправними діями УПФУ позивач пов'язує погіршення свого стану здоров'я, із-за неспроможності придбати необхідні ліки та продукти харчування. Моральну шкоду оцінює у 30 000 грн. та вважає, що вона повинна бути відшкодована за рахунок держави. У судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги, просив суд стягнути в його користь з відповідача 50 000 грн. завданої моральної шкоди. Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області в судовому засіданні позов не визнала, просила суд в його задоволенні відмовити. Прокурор підтримав позицію представників відповідачів та просив у позові відмовити у зв'язку із його безпідставністю. Заслухавши думку часників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області з 18 листопада 1986 року по 01.01.2014 року як отримувач пенсії за вислугою років. У вересні 2011 року йому було припинено нарахування та виплату пенсії. У листопаді 2011 року [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою, в якій просив повідомити про причини невиплати пенсії за період з вересня 2011 року. З відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області вбачається, що причиною припинення виплати пенсії стало наявність в матеріалах пенсійної справи копії закордонного паспорта з відмуткою постійного місця проживання у Російській Федерації. Статтею 19 ч. 2 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.04.2012 року, яка ухвалена за його позовом, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області щодо відмови в поновленні виплати [PERSON] пенсії за вислугу років з вересня 2011 року незаконними та зобов'язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2011 року. Постанову Луцького міськрайонного суду Львівським апеляційним адміністративним судом залишено без змін, а Вищим адміністративним судом України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області у відкритті касаційного провадження було відмовлено. Статтею 56 Конституція України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ч. 2 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з п. 10.1 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 р. зі змінами "Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди": 10-1. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади вона підлягає відшкодуванню за рахунок органу державної влади. Судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року. Зокрема, п. 41 постанови зазначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до частини третьої ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із постанови Луцького міськрайонного суду від 24.04.2012 року, яка набрала законної сили, обставини, щодо незаконності дій та рішення суб'єкта владних повноважень, а саме Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області по відношенню до позивача [PERSON] були встановлені, а тому не доказуються при розгляді даної справи. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Європейський суд з прав людини у справі «Хонякіна проти Грузії» від 19 червня 2012 року зазначив, що припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Законодавець зазначає, що моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Так, протиправними діями відповідача у вересні 2011 року було позбавлено [PERSON] єдиного джерела для існування-пенсії за вислугу років по грудень 2012 року. Такими діями позивачу було завдано душевних страждань в результаті чого загострилися хвороби серця (а.с. 16), різко знизився зір (а.с. 15,17-19). Позбавлення позивача пенсії потягло за собою порушення нормального функціонування організму в цілому, підтримання його здоров'я стало неможливим із-за відсутності будь-яких коштів. Неможливість придбання продуктів харчування та непродовольчих товарів за вказаний період привело до непоправимих душевних страждань. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що незаконними діями та рішенням посадових осіб Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області була заподіяна моральна шкода позивачу [PERSON], яка полягає у порушенні його звичної життєдіяльності, що потягло за собою докладання ним додаткових зусиль для її відновлення, а також мало негативний вплив на його психологічний стан. Разом з тим, з врахуванням характеру, тривалості моральних страждань та істотності змін в життєвих та інших стосунках позивача, суд вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань буде грошова сума в розмірі 14 500 грн.

Outcome: partial