Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в лютому 2016 року в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів і робіт використаних у будівництві незавершеного житлового будинку №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області в розмірі 61 852 грн.. В позові зазначено, що житловий будинок №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області належав батькові колишньої дружини [PERSON] [PERSON]. В 1997 році з дозволу власника житлового будинку, сторони будучи у шлюбі (шлюб розірвано у 2014 році), розпочали будівництво нового житлового будинку для дочки поряд з існуючим, без належно оформленої документації та дозволу ради, на земельній ділянці під обслуговування існуючих будівель та споруд, площею 0.55га, що була виділена власнику будинковолодіння, тобто [PERSON] Новозбудований будинок незавершений в будівництві, готовність 78%. Після сметрі батьків відповідача, позивач дізнався що житловий будинок №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області перейшов по спадщині відповідачці та її брату, а не дочці сторін, як було домовлено та про що свідчив складений попередньо заповіт в 1997 році. Оскільки право на новозбудований житловий будинок перейшло до колишньої дружини, а не дочки, то позивач вважає, що значний його вклад у будівництво нового будинку, отримані ним кредитні кошти в сумі 39000грн., збережені накладні про купівлю матеріалів на суму 15830 грн. надають право на стягнення в його користь з відповідача 1/2 частини будівельних матеріалів і робіт використаних у будівництві незавершеного житлового будинку №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці. З посиланням на ст..331 ЦК України, ст..61, 70 СК України, вважаючи обєкт спільною сумісною власністю колишнього подружжя, просив позов задовольнити. Позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач, а в подальшому її представник позов не визнали, просили в задоволенні його вимог відмовити, зважаючи на те, що на даний спірний обєкт будівництва, сторони не оформляли належних прав (збудований на місці старої «шопи-комори»), будівництво на власній земельній ділянці проводили покійні батьки відповідача та родина в селі, заповіт був скасований батьком відповідача, так як дочка сторін не бажала проживати в селі після одруження. Спадщину бажали отримати спадкоємці померлих батьків, однак на сьогоднішній день Свідоцтво на існуюче домоволодіння ще не отримали, а нове будівництво є самочинним і не узаконеним. Основний вклад в будівництво нового будинку робили власними фізичними силами всією родиною, в т.ч. сторони з дітьми, які проживали на той час сімєю, частково матеріали використовували з старої будівлі «шопи-комори», а решта матеріали в більшості придбавали бувші у вжитку. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що житловий будинок №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області належав батькові колишньої дружини [PERSON] [PERSON], це визнається сторонами та вбачається з наявних матеріалів справи. В 1997 році, як вважає та доводить суду позивач, з дозволу власника житлового будинку батька відповідача, сторони будучи у шлюбі (який розірвано у 2014 році), розпочали будівництво нового житлового будинку для дочки [PERSON], поряд з існуючим, без належно оформленої документації та дозволу ради, у встановленому порядку на земельній ділянці під обслуговування існуючих будівель та споруд, площею 0.55га, що була виділена власнику будинковолодіння у користування (не приватизована), тобто [PERSON], хоча він усно віддав частину земельної ділянки під будівництво. Такі доводи позивача заперечила відповідач та її представник (син сторін), які вказали на те, що сторони в селі не проживали, так як мають власну квартиру у м.Івано-Франківську. Батьки відповідача приблизно в 2007 році (а не 1997 році як стверджує позивач) спільно з родиною розпочали будівництво ще одного будинку на місці старої будівлі «шопи-комори», з якої частково використали матеріали, а решта матеріали в більшості куплялися бувші у вжитку, фізичні роботи (як в селі заведено звичаєвим правом), здійснювали всією родиною, в т.ч. допомагали і діти з своїми сімями, будівництво велося приблизно до 2012 році, потім перестали будувати, бо не було можливості. Батьки мали намір дійсно оформити вподальшому нове будівництво на дочку (відповідача) і її дітей. В 1997 році [PERSON], батько відповідача, був заповів все своє майно внуці [PERSON], дочці сторін (а.с.8зв.), однак в подальшому даний заповіт був скасований через відмову онуки проживати в селі. У вересні 2013 року помер батько відповідача, а в лютому 2014 року мама відповідача. Судом встановлено, що новозбудований будинок незавершений в будівництві, готовність 78%, зі слів сторін є коробка і накриття. Позивачем надано до справи складений працівником Коломийського МБТІ, на його замовлення, копію незасвідченого технічного паспорта на незавершене будівництво в с.Кулачківці, вул.Кобилянська,№33 від 04.08.2015р., в якому зазначено рік побудови 1992, де під літерою А1 зазначено підвал, однак не розмежовано, що є будівництвом за належною документацією, а що є самочинним, зазначивши інвентаризаційну вартість (знову ж невідомо чи всього домоволодіння чи самочинного) 123 704 грн.. Після смерті батьків відповідача, позивач, про що вказано в позові та поясненнях, дізнався, що житловий будинок №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області перейшов по спадщині відповідачці та її брату, а не дочці сторін, як було домовлено та свідчив складений попередньо заповіт в 1997 році. Оскільки право на новозбудований житловий будинок перейшло до колишньої дружини, а не дочки, то позивач вважає, що значний його вклад у будівництво нового будинку, отримані кредитні кошти у КС «Станіславська» в сумі 39000грн., збережені накладні на суму 15830 грн. надають йому право на стягнення 1/2 частини будівельних матеріалів і робіт використаних у будівництві незавершеного житлового будинку №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці від його вартості за технічним паспортом, долученим до матеріалів справи. З посиланням на ст..331 ЦК України, ст..61, 70 СК України, вважаючи обєкт спільною сумісною власністю колишнього подружжя, просив позов задовольнити. Щодо наданих позивачем доказів про отримання кредитних коштів на суму 30000 грн., то як вбачається з довідки КС «Станіславська» з 07.05.2009р. по 04.09.2012 року позивач укладав 6 договорів на суму 39000грн. для будівництва (а.с.10), однак цільове призначення кредитних коштів окрім даної довідки нічим не підтверджено, позивачем долучено в підтвердження цільового використання таких коштів саме на будівництво спірного незавершеного будинку тільки один договір від 07.05.2009р., однак суд звертає увагу на те, що в ньому зазначено призначення кредиту інші потреби (а.с. 54-55), а не для будівництва, інші ж кредитні договори не представлено позивачем до матеріалів справи, тому суд критично оцінює таку довідку КС «Станіславська» від 12.03.2014р., так як призначення кредиту одного з договорів зазначене призначенням "інші потреби", яке вказано в самому договорі від 07.05.2009р., а щодо інших договорів позивач не довів належними доказами призначення отриманих ним кредитних коштів для будівництва. Щодо доказів позивача на збережені ним накладні за 2005-2009 роки на суму 15830 грн. (а.с.14-20), які надають йому право на стягнення 1/2 частини будівельних матеріалів і робіт використаних у будівництві незавершеного житлового будинку №33 по вул.Кобилянська с.Кулачківці, то слід зазначити, що накладна від 01.09.2007 року видана не позивачу а [PERSON] (батько відповідача) (а.с.18), не є взагалі належним доказом в частині отриманих будматеріалів позивачем. При цьому, виписані [PERSON] товари на суму 14 780грн. не свідчать про факт внесення ним особистих внесків одного з подружжя як власних коштів, оскільки будучи подружжям всі доходи та видатки (кошти) є спільною власністю подружжя, якщо не доведено факту належності особистих речей кожного з них. При цьому, суд отримав пояснення свідків зі сторони відповідача [PERSON] (син сторін), [PERSON] (син сторін), [PERSON] (брат відповідача), [PERSON] (сусідка в селі), а також пояснення свідків зі сторони позивача [PERSON] (знайомий позивача колишній співпрацівник), [PERSON] (кум). Свідки зі сторони відповідача підтвердили початок будівництва приблизно в 2007 році та те, що участь у будівництві роботами приймали окрім сторін та їх дітей, і вся родина в селі, щодо коштів на придбання будівельних матеріалів (як нових, так і бувших у вжитку, з яких в основнову будувався будинок) для самочинного будівництва, то такі давали в більшості батьки відповідача, також сторони, будучи подружжям, а тоді коли придбавав позивач матеріали, то ці кошти давалися йому відповідачем, так як власного заробітку позивач мав в незначних сумах. Довідки про дохід позивача є наявні в матеріалах справи з 2005 року по 2008 рік (а.с.11-12), а за 2013-2015р. дохід як пенсіонера (а.с.48-49). Свідки зі сторони позивача підтвердили фізичну допомогу безкоштовно при будівництві будинку не пригадуючи рік будівництва (свідок [PERSON]) та виписування деяких будівельних матеріалів позивачу, зі слів позивача призначених на будівництво (цегла та вікна бувша у вжитку, цемент) (Свідок [PERSON]). Зважаючи на те, що належними доказами позивачем доведено понесені витрати на придбання частини будівельних матеріалів на загальну суму 14 780грн., а кошти не визнані судом як особисті кошти позивача а не кошти спільні подружжя, то слід позов задовольнити частково в сумі половини вартості понесених та доведених витрат, а саме 7390грн. Посилання позивача при обґрунтуванні вимог на ст..331 ЦК України є частково вірним, оскільки за даною нормою право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Отже, до завершення будівництва (створення майна), якщо таке будівництво ведеться за належним дозволом цією особою та у встановленому порядку, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Однак така власність, повинна враховуватися на подружжя у разі придбання ними матеріалів будівництва, незалежно на чиє імя воно придбане. Суд ухвалюючи дане рішення, посилається на норми і СК України, як щодо вкладених спільних коштів колишнього подружжя під час будівництва не їхнього будинку. Відповідно до ст. 177 ЦК обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Так, у силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст.177, 331 Цивільного кодексу України, ст. 60, 61, 63, 70 Сімейного кодексу України

Outcome: partial