Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

30.06.2015 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» (надалі відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який мотивовано тим, що позивач відповідно до наказу № 127 - к від 21.11.2013 року прийнятий на роботу до відповідача на посаду головного фахівця Управління капітального будівництва. Наказом № 21 - к від 10.03.2014 року позивача було переведено на посаду начальника виробничо - технічного відділу УКБ ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» з цього ж дня. На вказаній посаді позивач пропрацював по 20.05.2015 року включно і був звільнений із займаної посади за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 35 - к від 20.05.2015 року. Згідно п. 2 вищевказаного наказу про звільнення бухгалтерії підприємства доручено в день звільнення здійснити остаточний розрахунок заробітної плати та компенсаційних виплат, у тому числі компенсацію за 22 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 22.06.2014 року по 20.05.2015 року (включно) та компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 22.11.2013 року по 20.05.2015 року (включно). Разом з тим, бухгалтерією відповідача не виконано вимог наказу про звільнення (про здійснення розрахунку), та незважаючи на неодноразові звернення позивача з цього приводу до керівництва підприємства, з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, через відсутність у відповідача грошових коштів. Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача 42043 грн. 72 коп. заборгованість по заробітній платі та компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток, також на підставі ст. 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Зазначені вище обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надіслав на адресу суду заяву в якій повідомив суд, що позовні вимоги підтримує, справу просив розглянути у його відсутність, у зв'язку з його перебуванням у довготерміновому відрядженні. Представник відповідача - директор ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» Когут Л.Г., в судове засідання також не з'явився, надіслав на адресу суду заяву у якій просив розглядати справу у відсутність представника відповідача, просив прийняти до уваги надіслані копії документів, що стосуються досліджуваних судом обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, врахувавши правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Наказу № 127 - к від 21.11.2013 року [PERSON] з 22.11.2013 року прийнятий на роботу до відповідача на посаду головного фахівця кошторисно - договірного відділу Управління капітального будівництва ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» (а.с.9). Наказом № 21 - к від 10.03.2014 року позивача було переведено на посаду начальника виробничо - технічного відділу УКБ ПрАТ «Завод з виробництва ядерного палива» з цього ж дня. (а.с. 10). Згідно Наказу № 35 - к від 20.05.2015 року позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 20.05.2015 року. Згідно п. 2 вищевказаного Наказу бухгалтерії підприємства доручено в день звільнення здійснити остаточний розрахунок заробітної плати та компенсаційних виплат, у тому числі компенсацію за 22 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 22.06.2014 року по 20.05.2015 року (включно) та компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 22.11.2013 року по 20.05.2015 року (включно). (а.с. 11). Наведені обставини також додатково підтверджуються копією трудової книжки позивача (а.с. 6 - 8). З огляду на надіслані відповідачем до суду копії належним чином завірених документів з відповідними розрахунками належних позивачеві при звільненні виплат, суд приходить до висновку, що сторонами по справі не заперечується факт того, що перед позивачем при звільненні дійсно була наявна та станом на сьогоднішній день також наявна заборгованість по заробітній платі та іншим компенсаційним виплатам (невикористані основна та додаткова відпустки), кошти за якими не виплачені при звільненні, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню в ході розгляду цієї справи. Як вбачається з довідки № 111 від 30.07.2015 року станом на час розгляду справи, борг відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі при звільненні, в тому числі і по компенсаціям за невикористані основну та додаткову відпустки становить 36 529, 79 грн. (а.с. 26). Відповідно до довідки відповідача про доходи [PERSON] № 57 від 31.07.2015 року середньоденна заробітна плата позивача складала 424, 15 грн., відповідно його середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи (враховуючи метод обрахунку визначений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати») становила 8270, 93 коп. (а.с. 24). З довідки відповідача № 56 від 31.07.2015 року вбачається, що з дати звільнення (20.05.2015 року) та станом на день вирішення справи судом (31.08.2015 року), згідно графіка роботи встановленого працівникам ПрАТ «Завод ЯП» відповідно Наказу № 83 від 12.05.2014 року у травні 2015 року згідно графіку роботи з моменту звільнення - 7 робочих днів, у червні відповідно 20 робочих днів, у липні 2015 року - 23 робочих дня, у серпні 2015 року - 20 робочих днів, загалом 70 робочих днів (а.с. 25). Ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 - 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь - яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпПУ і ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. (Рішення Конституційного Суду України № 8 - рп/2013 у справі 1 - 13/2013). Відповідачем по справі не заперечується факт наявності заборгованості перед позивачем по платежам, які належали позивачу при звільненні, разом з тим з матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості по належним при звільненні платежам є меншим ніж зазначено позивачем у позовній заяві, оскільки 26.06.2016 року (позов подано 30.06.2015 року) відповідачем по справі в добровільному порядку погашено заборгованість по заробітній платі перед позивачем за лютий місяць 2015 року в розмірі 5513, 93 грн., а тому суд приймає до уваги довідку надіслану на адресу суду відповідачем по справі, про наявний розмір заборгованості відповідача перед позивачем (станом на день розгляду справи) в розмірі 36529, 79 грн., з яких: 9446, 91 грн., заборгованість по заробітній платі за березень 2015 року, 8907, 11 - відповідно за квітень 2015 року, 18175, 77 грн. - за травень 2015 року, в тому числі компенсація за невикористані відпустки в розмірі 12988, 66 грн. (а.с. 26). Як наслідок позов в частині стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, та компенсації за невикористані відпустки підлягає до часткового задоволення, а саме в розмірі 36 529, 79 грн. З огляду на те, що станом на день вирішення справи порушення з невиплати при звільненні заробітної плати та компенсацій за невикористані (основну та додаткову) відпустки триває, відповідач, як роботодавець має нести відповідальність передбачену ч. 1 ст. 117 КЗпП України за відповідний період з 21.05.2015 року по 31.08.2015 року (день вирішення справи). Як наведено вище вказаний період складає 70 робочих днів по підприємству, а тому на підставі наведеної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 29690, 5 грн., (середньоденний заробіток - 424,15 грн. * 70 робочих днів). Приймаючи вказане рішення суд враховує також висновки, наведені в рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року (статусу остаточного набуло 04.10.2010 року) у справі «Меньшакова проти України» в якому наведено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи те, що позивача на підставі закону при подачі позову звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у визначеному законом розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: partial