Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Богодухівська державна ноторіальна контора в якому після уточнення позовних вимог /в частині субєктного складу/ просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], легковий автомобіль ГАЗ-24, 1979 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 18 серпня 2014 року та стягнути з відповідачів судові витрати, понесені нею по справі. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 18 серпня 2014р. помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS] та легкового автомобіля марки Газ-24, випуск 1979 р., державний номер - 11684ХВ. Позивачка є спадкоємицею за заповітом. Після смерті [PERSON] позивачка звернулася з заявою до Богодухівської держнотконтори про прийняття спадкового майна, а потім і про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак їй було відмовлено по причині відсутності правових документів на спадкове майно, які взяті відповідачами, які вважають, що вони також є спадкоємцями за заповітом, який був складений при житті померлим. Позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до відповідачів з проханням повернути документи на спадкове майно, але отримала відмову. [PERSON] вважає, що відповідачі не є спадкоємцями за заповітом, втратили це право за волевиявленням спадкодавця, так як заповіт на її імя спадкодавцем був складений останнім. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, пояснила, що прожила з померлим [PERSON] 30 років з 1983 року. В 2004 році вони розірвали шлюб, але продовжили проживати разом однією родиною та вести спільне господарство. Певний час [PERSON] проживав з онуками, хотів пожити в городі ближче до квартири, щоб робити там ремонт, але після того, як він отримав перелом, [PERSON] привіз дідуся до неї разом з речами, після чого вони постійно проживали разом, вона доглядала його до самої смерті, поховала за свій рахунок. Квартиру придбав сам [PERSON] за власні кошти після отримання компенсації /як учасник ліквідації на ЧАЕС/. Не заперечувала той факт, що спочатку [PERSON] мав намір залишити квартиру у спадок онукам відповідачам у справі, однак, враховуючи, що вони не доглядали за ним, не брали ніякої участі в його житті та не приділяли уваги дідусеві, останній свою думку змінив та цілком усвідомлено залишив заповіт на неї. Укладення шлюбу також було виключно його рішенням, та незважаючи на хворобу та болі, які він відчував в останні місяці життя, при укладенні шлюбу він чітко усвідомлював, що робить, вони навіть випили шампанське після проведення реєстрації шлюбу. Представник позивачки в судовому засіданні просив врахувати всі надані докази та задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти їх з братом, а також за кошти дідуся і батька. Вони з братом їздили на заробітки до м.Москва та вклали 5000.00 доларів, 4000.00 доларів дав їх батько, решту дідусь, квартира коштувала 15500.00 доларів. Зазначив, що після отримання травми /перелому ноги/ сам дідусь сказав відвезти його до [PERSON], щоб вона його доглядала, так як травму він отримав допомагаючи їй на огороді його трактором зачепив її зять. Але до цього дідусь два роки проживав у них з братом, так як [PERSON] його вигнала. Придбану за спільні кошти квартиру дідусь хотів залишити їм з братом та склав відповідний заповіт. Вважав, що саме вони з братом є спадкоємцями після смерті дідуся та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] також зазначив, що квартира була придбана за спільні кошти, однак, враховуючи, що дідусь мав льготи по сплаті комунальних послуг як учасник ліквідації на ЧАЕС, право власності було оформлено на нього. За життя дідусь хотів подарувати спірну квартиру йому /[PERSON]Р./, однак отримав травму перелом, що і завадило укласти договір дарування. Ремонтні роботи в квартирі повністю проведені за їх з братом рахунок та їх власними силами, позивач жодного відношення до цього житла не мала. Крім того зазначив, що дійсно організацією поховання займалась [PERSON], але гроші давали вони з братом. Просив відмовити у задоволенні основного позову. Представник відповідачів адвокат [PERSON] вважав основний позов безпідставним, просив врахувати той факт, що відповідачі понесли затрати на придбання та ремонт квартири, просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Крім того, відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому зазначили, що приблизно з квітня 2014 року їх дідусь [PERSON] став спілкуватися зі своєю колишньою дружиною [PERSON], шлюб з якою був офіційно розірваний. Працюючи у неї по господарству, він отримав перелом кінцівки і з цього часу до здорового способу життя вже не повернувся. Час від часу він лікувався у різних лікувальних установах, організацією лікувального процесу займалась позивач [PERSON] За весь час хвороби дідуся вони та їх батько [PERSON] надавали матеріальну допомогу на лікування, багаторазово відвідували його як в лікувальних установах, так і вдома у відповідачки. З часу хвороби по день смерті вони спостерігали помітний психічний розлад здоровя дідуся. Це виражалося у погіршенні мови, яка стала повільною та нечіткою, суттєво погіршилась пам?ять, психологічно він перебував у стані нервозності, збудженості, допускав грубість у висловлюваннях, при спілкуванні була помітна втрата логічного та критичного мишлення. Починаючи з липня 2014 року дідусь рухався з трудом, у нього загострилася онкохвороба (рак легенів), він став вживати сильнодіючі препарати, став впізнавав оточуючих людей епізодично. 18.08.2014 року дідусь помер та [PERSON] повідомла їм, що 30.07.2014 року вони зареєстрували шлюб в Богодухівському відділі РАЦС, а 12.08.2014 року ( тобто за 6 днів до смерті) дідусь змінив заповіт, та заповідав їй квартиру, яка мала перейти відповідачам /позивачам за зустрічним позовом/. Дідусь жодного разу не висловлював намір щодо зміни заповіту, тим більше квартира була придбана на спільні кошти. Дідусь любив їх, добре ставився, тому зміну заповіту вважають неможливою. Викладені обставини на думку відповідачів свідчать про те, що позивач за основним позовом [PERSON] скористалась станом здоровя діда, його воля при укладенні шлюбу та зміні заповіту була спотворена, тому просили визнати недійсними шлюб [PERSON] зі [PERSON] та визнати недійсним заповіт [PERSON] на імя [PERSON] Відповідач за зустрічним /позивач за основним/ позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні за недоведеністю. Третя особа за зустрічним позовом - начальник відділу Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богодухівського районного управління юстиції [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що до неї звернулась [PERSON] з питання реєстрації шлюбу зі [PERSON], так як він був хворий та не міг зявитись до відділу реєстрації. Вона особисто виїжджала для здійснення реєстрації шлюбу, яка проходила дома по вул. Кулініча 6 в с.Лозова, були присутні наречені та дочка [PERSON] [PERSON] був абсолютно адекватним, самостійно йшов від ліжка до столу, жартував. Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що до неї звернулась [PERSON] з питання термінового виїзду для складення заповіту до хворого на рак чоловіка, який не встає з ліжка. Вона також зазначила, що чоловік чекає на нотаріуса, тому з ночі не приймає ліки. Нотаріус розяснила, що її виїзд не гарантуватиме вчинення нотаріальної дії та попросила, щоб при оформленні заповіту були присутні свідки сторонні та не зацікавлені люди, хоча в даному випадку, присутність свідків не є обовязковою. Згідно з журналом виїзду нотаріус приїхала до с.Лозова вул. Кулініча 6 12.08.2014 року о 13-00 годині. [PERSON] знаходився в кімнаті полусидів на ліжку. Нотаріус попрохала вийти з кімнати [PERSON] та [PERSON], після чого запитала [PERSON], чи дійсно оформлення цього заповіту є його волею на що він чітко повідомив, що бажає залишити все своє майно [PERSON]. [PERSON] прочитав проект заповіту, потім його вголос прочитали свідки [PERSON] та [PERSON], після чого [PERSON] власноруч підписав заповіт. Після цього нотаріус зробила запис в реєстрі, де також розписались [PERSON] та свідки. Також зазначила, що впізнала [PERSON], так як дійсно приблизно за рік до складення заповіту, цей чоловік звертався до неї за консультацією з приводу оформлення договору дарування квартири на онука. Однак в призначений час [PERSON] прийшов та повідомив, що передумав дарувати квартиру внуку через поведінку останнього. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст.ст. 1216 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців ). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2011 року /а.с.39/. Цей факт підтверджується також довідкою КП «Богодухівське БТІ» від 25.02.2015 року /а.с.8/. Крім того [PERSON] належить автомобіль ГАЗ -24, 1979 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] /копія свідоцтва а.с.9/. 18.08.2014 року [PERSON] помер /копія свідоцтва про смерть а.с.5/, спадкоємцем за заповітом після його смерті є його дружина [PERSON] позивач по справі /копія заповіту а.с.4/. Позивачка прийняла спадщину, так як звернулась із відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, як вбачається з відповіді нотаріуса, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину квартиру та автомобіль у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, які знаходяться у онука померлого відповідача по справі [PERSON], який в свою чергу також звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, вважаючи себе та свого брата [PERSON] спадкоємцями після смерті діда /а.с. 16/. Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Той факт, що правовстановлюючі документи знаходяться у відповідачів, які не визнають право [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON], сторонами в судовому засіданні не оспорювався. Виходячи з викладеного та враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори, але не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] При цьому наявність заповіту від 06.09.2008 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] /а.с.38/ та заповіту від 17.06.2014 року імені [PERSON] на імя відповідачів /а.с.35/ не може бути перепоною для визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування, так як відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт, при цьому заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Щодо зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою недійсності шлюбу відповідно до ст.38 СК України є порушення вимог, встановлених\~статтями 22,\~24-26 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що відповідачі вкладали гроши в придбання квартири та самостійно робили в ній ремонт, а також свідок [PERSON], який зазначив, що спілкувався з покійним, однак той нічого не казав про шлюб та зміну заповіту, а незадовго до смерті він бачив [PERSON] і останній не впізнав його, називав іншим іменем. Відповідно до положень\~ст.60, ч.3 ст.10 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з зазначених норм закону, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину не може бути зроблений на основі одних лише показань свідків, які не мають відповідної освіти та спеціальних знань в області судової психіатрії та можуть мати лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент /під час вчинення правочину, а в даному випадку також під час укладення шлюбу/ розуміти значення своїх дій та керувати ними. Посилання відповідачів /позивачів за зустрічним позовом/ на знаходження їх дідуся [PERSON] під впливом сильнодіючих препаратів, внаслідок чого останній не був здатним розуміти свої дії та керувати ними під час укладення шлюбу зі [PERSON] та під час складання заповіту на імя дружини, спростовується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 340 від 05.05.2016 року, згідно з яким [PERSON] за життя не виявляв стійкого хронічного психічного розладу, який позбавив би йог здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та за своїм психічним станом під час укладення шлюбу зі [PERSON] і заповіту від 12.08.2014 року міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними /а.с.183-185/. Також здатність [PERSON] усвідомлювати свої дії підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], сімейного лікаря [PERSON], яка зазначила, що призначала [PERSON] трамадол, але вірогідність впливу цього препарату на здатність усвідомлювати свої дії незначна, [PERSON] і [PERSON], які були присутні при оформленні заповіту та підтвердили, що [PERSON] діяв добровільно та повністю усвідомлював те, що відбувалось. Ці показання узгоджуються з поясненнями третіх осіб та не суперечать висновку експертизи. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні шлюбу зі [PERSON] та при складенні [PERSON] заповіту на користь своєї дружини, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. У звязку з наведеним зустрічний позов задоволенню не підлягає. Понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 325.60 грн., /виходячи з розміру ставок судового збору, встановленого на час подачі позову/, підлягають стягненню з відповідачів. Крім того з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 112.00 грн., не доплачений позивачкою при зверненні з позовом /один відсоток вартості автомобіля, яка визначена висновком про оціночну вартість/. Також відповідачами при зверненні із зустрічним позовом був сплачений судовий збір в розмірі 243.60 грн. /а.с.29, 55/. Однак, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. В пункті 13 цієї ж Постанови Пленуму зазначено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Таким чином з відповідачів також підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, не доплачений при зверненні із зустрічним позовом, в сумі 243.60 грн. /виходячи з розміру судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, встановленого на час подачі зустрічного позову/. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~"Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Згідно з ч.1 зазначеного закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому, як зазначено в п.48 Постанови Пленуму, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, враховуючи, що суду не надано розрахунок витрат на правову допомогу, при цьому суду невідомо кількість часу у годинах, витрачених адвокатом на вчинення дій поза судовим засіданням, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. На підставі викладеного і

Outcome: partial