Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON], 13.09.2018р. звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 28.09.2006р. Завидовицькою сільською радою Городоцького району Львівської області, актовий запис №10, у шлюбі мають дитину [PERSON], 28.09.2009р.н., спільне життя між ними не склалося з вини відповідача, який безпричинно вчиняв сварки, ображав її нецензурно, матеріально не забезпечував сімю, як наслідок з травня 2018 року сторони проживають окремо, припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть, за таких обставин переконана, що втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Кіцай». Ухвалою судді від 28.09.2018р. провадження у справі відкрито. Позивачка у суд не зявилася, у заяві від 11.10.2018р. просила про розгляд справи за її відсутності та задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с. 17). Відповідач в судове засідання не з'явився, у заяві від 11.10.2018р. просив про розгляд справи за його відсутності, з мотивами викладеними у позові погодився, окрім цього зазначив, що має намір створити сімю з іншою жінкою (а.с. 21). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 28.09.2006р. шлюб Завидоцькою сільською радою Городоцького району Львівської області, актовий запис №10, у шлюбі мають дитину [PERSON], 28.09.2009р.н., з травня 2018 року сторони проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують, спільного господарства не ведуть, причина розпаду сім'ї - різні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка у заявах від 13.09.2018р. та від 11.10.2018р. настоює на розірванні шлюбу, заперечила можливість примирення, поновлювати сімейні стосунки не бажає (а.с. 2-3, 17). Відповідач у заяві від 11.10.2018р. позов визнав (а.с. 21). З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає\~ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх малолітньої дитини, повноцінний розвиток та виховання якої у сімї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. Позивачкою [PERSON] заявлено вимогу про відновлення дошлюбного прізвища у справі, що розглядається в порядку позовного провадження. За положенням ч. 6 ст. 15 ЗУ "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органи держаної реєстрації акту цивільного стану під час держаної реєстрації розірвання шлюбу. Зі змісту ч. 8\~ст. 294 ЦПК України\~вбачається, що вимога про вибір прізвища, тобто його зміну, вирішується судом виключно у справах окремого провадження, тобто при відсутності спору між сторонами щодо розірвання шлюбу (ч. 3\~ст. 293 цього Кодексу). З огляду на те, що законодавством при розгляді цивільних справ у позовному провадженні про розірвання шлюбу не передбачено вирішення питань, що стосується зміни прізвища особи, яка бере участь у справі на її вимогу, окрім цивільних справ, що розглядаються у порядку окремого провадження, суд у задоволенні вимоги позивачки в частині відновлення її дошлюбного прізвища - відмовляє.\~\~ З огляду на вимоги ст. ст.\~133,\~141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 704 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: partial