Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - ВД ВОВ ФСС з ТВП), [PERSON] дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - ВД ФСС з ТВП), [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі - УВД ФССУ у Вінницькій області) про визнання дій відповідачів незаконними та протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення позивачки на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивувала тим, що з 2013 року обіймала посаду начальника контрольно-ревізійного відділу у ВД ВОВ ФСС з ТВП. Наказом ВД ФСС з ТВП від 31 липня 2017 року № 397-к позивачку звільнено з із зазначеної посади у звязку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпПУ, з яким позивача ВД ВОВ ФСС з ТВП ознайомив 28 серпня 2017 року, видав його копію та трудову книжку. Такий наказ позивач вважає незаконним, від продовження роботи не відмовлялась, а навпаки бажала працювати на посаді начальника відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту у УВД ФССУ у Вінницькій області, про що подавала відповідну заяву. Позивача 30 травня 2017 року відповідачем ВД ВОВ ФСС з ТВП повідомлено про зміни в організації роботи та попереджено про припинення трудового договору у разі відмови від продовження роботи в нових умовах. Листом УВД ФССУ у Вінницькій області від 21 червня 2017 року позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту з 01 серпня 2017 року, натомість [PERSON] бажала працювати у новоствореному УВД ФССУ у Вінницькій області на посаді саме начальника зазначеного відділу. За наведених обставин позивача було звільнено 31 липня 2017 року. Наказ про звільнення направлений ВД ФСС з ТВП (м. Київ) до ВД ВОВ ФСС з ТВП (м. Вінниця) лише 08 серпня 2017 року, та у звязку із перебуванням позивачки на лікарняному з 02 по 23 серпня 2017 року, отриманий останньою 28 серпня 2017року. Розрахунок належних сум при звільненні з позивачем проведено лише 11 вересня 2017 року, тобто така затримка становить 42 дні, натомість виплата проведена лише за 29 днів в розмірі 4246,91 грн. З посиланням на положення ст. 235 КЗпПУ, позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період виходячи з розміру середньоденного заробітку 458,39 грн. Діями відповідача ВД ВОВ ФСС з ТВП позивачу спричинено і моральну шкоду, яка полягає перебуванні позивача у триваючому психологічному шоці, переживанні з приводу незаконних дій відповідача, позбавленні права на працю та отримання заробітної плати. Дії відповідача призвели до нервового стресу, відбулось погіршення стану здоровя позивача, внаслідок чого остання проходить лікування. Захист своїх порушених прав вимагає додаткових зусиль від позивача та негативно впливає на її ділову репутацію, що завдає її душевних страждань. Розмір моральної шкоди розрахований позивачем за методикою професора [PERSON], та становить 172800,00 грн. За наведеного, позивач просить визнати дій відповідачів незаконними та протиправними, скасувати наказ ВД ФСС з ТВП від 31 липня 2017 року № 397-к про звільнення позивача, поновивши її на роботі в УВД ФССУ у Вінницькій області на відповідній посаді начальника відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту, стягнути з УВД ФССУ у Вінницькій області середній заробіток за час затримки належної позивачук при звільнені виплати в сумі 4246,91 грн., стягнути з УВД ФССУ у Вінницькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку середнього заробітку 458,39 грн. з дня наступного за звільненням по день поновлення на роботі та стягнути з ВД ВОВ ФСС з ТВП моральну шкоду в розмірі 172800,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В письмових запереченнях на позовну заяву від 08 листопада 2017 року зазначив, що відповідачем дотримано вимог ст. 32 КЗпПУ, та позивача за два місяці повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме із відповідним наказом від 30 травня 2017 року. Запис про звільнення позивача внесено до її трудової книжки в день її звільнення 31 липня 2017 року. Колишні умови праці для позивача не могли бути збережені, адже відбулась зміна назви посади, розмір оплати праці, режиму роботи та посадові обовязки. Позивачу було запропоновано посаду головного спеціаліста, від якої вона відмовилась, згоду на переведення на запропоновану посаду не надала, та не написала заяву про звільнення в порядку переведення. Таким чином звільнення позивача здійснено відповідно до вимог законодавства у звязку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Вимогу про поновлення на посаді в УВД ФССУ у Вінницькій області вважає безпідставною, адже поновлення на роботі можливе лише на посаді з якої особу звільнено. Вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки належних позивачці виплат при звільнені вважає безпідставною, адже в вересні 2017 року УВД ФССУ у Вінницькій здійснило виплату позивачу належних сум при звільненні в розмірі 11457,95 грн. (компенсація за невикористану відпуску, вихідна допомога) та 9473,87 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 29 робочих днів. Також вказує на те, що позивачем невірно обрахований середньоденний заробіток в розмірі 458,39 грн., адже такий розмір за розрахунком відповідача становить 405,82 грн. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди вважає необґрунтованим, адже відсутні будь-які докази про спричинення такої шкоди. Також вказав, що методика, за якою здійснено обрахунок розміру моральної шкоди з 29 січня 2016 року не застосовується. За наведеного просив відмовити у задоволенні позову (а. с. 97-104). Представник відповідача [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В письмових запереченнях від 09 листопада 2017 року зазначив, що постановою правління ФСС України від 24 травня 2017 року № 34 встановлено забезпечити попередження працівників виконавчих дирекцій та їх робочих органів про зміну істотних умов праці до 01 червня 2017 року, запропонувати посади та забезпечити переведення працівників до 01 серпня 2017 року. 30 травня 2017 року позивача повідомлено про зміну істотних умов праці та листом від 21 червня 2017 року запропоновано посаду головного спеціаліста з 01 серпня 2017 року. 29 червня позивач відмовилась від запропонованої посади. За наведеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а. с. 132-134). Представник відповідача [PERSON] дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами КЗпП України стосовно припинення трудових відносин. Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу виконавчої дирекції ФСС з ТВП від 22 травня 2017 року № 239-ос, припинено виконавчу дирекцію Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП шляхом приєднання до управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області та створено комісію з реорганізації (а. с. 21-22). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. З наведеного вбачається, що виконавча дирекція Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП як юридична особа реорганізована, шляхом приєднання, при цьому відповідно до Інформації про юридичну особу (Єдиний державний реєстр юридичних осіб) станом на 06 грудня 2017 року, виконавча дирекція Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП припинена з 16 листопада 2017 року, а її правонаступником є управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (а. с. 181-184). Постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 травня 2017 року № 34 встановлено забезпечити попередження працівників виконавчих дирекцій ФССНВ та ФСС з ТВП та їх робочих органів про зміну істотних умов праці до 01 червня 2017 року, запропонувати посади працівникам до 30 червня 2017 року, забезпечити переведення (за згодою) працівників до виконавчої дирекції Фонду та їх робочих органів до 01 серпня 2017 року (а. с. 105). Наказом виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП від 30 травня 2017 року № 76-ос, встановлено попередити усіх працівників виконавчої дирекції та директорів робочих органів про зміну істотних умов праці з 01 серпня 2017 року та про їх переведення в управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області до 31 травня 2017 року (а. с. 23). 30 травня 2017 року роботодавець, виконавча дирекція ФСС України у Вінницькій області, з посиланням на положення ст. 32 КЗпП України, попередив [PERSON] про зміни в організації праці з 01 серпня 2017 року, а саме про зміну істотних умов праці (про переведення, зміну найменування посади та розміру оплати праці). Попередження містить підпис позивачки датований 30 травня 2017 року (а. с. 25). Листом від 21 червня 2017 року № 01-103, виконавча дирекція ФСС України у Вінницькій області запропонувала [PERSON] перейти на роботу в управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області на посаду «головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту» з 01 серпня 2017 року з посадовим окладом 4700,00 грн. Запропоновано, у разі згоди, подати заяву до відділу кадрів до 30 червня 2017 року. Зазначений лист містить запис про те, що [PERSON] на переведення згодна, але заперечує запропоновану посаду, який датований 29 червня 2017 року (а. с. 26, зворот). 30 червня 2017 року позивач письмово звернулась до начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області та просила письмово повідомити її з приводу запропонованої посади з належним обґрунтуванням (а. с. 27). Листом від 25 липня 2017 року № 01-560, управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області повідомило [PERSON] про те, що посадовий оклад за запропонованою посадою є більшим на 2132,00 грн. за оплату праці по посаді, яку позивачка обіймала раніш (а. с. 29). 27 липня 2017 року комісією з реорганізації виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП, складено акт про повідомлення [PERSON], відповідно до якого останню повідомлено про те, що відсутність заяви [PERSON] на звільнення в порядку переведення унеможливлює підготовку наказу на її звільнення та переведення. Зазначений акт містить пояснення [PERSON]Є, відповідно до яких остання зазначає про вчинення на неї тиску зі сторони посадових осіб, згодна на переведення в управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області на посаду начальника відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту, на запропоновану посаду не погоджується, адже такий порядок суперечить вимогам трудового законодавства (а. с. 28, зворот). Листом від 27 липня 2017 року виконавча дирекція Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП повідомила виконавчу дирекцію ФСС з ТВП про те, що [PERSON] відмовилась від написання заяви про звільнення в порядку переведення (а. с. 115). 31 липня 2017 року позивач звернулась до виконавчої дирекції ФСС з ТВП із завою, в якій просила у звязку із реорганізацією, перевести її на посаду начальника контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області з 01 серпня 2017 року (а. с. 31). Листами від 31 липня 2017 року № 01-1256, № 01-1257, виконавча дирекція Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП просила виконавчу дирекцію ФСС з ТВП вирішити питання щодо трудових відносин із [PERSON] згідно чинного законодавства (а. с. 117), та звільнити [PERSON] з посади начальника контрольно-ревізійного відділу (а. с. 118). Наказом виконавчої дирекції ФСС з ТВП від 31 липня 2017 року № 397-к, [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП 31 липня 2017 року у звязку із відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України (а. с. 32). За наведених обставин позивач вважає, що дії відповідача щодо її звільнення є незаконними та просить скасувати наказ про звільнення. Із вказаного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема і відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідач, виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, звільняючи позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України, вважав, що внаслідок реорганізації (припинення шляхом приєднання) виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відбувається зміна істотних умов праці. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП, за своїм змістом, передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15. Виходячи з аналізу вищенаведеного, враховуючи проведену реорганізацію виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТПВ, а саме її припинення, шляхом приєднання до управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області, затверджено новий штатний розпис, який містить нову посаду «начальник відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області» (а. с. 49), при цьому посада «начальник контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП» яку обіймала позивач, у новоствореній юридичній особі - відсутня. Отже, підставою для звільнення позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України стали зміни в організації виробництва і праці виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТПВ, які в свою чергу призвели не до зміни істотних умов праці позивача при збереженні посади, яку остання обіймала, а до ліквідації посади «начальник контрольно-ревізійного відділу» у звязку із її скороченням. При цьому, у даному випадку, відсутня обставина продовження роботи позивача за тією ж посадою, як то передбачено ч. 3 ст. 32 КЗпП України, що також виключає наявність змін істотних умов праці. При цьому суд звертає увагу сторін на те, що питання розірвання трудового договору з працівником, посада якого скорочена, повинно вирішуватись не в порядку передбаченому п. 6 ст. 36 КЗпП України, а згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] 31 липня 2017 року з посади начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП за п. 6 ст. 36 КЗпП України є незаконним, а тому наказ відповідача від 31 липня 2017 року № 397-к підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Враховуючи, що позивач не була переведена до реорганізованого підприємства управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області, поновлення її на роботі слід здійснити на посаду, яку вона обіймала до звільнення, тобто «начальник контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП». Одночасно позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат в розмірі 4246,91 грн. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з розміру середньоденного заробітку в 458,39 грн. Із вказаного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року при розгляді справи № 6-2912цс16. Як зазначалось вище, позивач [PERSON] була звільнена з посади начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП 31 липня 2017 року, що підтверджується копією наказу про звільнення (а. с. 32) та копією трудової книжки сер БТ-І № 8657521 (а. с. 12, зворот). Відповідно до п. 5.5 Положення про виконавчу дирекцію ФСС з ТВП, п. 5.6 Положення про відділення ФСС з ТВП, директор виконавчої дирекції фонду приймає та звільняє з роботи керівників виконавчих дирекцій відділень фонду, заступників керівників виконавчої дирекції відділень фонду та керівників контрольно-ревізійних відділів виконавчих дирекцій фонду. Листом від 12 липня 2017 року № 11-41-1211, виконавча дирекція ФСС з ТВП просила керівників виконавчих дирекцій ФСС з ТВП передати до 20 липня 2017 року трудові книжки директора виконавчих дирекцій відділень фонду, заступників керівників виконавчої дирекції відділень фонду та керівників контрольно-ревізійних відділів виконавчих дирекцій фонду (а. с. 30). Листом від 08 серпня 2017 року № 01-603 управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області, як правонаступник роботодавця позивача, звернулось до [PERSON] в якому повідомило, що до управління 08 серпня 2017 року надійшла копія наказу від 31 липня 2017 року № 397-к про звільнення позивача та її трудова книжка. Одночасно повідомило, про нарахування коштів для повного розрахунку при звільненні, а саме грошова компенсація за невикористану відпустку в розмірі 4924,25 грн. та вихідна допомога в розмірі 6533,7 грн. (а. с. 36). З наведеного вбачається, що в день звільнення позивача 31 липня 2017 року, з нею не було проведено розрахунок та виплата всіх належних сум при звільненні. 09 вересня 2017 року позивач звернулась до виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП та до управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області із заявою, в якій просила провести виплату належних при звільненні нарахованих коштів в розмірі 11457,95 грн. та середній заробіток за час затримки належних виплат по день фактичного розрахунку (а. с. 106). 08 вересня 2017 року управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області здійснило перерахування 11457,95 грн. на рахунок позивача з призначенням платежу «компенсація за невикористані відпустки та вихідна допомога» що підтверджується копією платіжного доручення від 08 вересня 2017 року № 440 (а. с. 108). Станом на 11 вересня 2017 року управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області здійснило розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні [PERSON], виходячи із розміру середньоденного заробітку в 405,82 грн. та кількості днів затримки розрахунку в 29 робочих днів. Розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні становить 11362,9 грн. (а. с. 109), а з врахуванням утримання податків та зборів 9473,87 грн. (а. с. 110). 11 вересня 2017 року управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області здійснило перерахування 9473,87 грн. на рахунок позивача з призначенням платежу «середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні», що підтверджується копією платіжного доручення від 11 вересня 2017 року № 490 (а. с. 108). З наведеного вбачається, що спір щодо розміру належних позивачці сум при звільненні відсутній. При цьому відповідач визнав обставину затримки розрахунку при звільненні та здійснив виплату середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку з [PERSON] в розрахованому ним розмірі. Натомість позивач не погоджується саме із розміром такої виплати, адже вважає, що розмір її середньоденного заробітку становить 458,39 грн., а не 405,82 як обрахував відповідач, а час затримки 37 днів, а не 29 як визначив відповідач, а тому з відповідача слід стягнути 4246,91 грн. в рахунок зазначеної виплати. Із вказаного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи, що суд дійшов висновку про поновлення позивача на роботі з 01 серпня 2017 року та захистив порушені трудові права, остання не є звільненою особою, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що передбачено положеннями ст. 117 КЗпП України, та може бути здійснено лише у разі звільнення працівника. За наведеного, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки належних позивачці при звільненні сум в розмірі 4246,91 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по день поновлення на роботі [PERSON], тобто по 06 грудня 2017 року. Щодо розміру такого стягнення суд зазначає наступне. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується зокрема і у випадках коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до п. 2 Порядку, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У даному випадку, подією, з якою повязана виплата, є звільнення позивачки [PERSON], яка відбулась 31 липня 2017 року, а тому розмір середньомісячної заробітної плати слід обраховувати за два попередніх місяці, які передували події, тобто за травень червень 2017 року. Як вже зазначалось, управлінням виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області розрахований розмір середньоденного заробітку, який на його думку становить 405,82 грн. (а. с. 109), натомість за розрахунками позивачки такий розмір має становити 458,39 грн. Відповідно до п. 5, 8 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, відповідно до пп. б) п.4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відповідно до довідки про заробітну плату [PERSON]Є за травень-липень 2017 року № 01-1799 від 27 листопада 2017 року розмір нарахованої заробітної плати за травень 2017 року становить 7821,3 грн. за фактично відпрацьовані 20 днів. Розмір нарахованої заробітної плати за червень 2017 року становить 16201,16 грн. за фактично відпрацьовані 8 днів, при цьому в червні позивачці виплачено матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 7378,02 грн. та за основну відпуску - 4257,92 грн., які є одноразовими виплатами та відповідно до п. 4 Порядку не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати (а. с.164). Отже, заробітна плата позивачки за попередні два місяці, які передували звільненню, становить 12386,52 грн. = 7821,3+(16201,16 4257,92 7378,02), а з врахуванням фактично відпрацьованих 28 днів за зазначені місяці, середньоденна заробітна плата становить 442,37 грн. Як вже зазначалось, час вимушеного прогулу становить з 01 серпня 2017 року по 06 грудня 2017 року. У вказаний період кількість робочих днів склала 90 (серпень 22, вересень - 21, жовтень 21, листопад 22, грудень - 4). З врахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача, її середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 39813,3 грн. (442,37 Х 90). При цьому суд бере до уваги, що управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області в рахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, виплатило [PERSON] 9473,87 грн. та вихідну допомогу при звільненні в розмірі 6533,7 грн. З врахуванням тієї обставини, що позивачка не є звільненою особою, вищезазначені виплати слід врахувати при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому остаточний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути на користь позивача становить 23805,73 грн. (39813,3 грн. - 9473,87 грн. - 6533,7 грн.). Така сума визначена без врахування податків та зборів. Щодо відповідача з якого необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Відповідно до п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід стягнути з управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області, адже зазначена юридична особа є правонаступником установи з якої звільнено позивачку [PERSON] Крім того, позивачкою заявлена позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 172800,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. п. 5, 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд враховує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення. В судовому засіданні встановлено порушення прав позивачки при її звільненні. Таке порушення звичайно призвело до душевних страждань, особа втратила роботу, що змусило її прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, тому суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховується характер порушення її прав, ступінь та істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, тому з врахування принципу розумності та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем, із врахуванням розміру, заявленого позивачем, повинен бути встановлений судом на рівні 2000,00 грн., який необхідно стягнути з управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області. При цьому суд звертає увагу сторін на те, що твердження позивача про її звільнення з особистих мотивів відповідача та твердження відповідача про наявність порушень трудової дисципліни зі сторони [PERSON] не заслуговують на увагу суду, адже можуть бути віднесені лише до причин звільнення, та не стосуються питання відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення. Крім того, наданий позивачем розрахунок моральної шкоди за методикою професора [PERSON] (а. с. 51-53) не є доказом в розумінні положень цивільно-процесуального законодавства, адже здійснений позивачкою на власний розсуд особисто, натомість обґрунтування наявності моральної шкоди зазначені у розрахунку, судом взяті до уваги. Відповідно до п.п.2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За наведеного, судове рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь заробітної плати в розмірі місячного заробітку слід допустити до негайного виконання. При цьому суд зазначає, що розмір місячного заробітку становить 9732,14 грн. (442,37 Х 22). Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог; якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що спір між сторонами є спором з трудових правовідносин, а відповідно позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн. (з урахуванням задоволених вимог майнового та немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial