Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У листопаді 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до КП «Теплопостачання м. Одеси», в якому просить суд заборонити відповідачу КП «Теплопостачання місті Одеси» вимагати від [PERSON] сплату коштів у сумі 32480, 42 грн, за послуги з теплопостачання, які заборгувала попередній власник квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтувала наступними обставинами. 25.04.2019 року [PERSON] з електронних торгів придбала квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 23.05.2019 року позивач звернулася з письмовою заявою до КП «Теплопостачання м. Одеси» про укладення договору на теплопостачання та просила не враховувати у заборгованість по укладеному нею новому договору заборгованість за надані послуги попереднього власника, так-як умови придбання квартири у власність [PERSON] не передбачали правонаступництво по боргах за комунальні послуги після попереднього власника квартири. КП «Теплопостачання м. Одеси» уклало договір з позивачем, але не включати у її рахунок суму боргу попереднього власника квартири [PERSON] відмовилося і 03.08.2019 року виставило на ім`я [PERSON] рахунок-повідомлення №1273, у якому станом на 01.08.2019 року за опалення зазначено заборгованість [PERSON] у сумі 32480, 42 грн. Оскільки, рахунок на оплату, як і претензія, по своїй суті є вимогою про спалу коштів, то [PERSON] вважає, що у даний час виникла ситуація, коли відповідач, як професійний надавач послуг та монополіст, вимагає від споживача послуг [PERSON] сплату коштів за послуги, які їй особисто не надавав. За таких обставин вважає, що має повне право звернутися до суду з цим позовом в порядку передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів». 23.12.2019 року Малиновським районним судом м. Одеси відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 21.01.2020 року через канцелярію суду від представника КП «Теплопостачання м. Одеси» надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить суд відмовити у повному обсязі у позовних вимогах [PERSON] виходячи з наступного. Щодо, твердження позивача, щодо нарахувань по особовому рахунку це офіційна вимога сплатити кошти за послуги зазначив, що сама по собі інформація по особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків та здійснюється а автоматичному режимі. При формуванні абонентської бази, відкриваються особові рахунки із наданням індивідуального номеру, цифрова комбінація якого містить код вулиці, багатоквартирного будинку та квартири, значення яких не змінюється залежно від переоформлення особових рахунків на споживачів. Особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу. Особовий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] у КП «Теплопостачання м. Одеси» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій і виключення з цього господарського документу будь яких сум або не повідомлення про стан особового рахунку споживача підприємства є правом, але ніяким чином не обов`язком. Відповідач вважає, що зміна власника нерухомого майна не може бути підставою для припинення сповіщення інформації особі, на яку відкритий особовий рахунок. При здійсненні правочину, щодо нерухомого майна, позивач повинен був переконатися в тому, що разом з новою квартирою до нього не перейдуть борги за комунальні послуги попереднього власника, тобто отримати документи про відсутність або існування заборгованості по комунальним платежам, що впроваджено звичаєм ділового обороту. Отже, діями КП «Теплопостачання м. Одеси» не порушені права позивача, як споживача. Цими діями споживач не був позбавлений можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково, право власності залишається непорушним та діями відповідача жодним чином не було завдано шкоди позивачу. 03.02.2020 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якому [PERSON] зазначила наступне. Щодо твердження відповідача, що між сторонами відсутній предмет спору і що відповідач ніби-то вимагає заборонити відповідачу у майбутньому вчиняти певні дії, то воно є повністю безпідставним. 03.08.2019 року відповідач пред`явив на ім`я [PERSON] рахунок-повідомлення №1273, у якому станом на 01.08.2019 року за опалення квартири зазначено заборгованість у сумі 32480,42 грн. Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Стандартів бухгалтерського обліку, рахунок до сплати за своєю природою, як і претензія, є вимогою сплатити певну суму коштів на користь певної особи. Правові підстави для пред`явлення рахунку до оплати позивачу [PERSON] по заборгованості попередніх власників у КП «Теплопостачання м. Одеси» були відсутні. Таким чином пред`явлення рахунку позивачу по оплаті заборгованості попередніх власників є наслідком вже вчинених незаконних дій відповідача. Крім того, зазначенням у рахунку на оплату простроченої заборгованості попередніх власників за спожиті послуги за позивачкою [PERSON] відповідач позбавляє позивача права на отримання субсидії, так як однією з підстав відмови у призначенні субсидії на житлово-комунальні послуги є наявність простроченої заборгованості понад три місяці. Позивач звертає увагу суду, що по заборгованості перед відповідачем, яка виникла у попередніх власників квартири, належними боржниками є попередні власники, а не нинішній власник квартири [PERSON] 03.02.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Звертала увагу суду, що коли вона зверталась до абонвідділу КП «Теплопостачання м. Одеси», працівники відповідача вели себе зухвало та «вимагали з неї» погашення існуючої заборгованості попереднього власника, а у разі не сплати боргу відмовлялись надавати їй будь яку інформацію. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, з підстав наведених у відзиві на позов. Також, представником відповідача повідомлено суд про здійснення претензійно-позовної роботи з боржником [PERSON] з стягнення заборгованості за надані послуги, однак йому не відомо чи було ухвалено якість судові рішення з приводу спірної заборгованості. Наявність заборгованості у сумі 32480, 42 грн, яку було нараховано КП «Теплопостачання м. Одеси» попередньому власнику квартири [PERSON] за надання послуг з теплопостачання, яка станом на час розгляду даної справи рахується за [PERSON] , представником відповідача у судовому засіданні не заперечувалася. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.04.2019 року, індексний №165034899, [PERSON] з 25.04.2019 року на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] (а.с.36). 23.05.2019 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою до КП «Теплопостачання м. Одеси» про укладення договору на теплопостачання та просила не враховувати у заборгованість по укладеному нею новому договору заборгованість за надані послуги попереднього власника, так-як умови придбання квартири у власність [PERSON] не передбачали правонаступництво по боргах за комунальні послуги після попереднього власника квартири (а.с. 33). Згідно листа № 02.01.21-388 від 19.06.2020 року КП «Теплопостачання м. Одеси» повідомило позивача, що особовий рахунок № [NUMBER] відкритий за адресою: [ADDRESS] , за яким станом на 01.06.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 32 480, 42 грн. Сторони в судовому засіданні визнали, що КП «Теплопостачання м. Одеси» уклало договір з позивачем, але включила у її рахунок суму боргу попереднього власника квартири [PERSON] , яка утворилась станом на 01.06.2019 року у розмірі 32 480, 42 грн. Як вбачається, з рахунку повідомлення №1275 від 03.07.2019 року, виданого на ім`я [PERSON] за послуги з теплопостачання (особовий рахунок № [NUMBER] ) нараховано заборгованість у розмірі 32 480, 42 грн (а.с.14). З рахунку-повідомлення від 13.12.2019 року на 01.09.2019 року, виданого на адресу квартири [ADDRESS] , вбачається нарахування заборгованісті за послуги з теплопостачання (особовий рахунок № [NUMBER] ) становить 32 480, 42 грн (а.с.28). Позивачем не надано до суду будь яких доказів того, що відповідачем або окремими працівниками відповідача «вимагалися» з [PERSON] погашення існуючої заборгованості попереднього власника, а у разі не сплати боргу відмовлялись надавати їй будь яку інформацію. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Щодо засобу захисту цивільних прав незабороненими законом засобами в контексті національного законодавства - ст.55 Конституції України і ч. 2 ст.16 ЦК України, та ефективного і практичного засобу захисту «цивільних прав та обов`язків» в контексті міжнародного законодавства - ст.6 пункту 1 і ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини. Розглядаючи питання щодо права на ефективний засіб правового захисту в контексті національного закону - статті 16 ЦК України про захист цивільних прав та інтересів судом, пункту 1 ст. 6 і ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів звертає увагу на наступне. Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…». Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки, п. 49). У справі «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), рішення Великої Палати від 05 квітня 2018 року, Європейський Суд з прав людини виклав загальні принципи доступу до суду. Зокрема, Суд зазначив, що у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1975 року, пп. 28-36) було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, у статті 6 пункт 1 представлено «право на суд», тобто право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), пункт 36). У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції, підкресливши, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». У справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засоби правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених в Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі. Суд також відмітив, що засіб юридичного захисту, що вимагає стаття 13 Конвенції, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (справа «Пантелеєнко проти України», рішення від 29 червня 2006 року, п.п. 76,77). В своїй практиці Європейський Суд також звернув увагу на необхідність дотримання гарантій, визначених в ст. 6 Конвенції, апеляційними та касаційними судами, в тому числі у тій частині, в якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду, що вирішить спір стосовно їхніх прав та обов`язків цивільного характеру (рішення у справах «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia), п. 97, «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), п. 44 ). Стаття 55 Конституції України про права і свободи людини і громадянина, які захищаються судом, передбачає, що кожен має право будь-якими, незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Засоби захисту судом цивільних прав та інтересів визначені в ст.16 ЦК України, якими можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші засіби відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Положення ст.55 Конституції України і ст.16 ЦК України про захист судом цивільних прав та інтересів будь-якими, незабороненими законом засобами, кореспондують зі статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на суд разом з правом на доступ до суду та ефективний засіб захисту «цивільних прав та обов`язків». Право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38). В той же час, за певних обставин справи «практичний та ефективний характер» цього права може бути порушено через суворе трактування процесуального правила - «надмірний формалізм». При цьому, у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду справи по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист. В даній справі позивачка звернулась за захистом її прав як споживача послуг з теплопостачання до відповідача, який відмовився відкрити новий особовий рахунок при укладанні договору теплопостачання та зарахував до заборгованості [PERSON] суму боргу попереднього власника, а тому позивачка просить суд: - заборонити відповідачу КП «Теплопостачання місті Одеси» вимагати від [PERSON] сплату коштів у сумі 32480, 42 грн, за послуги з теплопостачання, які заборгувала попередній власник квартири [ADDRESS] . Засіб захисту цивільного права, обраний позивачкою, узгоджується з вимогами ст.55 Конституції України про захист судом незаборонених законом прав та частиною 2 статті 16 ЦК України щодо захисту цивільних прав іншим способом, встановленим судом. Стаття 13 в контексті пункту1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на суд, яке стосується «цивільних прав та обов`язків», разом з правом на доступ до суду, гарантує на національному рівні наявність засобу правового захисту в формі, в якій він забезпечений в національному правовому полі, а саме: спосіб правового захисту, вибраний позивачкою. Суворе тлумачення судом першої інстанції норм національного закону порушило право позивачки на ефективний судовий захист її цивільних прав, що вимагає ст. 13 Конвенції, який має бути не лише в теорії, але й на практиці, тобто, «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». І саме заявлені позивачкою вимоги повинні вирішити суди загальної юрисдикції. Між сторонами виникли правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (надалі-Закон від 24 червня 2004 року), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (надалі-Правила). Статтями 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та пунктом 8 Правил передбачено договірне регулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг та визначено, що послуги, які надаються споживачеві згідно із договором, оформлюються на основі типового договору про надання таких послуг, перелік яких та тарифи (ціни), на які затверджуються уповноваженими органами. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг - ст. ст. 13, 20 Закон від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін. Пунктами 9, 30, 32 Правил передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач, це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Позивачка [PERSON] придбала квартиру за адресою [ADDRESS] , на електронних торгах 25.04.2019 року, яка раніше належала [PERSON] . Таким чином, позивач, яка є власником зазначеної квартири, з 25.04.2019 року є споживачем послуг, які надає відповідач, а відповідач є виконавцем послуги з теплопостачання, яку споживає позивач, у розмінні норм зазначеного Закону. Відповідно до норм ст.4 зазначеного Закону споживач, зокрема, використовує продукцію для особистих потреб. Статтями 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та пунктом 8 Правил передбачено договірне регулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг та визначено, що послуги, які надаються споживачеві згідно із договором, оформлюються на основі типового договору про надання таких послуг, перелік яких та тарифи (ціни), на які затверджуються уповноваженими органами. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг - ст. ст. 13, 20 Закон від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін. За попереднім власником квартири [ADDRESS] [PERSON] , станом на 25.04.2019 року включно утворилась заборгованість в розмірі 32 480, 42 грн. Як вбачається, з рахунку повідомлення №1275 від 03.07.2019 року, виданого на ім`я [PERSON] за послуги з теплопостачання (особовий рахунок № [NUMBER] ) нараховано заборгованість у розмірі 32 480, 42 грн (а.с.14). З рахунку-повідомлення від 13.12.2019 року на 01.09.2019 року, виданого на адресу квартири [ADDRESS] , вбачається нарахування заборгованісті за послуги з теплопостачання (особовий рахунок № [NUMBER] ) становить 32 480, 42 грн (а.с.28). Включення КП «Теплопостачання м. Одеси» у рахунок позивача суми боргу попереднього власника квартири [PERSON] , яка утворилась станом на 25.04.2019 року у розмірі 32 480, 42 грн.є порушенням прав позивачки як споживача послуг, що надаються відповідачем. Слід відмітити, що в своєму правовому висновку у справі №6-32цс13 від 12 червня 2013 року Верховний Суд України зазначив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.55 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незаборонений законом. Верховний Суд України підкреслив, що положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу - ст.ст.8,9 Конституції України, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У справі №200/14925/15 від 18 грудня 2018 року Верховний Суд вказав, що підтримуючи висновок суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку невірно обраним способом захисту прав, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позов про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості та заборону в майбутньому вчиняти дії щодо включення такої суми у вимогу до сплати узгоджується із частиною другою статті 16 ЦК України, якою передбачений невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Таким чином, відповідач пропонує позивачу сплатити 32 480, 42 грн. за послуги (продукцію) які йому не надавалося та які він не отримував, оскільки заборгованість 32480, 42 грн. за послуги теплопостачання рахується за минулим власником зазначеної квартири. До того ж, суд звертає увагу, на той факт, що згідно інформації яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відповідач по справі у 2013 році звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за теплову енергію, за якою було відкрито наказне провадження, відомості про ухвалені судом рішення відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, та вважає за доцільно заборонити КП «Теплопостачання міста Одеси» (ЄДРПОУ 34674102) пред`являти [PERSON] рахунок на оплату в сумі 32 480 грн. 42 коп., які заборгувала [PERSON] (РНОКПП- [NUMBER] ) за теплопостачання квартири [ADDRESS] , як попередній власник квартири. Щодо іншої частини позовних вимог, то суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду доказів «вимагання» відповідачем з позивача боргу попереднього власника квартири. На підставі викладеного,

Outcome: partial