Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язання Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради зняти відповідачів з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що він є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . В квартирі, окрім його та його доньки зареєстровані також його колишня дружина та її син, які фактично проживають в [ADDRESS] . Посилаючись на те, що [PERSON] не проживає в його квартирі понад року, а [PERSON] - більше 5 років, їх речей в спірному помешканні немає, комунальні послуги вони не оплачують, їх реєстрація порушує його права як власника житла, просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради зняти відповідачів з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 20.01.2020 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Позивач додатково вказав, що з відповідачкою [PERSON] розлучились ще в 2010 році. Вона залишила квартиру в 2018 році і проживає за іншою адресою. З того часу наміру на проживання не виявляла. Це однокімнатна квартира. [PERSON] залишив житло в 2014 році. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 13.05.2020 проти позову заперечував. Вказав, що залишив спірне житло в 2014 році та з цього часу у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає. Бажає залишитись зареєстрованим за вказаною адресою, оскільки немає іншої можливості зареєструватись в іншому місці. Після його виселення, в квартирі залишались проживати його мати [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] та їх спільна дитина. Внаслідок постійних сварок з позивачем, [PERSON] в листопаді 2018 році разом з неповнолітньою донькою виселилась із спірної квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Відзив на позовну заяву суду не надала. Представник третьої особи Управління Адміністративних послуг ЧМР в судове засідання не прибув, подавши до початку розгляду клопотання про розгляд справи без його участі. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 19.05.2008 ( а.с. 19) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2008 ( а.с. 21). Відповідно до відомостей обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 15.01.2020 ( а.с. 27, 28), довідок Управління адміністративних послуг ЧМР від 24.01.2020 ( а.с. 45, 46), відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані: за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.08.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідачів такими, що втратили право користування їх житловим будинком. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є сусідом позивача та знаходиться в дружніх відносинах з ним. [PERSON] виїхала з квартири в листопаді 2018 році, з цього часу він її не бачив. [PERSON] виїхав з квартири ще раніше, точно з якого часу не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, він є сусідом позивача. Підтвердив, що колишня дружина позивача, [PERSON] виселилась із квартири за адресою [ADDRESS] в листопаді 2018 року. Пояснив, що буває в гостях у позивача, речей відповідачів не бачив. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з правовою позицією ВС України, що викладена у постанові від 16.11.16 р. у справі № 688/63/15-ц, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності квартиру від будь - яких осіб, у т. ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Водночас відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірною квартирою як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У пункті 4 частини першої статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналізуючи досліджені докази, суд враховує, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у житловому приміщенні позивача як дружина, тобто набула право користування спірним житлом, яке по своїй суті є сервітутом, за згодою позивача у спірному приміщенні був також зареєстрований син [PERSON] - [PERSON] , однак на даний час шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, житлом для проживання остання не користується з листопада 2018 року, [PERSON] - з 2014 року, про що він підтвердив у судовому засіданні, таким чином, відповідачі членами сім`ї власника приміщення на момент розгляду справи не являються. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідачі були би наділені правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, за місцем реєстрації не проживають більше року, така реєстрація є порушенням прав позивача, який позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача та усунення йому перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідачі з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідачі підлягають зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем до органу реєстрації цього рішення за умов, що воно набрало законної сили. Отже, вимога позивача про зняття відповідачів з реєстрації не підтверджена доказами про порушення його права, не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. У відповідності до ст.. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на корить позивача.

Outcome: partial