Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В позові зазначено, що позивач з відповідачем раніше перебували у зареєстрованому шлюбі, але з літа 2012 року їхня сім'я розпалася, [PERSON] виписалася та виїхала в невідомому напрямку. В жовтні 2012 року їхній шлюб було розірвано офіційно. Від шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Весь час діти мешкають з позивачем, знаходяться на повному його утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON] зовсім не цікавиться їхнім розвитком та існуванням. Позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідачки [PERSON] з проханням в добровільному порядку надавати йому допомогу на утримання дітей, але вона на прохання не реагує, допомоги не надає. Беручи до уваги те, що відповідачка [PERSON] самоусунулась від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дітей, позивач [PERSON] змушений був звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали, просили суд його задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, своїх заперечень не надала. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник служби у справах дітей Вільнянської райдержадміністрації, не заперечував проти задоволення позову, вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Прокурор в судовому засіданні позов підтримала. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, третю особу, думку прокурора, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є матір'ю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (арк. с. 8-9). Мати дітей самоусунулася від їх виховання, що підтверджується долученим до матеріалів справи у судовому засіданні висновком Березнегуватської районної державної адміністрації Миколаївської області від 23.12.2014 року № 2704/02-21 (арк. с. 52-53)про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], згідно якого [PERSON] з дітьми не проживає, їх вихованням не займається, допомоги на утримання не надає. Питання про доцільність або недоцільність позбавлення її батьківських прав тричі розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Березнегуватській райдержадміністрації, а саме 16 жовтня 2014 року (арк. с. 36), 21 листопада 2014 року (арк. с. 37) та 23 грудня 2014 року, але [PERSON] була присутня лише на одному засіданні 21.11.2014, після чого вона так і не надала жодних доказів своєї участі у вихованні та утриманні дітей та на засідання комісії, яке було призначено на 23.12.2014 не з'явилася, а тому Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області вважає за доцільне позбавити її батьківських прав. Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підставами позбавлення батьківських прав є ухиляння від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою участю є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються спору. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти ухилення матері від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, оскільки, як було встановлено, [PERSON] не проявляє до них материнської турботи, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавляться ані здоров'ям, ані подальшою долею своїх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з положень ст. 182 СК України, згідно до яких враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. З урахуванням всіх обставин справи та вимог ст. ст. 150, 164, 180, 183 СК України, враховуючи те, що мати не приймає участі у вихованні та утриманні своїх дітей, суд вважає можливим позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], та визначити розмір аліментів на їх утримання у частці від доходу (заробітку) відповідача у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.08.2014 р. до досягнення повноліття [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави . На підставі викладеного,

Outcome: partial