Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без дозволу та супроводу батька до повноліття дитини, тобто до [INFO] року. Позивачка свої вимоги обґрунтовує тим, що з 15.05.2012 року вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. У цьому шлюбі народилась дитина: [PERSON], [INFO]. Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.08.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Дитина [PERSON], [INFO], проживаює з матір'ю, яка її матеріально утримує. Відповідач участі у виховані та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, його фактичне місце проживання позивачці не відоме. Виходячи з інтересів дитини на оздоровлення та відпочинок, Позивачка має намір поїхати на відпочинок з дитиною в Польшу, Германію та Італію. В судове засідання позивач не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує у повному обсязі, просить розглянути справу без її участі та без застосування технічних засобів, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, та подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, прохав провести судовий розгляд справи без його участі та без застосування технічних засобів. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані, та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.05.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.08.2016 року шлюб між сторонами розірвано. У цьому шлюбі народилась дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 05 липня 2012 року Заводським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 571. (а.с.4 ). Дитина [PERSON] проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві власності [PERSON], тобто позивачці. Відповідач в утриманні та вихованні дитини участі не бере, фактичне місце проживання його не відоме. Як зазначено позивачем, жодного зв'язку з відповідачем немає. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України" №3858-Х11 від 21.01.1994 року. Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №534 від 16 жовтня 2014року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до країн світу в супроводі матері на період до досягнення дитиною віку повноліття, тобто до [INFO] року, повністю відповідає правам та інтересам дитини і при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні дитини, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер. Суд, приймаючи до уваги всі обставини та оцінивши відповідні докази, вважає, що в інтересах дитини позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом надання дозволу на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], в супроводі Позивачки без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] в період до [INFO] року, до виповнення дитині 16 років, з обов'язком поверненням дитини до України. Враховуючи викладене, на підставі ст. 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, та

Outcome: approved