Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

18 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] суму основного боргу за розпискою від 22.05.2017 року в розмірі 40000 грн. та пеню станом на 03.03.2018 року у розмірі 110000 грн та судові витрати. Позивач, та його представник у судовому засіданні підтримали зміст позовних вимог, вказуючи додатково, що перекази, що були отриманіпозивачем від [PERSON] , та не були позначені як призначення переказу, не пов`язані із боргом за розпискою, та ніяким чином не звільняють відповідача від виконання обов`язків, викладених у змісті боргової розписки. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що в зазначений термін до 01.06.2017 року не повернула всю суму боргу позивачу у розмірі 40 000 гривень, а лише виплатила йому шляхом переказів через термінали "ПРИВАТБАНКУ" 9 (дев`ять) тисяч гривень. Позовні вимоги визнає в розмірі 30500 гривень. При розгляді справи просить застосувати строки позовної давності та врахувати, що сума неустойки значно перевищує суму боргу, та в разі задоволення позову розмір пені просить зменшити. В подальшому не з`явилась в судове засідання, призначене на 24.03.2020 року, не сповістила суд про причину своєї неявки. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши обставини справи та перевіривши наявні у справі докази суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою 22 травня 2017 року було укладено договір позики, про що свідчить оригінал розписки. У вказаній розписці зазначено, що [PERSON] в м. Чернігові, в кабінеті керівництва в магазині «Аніка-маркет», отримала від [PERSON] кошти в розмірі 40 000 гривень, які зобов`язалась повернути до 01 червня 2017 року. Розпискою було передбачено сплату пені - 1% за кожен день прострочення, у разі несвоєчасного повернення боргу. Таким чином, судом встановлено під час судового розгляду та не заперечувалося позивачем та відповідачем, що складання такої боргової розписки відповідачкою відбулося з передачею грошових коштів в борг у день, зазначений в тексті розписки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено. що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Таким чином, на відповідачку покладено обов`язок сплатити на користь позивача пеню, передбачену договором позики у розмірі 1% за кожен день прострочення. Право на отримання пені виникло у позивача 2 червня 2017 року. Загальний термін прострочення складає 853 дні. Кількість днів прострочення зобов`язання, відповідно до яких позивач бажає стягнути борг, складає 275, а тому пеня за кожен день прострочення складає 40000/100 х 1% х 275, що дорівнює 150 000 гривень. Надані відповідачем в судовому засіданні квитанції, щодо переказу на картковий банківський рахунок позивача грошових коштів, у розмірі 2000 гривень від 23.12.2017; 1500 гривень від (дата не визначена); 2500 гривень від 23.03.2018; 2000 гривень від 11.10.2017; 1500 гривень від 15.07.2018 року, а також наданий позивачем витяг зі сплачених платежів - не є належним доказом погашення заборгованості саме за спірною розпискою, та не підтверджує того, що відповідач виконував умови укладеної угоди від 22.05.2017 року, відповідно до змісту якої, повернення грошових коштів, повинно було відбутись саме у місці отримання грошових коштів. Що стосується заяви позивача про застосування позовної давності, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що боргові зобов`язання між позивачем та відповідачем виникли з 02.06.2017 року, про що свідчить зміст розписки, позов подано до суду 18.10.2019 року. Таким чином, позовна давність за основним зобов`язанням на час звернення з позовом до суду не спливла. На підставі заяви відповідача мала б підлягати до застосування позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки, однак, позовні вимоги в частині стягнення неустойки позивач обмежив терміном у 275 днів, тобто за межі строків позовної давності за сумою позову не вийшов. Судом при прийнятті рішення, враховуються положення ст. 551 ЦК України відповідно до яких розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за явності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Пеня у розмірі 110 000 гривень у даному зобов`язанні нарахована таким чином, що її сума перевищує суму боргу за позикою, що є очевидним порушенням принципу добросовісності. Тому суд, користуючись правом, наданим йому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшує розмір пені, що підлягає стягненню, до суми основного боргу у розмірі 40000 гривень. Отже підлягає стягненню з відповідача пеня у розмірі, що дорівнює сумі боргу, а саме 40000 гривень. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягнення судовий збор у розмірі 768,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у мінімальному розмірі судового збору за позовами майнового характеру у 2019 році.

Outcome: partial