Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

11 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань (далі - ТУ ДБР) про відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд стягнути за рахунок державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю відповідача, в розмірі 540 000,00 грн. Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2019 року він звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим СВ Шевченківського ВП ГК НП в Харківській області Русаковим А.В. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012220480000010. Уповноваженою особою прокуратури, в порушення ст. 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, не внесено відомості до ЄРДР, чим було порушено конституційні права позивача. Ухвалою слідчого судді від 05 червня 2020 року зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві [PERSON] від 20 березня 2020 року. 17 червня 2020 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР за № 42020220000000307, за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 364, ч.1 ст.365, ч.1 ст. 366, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 382 КК України. 20 червня 2020 року матеріали кримінального провадження № 42020220000000307 направлено до СУ ТУ ДБР м. Полтави для проведення досудового розслідування, доручено проведення досудового розслідування слідчому СУ ТУ ДБР м. Полтави Маслову Д.Б. 04 серпня 2020 року [PERSON] направлено слідчому СУ ТУ ДБР м. Полтави Маслову Д.Б. клопотання про залучення його в якості потерпілого та про надання пам`ятки про права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню № 42020220000000307. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року зобов`язано слідчого СУ ТУ ДБР м. Полтави Маслова Д.Б. в порядку ст. 220 КПК України розглянути клопотання від 04 серпня 2020 року у кримінальному провадженні № 42020220000000307. Слідчим СУ ТУ ДБР м. Полтави Масловим Д.Б. ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року не виконано, вказане вище клопотання не розглянуто, про результати розгляду не повідомлено. 21 вересня 2020 року та 15 жовтня 2020 року [PERSON] повторно звернувся до слідчого Маслова Д.Б. з клопотаннями про виконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року та залучення його в якості потерпілого у кримінальному провадження № 42020220000000307. Проте слідчим подані клопотання не розглянуті, про результати розгляду не повідомлено, ухвалу слідчого судді не виконано. Крім того, в рамках даного кримінального провадження [PERSON] було подано ряд інших клопотань, які також слідчим не розглянуті, про результат розгляду [PERSON] не повідомлено. Зважаючи на зазначене, тривалою неправомірною незаконною бездіяльністю слідчого СУ ТУ ДБР м. Полтави Маслова Д.Б. [PERSON] завдано моральну шкоду, оскільки його порушені права не поновлені, рішення суду не виконано, досудове розслідування проводиться неналежним чином, що спричинило йому моральні страждання. Позивач також посилався на те, що він є інвалідом II групи, людиною похилого віку, онкохворим, який вимушений тривалий час звертатися до суду зі скаргами на неправомірні та незаконні дії та бездіяльність слідчого. Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позиву [PERSON] відмовити. Посилався на те, що позов є необґрунтованим, оскільки слідчим в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42020220000000307 проведено в повній мірі низку процесуальних дій, з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Доводи [PERSON] , викладені в позовній заяві, по суті зведені лише до незгоди з прийняттям рішень слідчим в кримінальному провадженні. Надання до суду [PERSON] фіскальних чеків про направлення його клопотань до ТУ ДБР у м. Полтаві жодним чином не підтверджує їх отримання слідчим. Слідчим було надано відповіді на отримані від [PERSON] клопотання від 04 серпня 2020 року, 21 вересня 2020 року, 25 вересня 2020 року, заяву від 29 червня 2020 року та скаргу від 16 грудня 2020 року. Дані відповіді було направлено на адресу [PERSON] засобами поштового зв`язку, звичайним поштовим відправленням. Будь-які інші заяви чи клопотання від останнього до ДБР у м. Полтаві не надходили. . Позивачем не доведено у встановленому законом порядку протиправність дій або бездіяльності відповідача, а наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органу досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Не передбачена можливість встановлення судом в порядку цивільного судочинства фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР у м. Полтаві під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними Порушене право позивача на визнання його потерпілим відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Позивачем не доведено моральні страждання та їх розмір. Також відповідач наголошував на зловживанні позивачем процесуальними правами, оскільки в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває близько 40 аналогічних необґрунтованих позовів [PERSON] до відповідача за різними кримінальними провадженнями. Посилання позивача на ухвалу слідчого судді є необґрунтованим, оскільки ними не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків. Посадовими особами СУ ТУ ДБР м. Полтави будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів, що свідчать про протиправність їх дій позивачем не надано. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - Стороженко А.І. проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування заперечень посилався на доводи, викладені у відзиві на позов. 28 липня 2021 року подав до суду заяву про відкладення розгляду справи або розгляду справи за його відсутності, посилаючись на зайнятість в іншій судовій справі та неможливість прибути в судове засідання. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. В провадженні слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Маслова Д.Б. перебувають матеріали кримінального провадження № 42020220000000307. 04 серпня 2020 року [PERSON] направлено поштою до ТУ ДБР у м.Полтаві клопотання про залучення його в якості потерпілого та вручення йому пам`ятки про права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню № 42020220000000307. Дане клопотання отримано ТУ ДБР у м. Полтаві. Дані обставини встановлені ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року (а.с. 22). Дане клопотання у встановлені КПК України строки не розглянуто, зважаючи на що ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, у кримінальному провадженні № 42020220000000307 розглянути клопотання останнього від 04 серпня 2020 року про залучення в якості потерпілого (зворотній бік а.с. 22). 21 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Маслова Д.Б. з клопотанням про виконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року, яка набрала законної сили, в якій просив визнати його потерпілим в рамках кримінального провадження № 42020220000000307, допитати його в якості потерплого, направити йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с. 21). У відзиві на позов представник відповідача підтвердив, що дане клопотання [PERSON] від 21 вересня 2020 року ТУ ДБР у м. Полтаві отримало (зворотній бік а.с. 67). 15 жовтня 2020 року [PERSON] повторно було направлено на адресу слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Маслова Д.Б. клопотання, в якому просив виконати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року (а.с. 17). Матеріали справи не містять будь-яких даних щодо виконання слідчим ТУ ДБР Масловим Д.Б. ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року та повідомлення [PERSON] про результати розгляду вказаного вище клопотання від 04 серпня 2020 року. Викладенні представником відповідача у відзиві на позов доводи щодо отримання та розгляд клопотання [PERSON] від 21 вересня 2020 року, за результатом якого останнього було повідомлено про результати такого розгляду шляхом направлення відповідної відповіді на адресу позивача, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Представником відповідача не наданы до суду будь-які належні та допустимі докази, що свідчать про виконання ухвали слідчого судді та надання відповіді за результатом отриманого та розглянутого клопотання. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та 1174 цього Кодексу). Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Результат системного аналізу вказаних вище норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю слідчого ТУ ДБР, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року по справі № 520/3307/16-ц, від 25 липня 2018 року по справі № 638/6944/16-ц. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав бездіяльності слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві Маслова Д.Б. щодо невиконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року та неповідомлення [PERSON] про результати виконання даної ухвали. В судовому засіданні позивач посилався на бездіяльність слідчого, яка полягає у нездійсненні ним процесуальних дій щодо надання вмотивованої відповіді щодо виконання ухвали слідчого судді та розгляду клопотань щодо повідомлення його про результати виконання ухвали слідчого судді. Саме бездіяльність слідчого, яка полягає у невиконанні ухвали слідчого судді та систематичному неповідомленні його про результати розгляду клопотань, поданих ним в рамках кримінального провадження, є підставою звернення до суду з даним позовом. Представником відповідача не надано до суду докази, що свідчать про виконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року та надіслання відповідей на отримані від [PERSON] клопотання про повідомлення його про результати виконання ухвали. Посилання у відзиві на позов щодо неможливості надання до суду будь-яких даних щодо належного повідомлення слідчим ТУ ДБР у м. Потаві Масловим Д.Б. Ісмайлова В.Ш. про результати виконання ухвали слідчого судді та результати розгляду поданих останнім клопотань з тих підстав, що слідчий є незалежною процесуальною фігурою у кримінальному провадженні, якій належить право вирішення питання про розкриття матеріалів кримінального провадження, суд не вважає належним доведенням доводів щодо виконання ухвали слідчого судді та належного повідомлення позивача про результати виконання ухвали. Незважаючи на наданий до суду відзив на позов, в якому викладено пояснення щодо виконання ухвали слідчого судді та результатів розгляду зазначених вище клопотань, матеріали справи не містять будь-яких належних доказів, з яких вбачається, що слідчим ТУ ДБР Масловим Д.Б. було виконано ухвалу слідчого судді, розглянуто та вирішено зазначені вище клопотання у відповідності до вимог КПК України та повідомлено про результати такого розгляду [PERSON] , як особу, яка відповідно до п. 25 ст. 3 КПК України є учасником кримінального провадження. Факт бездіяльності слідчого ТУ ДБР, який полягав у нерозгляді поданого [PERSON] клопотання про залучення в якості потерпілого був встановлений ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Постави від 14 вересня 2020 року (абз. 4, 9 мотивавульної частини а.с.22). Представником відповідача не надано до суду даних, з яких вбачається що отримані від [PERSON] клопотання про повідомлення щодо виконання ухвали слідчого були належним чином виконані. Також матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що слідчим ТУ ДБР Соломенцевим Р.В. повідомлено належним чином [PERSON] про результати розгляду поданих ним 21 вересня 2020 року та 15 жовтня 2020 року клопотань про результати виконання ухвали. Положеннями ч. 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 638/6944/16-ц зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне-за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні питання відносно того, чи спричинена позивачу моральна шкода вказаною вище бездіяльністю посадової особи ТУ ДБР у м. Полтаві, суд враховує, що факт постановлення ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року, якою зобов`язано слідчих ТУ ДБР у м. Полтаві належним чином розглянути клопотання [PERSON] про залучення в якості потерпілого від 04 серпня 2020 року, відсутність в матеріалах справи будь-яких даних щодо виконання слідчим даної ухвали, відсутність даних щодо належного повідомлення [PERSON] про результати виконання ухвали та розгляду поданих ним свідчить про те, що мало місце невиконання судового рішення, багаторазове невиконання слідчим обов`язку повідомлення учасника кримінального провадження про результати розгляду поданих ним клопотань. За таких обставин, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено бездіяльність посадової особи ТУ ДБР, яка полягає у тому, що подане [PERSON] клопотання фактично не розглянуто, з урахуванням відсутності будь-яких даних щодо виконання даної ухвали та повідомлення останнього про результати, а також відсутності даних щодо повідомлення [PERSON] про результати розгляду поданих ним клопотань від 21 вересня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року, суд дійшов висновку щодо наявності передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача стосовно неможливості органу державної влади нести відповідальність за дії або бездіяльність його посадових осіб, недоведеності позивачем факту спричинення моральної шкоди діями або бездіяльністю слідчого, зважаючи на наступне. Під час розгляду справи позивач зазначив, що у зв`язку з бездіяльністю слідчого він перебував у стані нервового стресу, постійному занепокоєнні з відчуттям несправедливості, що негативно відобразилось на стані його здоров`я. Бездіяльність посадової особи ТУ ДБР та ігнорування з питань повідомлення про результати розгляду клопотань, змусила його постійно писати скарги та вести переписку з державним органам з питання повідомлення його належним чином про результати розгляду поданих ним клопотань, що свідчить про тривалу невизначеність та завдає великої шкоди його здоров`ю. Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних стажань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав стаждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. При цьому, в сила ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розачарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рішення у справі «Рисовський проти України», «Антоненков та інші проти України»). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про спричинення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, вік, стан здоров`я позивача та визначає розмір спричиненої позивачу моральної шкоди в сумі 500,00 грн. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, оскільки позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт спричинення йому моральної шкоди в більшому розмірі, ніж 500,00 грн. Крім того, суд враховує, що відповідні права позивача не були відновлені судовим рішенням, ухваленим слідчим суддею від 14 вересня 2020 року за поданою останнім скаргою, оскільки станом на час постановлення даного рішення у цивільній справі ухвала слідчого судді не виконана, представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами виконання ухвали слідчого судді. Також суд враховує, що всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що інвалідність позивача пов`язана із обставинами, на які він посилався як на підставу позовних вимог. Так, в судовому засіданні позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між інвалідністю позивача та обставинами, на які він посилається в обґрунтування спричинення моральної шкоди. Також суд вважає необґрунтованими викладені у відзиві на позов доводи представника відповідача щодо зловживання позивачем процесуальним правами, посилаючись на наявність в провадженні суду позовів [PERSON] до відповідача. Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати. Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 січня 2019 року у справі №11?987сап18 наголошує на тому, що зловживанням процесуальним правами є зокрема, звернення особи до суду шляхом одночасної подачі кількох ідентичних позовів. Представником відповідача в обґрунтування зазначених вище доводів щодо зловживання [PERSON] процесуальними правами не надано будь-яких доказів, що свідчать про звернення останнього до суду з декількома ідентичними позовами, зважаючи на що, суд не вважає дані доводи правовою підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо органу, з якого повинні бути стягнуті вказані вище грошові кошти, суд керується правовими позиціями, викладеними в тому числі в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 520/3307/16-ц, в якій зазначено наступне. Здійснюючи в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, Казначейство України, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів. Функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення, затверджене КМ України від 15 квітня 2015 року № 215; статей25,43 Бюджетного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Пунктом 35 Постанови Кабінету Міністрів України № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення вказаних коштів за рахунок держави, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Вирішуючи питання про коло учасників справи, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, відповідно до якої належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Оцінюючи доводи і аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, викладеною зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Outcome: partial