Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

29 січня 2019 року позивач подав позовну заяву та просив визнати, що незаконні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області встановлені у постановах Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08.07.2009 року та від 12.09.2011 року і тривале невиконання судових рішень призвело до матеріальної шкоди в розмірі 2062 грн. 62 коп.; що тривале невиконання судових рішень і відмова провести нарахування і виплатити компенсацію і інфляційні втрати за несвоєчасне виконання судових рішень Державної казначейської служби України призвело до матеріальної шкоди в розмірі 2062 грн. 62 коп. та стягнути вказані кошти. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у судових рішеннях прийнятих на його користь про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України зробити перерахунок та здійснити виплату [PERSON] додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров»ю у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком за періоди з 22.05.2008 року по 08.07.2009 року та з 25.02.2011 року по 18.06.2011 року. Позивач зазначив, що у зв'язку із невиконанням рішень суду у строки передбачені статтями 46,124 Конституції України, Законами України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і статті 625 Цивільного Кодексу України», позивач був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів. Позивач наддав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідачі проти задоволення позову заперечували. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 липня 2009 року зобов»язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігвській області провести перерахунок та виплатити [PERSON] з 22.05.2008 року по 08.07.2009 року додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров»ю у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. 24.11.2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Курилець В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30024326 на виконання виконавчого листа № 2-а-209/2009 і наданий строк до виконання до 01.12.2011 (а.с. 13). Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12 вересня 2011 року зобов»язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігвській області провести перерахунок та виплатити [PERSON] з 25.02.2011 року по 18.06.2011 року додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров»ю у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. 12.04.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Курилець В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37551576 на виконання виконавчого листа № 2-а-6806/2011 і наданий строк до виконання до 19.04.2013 року. 24.12.2014 року позивач подав заяву про виконання вищевказаних судових рішень до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 08.12.2015 управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області листом повідомило про передачу судових рішень до головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області. Згідно листа Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області від 23.10.2017 судові рішення були прийняті Державною казначейською службою України 11.01.2016 (а.с. 17,18). 27.08.2018 ДКС України виплатило кошти по рішенню суду по справі №2-а-6806/2011 в сумі 417 грн. 44 коп. та по справі №2-а-209/2009 в сумі 1003 грн. 90 коп. Тримісячний строк виконання рішень суду сплив 11.04.2016 року. Строк несвоєчасного виконання судового рішення - 869 днів. Позивачем було надано розрахунок компенсації 3 % річних відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Розрахунок 3% річних з часу закінчення трьохмісячного строку перерахування коштів: по справі №2-а-6806/2011: 417,44 грн. *3% (0,03) /365 * 869 = 29,82 грн.; по справі №2-а-209/2009: 1003,90 грн. *3% (0,03) /365 * 869 = 71,70 грн. Загалом 101 грн. 52 коп. Позивач надав розрахунок інфляційних втрат у якому розпочав розрахунок: по справі №2-а-6806/2011 з квітня 2013 року (12.04.2013 відкрито виконавче провадження на виконання постанови від 12.09.2011) і до 27.08.2018 (дата виплати коштів) шляхом перемноження суми заборгованості 417,44 грн. і коефіцієнтів інфляції 417,44 х 2.3781269 (індекс за весь час виконання ) - 417,44 = 575 грн.29 коп.; по справі №2-а-209/2009 з листопада 2011 року (24.11.2011 відкрито виконавче провадження на виконання постанови від 08 липня 2009) і до 27.08.2018 (дата виплати коштів) шляхом перемноження суми заборгованості 1003,90 грн. і коефіцієнтів інфляції 1003,9 х 2.3804312 (індекс за весь час виконання ) - 1003,9 = 1385 грн.81 коп.; Разом 1961 грн. 10 коп. Право на отримання інфляційних витрат узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у справах «Максимиха проти України» заява №43483, рішення від 14.12.2006 пункти 22,23,27,29, «Карпухан та 19 інші проти України» рішення від 10.03.2010. Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v.Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). В пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Іванова від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні. Відповідно до усталеної практики Суду термін потерпілий означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації, справа Ромашов проти України, заява № 67534/01, рішення від 27.07. 2004 року, див. також справу «Коваль та інші проти України», п.125, рішення від 15.11.2012р. Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Європейський суд неодноразово висловлював позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не може бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: «Войтенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Ю.Іванов проти України» тощо). Рекомендації і рішення Комітету Міністрів Ради Європи. У засіданні 5-7 грудня 2017 року Комітет Міністрів Ради Європи прийняв рішення у справах групи Юрій Миколайович Іванов, груп Жовнер і Бурмич та інші проти України (заяви No. 40450/04, 56848/00, 46852/13) в частині контролю за виконанням судових рішень. У пункті 4 підкреслював, що такий спеціальний механізм повинен передбачати, відповідно до вимог Конвенції, як це передбачено прецедентним правом Суду, адекватне та достатнє відшкодування всім претендентам, які мають дійсні скарги, включаючи виконання рішень національних судів, як і раніше застосовуються, виплати відсотки ставки та відшкодування моральної шкоди та витрат. В статті 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. За статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. В статті 5 вказаного закону значиться, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845). Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Суб'єктами відповідальності, відповідно до статті 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування. З огляду на Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Державна казначейська служба України є органом виконавчої влади, тобто суб'єктом відповідальності в розумінні статті 1173 ЦК України. Захист цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до рішення Великої палати Верховного суду від 16 травня 2018 року справа № 686/21962/15-ц встановлено, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] суми у розмірі 2062 грн. 62 коп., яка складається з 3 % річних -101 гривень 52 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 1961 грн. 10 коп. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. В задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.

Outcome: partial