Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх дитини (доньки): [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до закінчення донькою навчання, але не більш як до досягнення донькою 23 років. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказала, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (у тому числі особливий порядок набрання таким рішенням законної сили та порядок його оскарження) їй відомий та зрозумілий, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач, причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що їх спільна із відповідачем дитина продовжує навчання не денному відділенні вищого навчального закладу, і хоча вона проживає у гуртожитку, за нього треба платити, оплаті підлягає проїзд, харчування, треба постійно придбавати канцелярські товари деяку оргтехніку, одяг, взяття та інше. Тобто, їх донька потребує у зв`язку із навчанням матеріальної допомоги, але відповідач, який має можливість надавати таку допомогу, добровільно її не здійснює. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано та про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 49 від 28 лютого 2006 року (а.с. 9). За час перебування у шлюбі, [PERSON] [INFO] року народила доньку - [PERSON], батьком якої, згідно свідоцтва про народження , є [PERSON] (а.с.8,7). Згідно довідки №386 від 07 грудня 2015 року, виданої [PERSON], вона навчається на першому курсі у Державному вищому навчальному закладі «Українська академія банківської справи Національного банку України» на юридичному факультеті денної (безоплатної) форми навчання з напрямом підготовки «Правознавство» (а.с.1,5). [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], в гуртожитку, з 09 вересня 2015 року на період навчання (а.с.4). У зв`язку із продовженням навчання не денному відділенні вищого навчального закладу, [PERSON], хоча і проживає у гуртожитку, потребує матеріальної допомоги, оскільки проживання у ньому підлягає оплаті, як і проїзд у місті навчання, харчування, треба постійно придбавати канцелярські товари, деяку оргтехніку, одяг, взяття (а.с.20-21). Відповідно до довідки про доходи [PERSON], загальна сума її доходу за період з 01 вересня 2015 року по 31 січня 2016 року складає 4125 гривень, тобто в середньому на місяць 825 гривень, що є нижчим ніж встановлений Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" мінімальний прожитковий мінімум для однієї працездатної особи (а.с.10). [PERSON] працює лаборантом хімічного аналізу 4 розряду в товаристві з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Мікрохім». Її дохід за три місяці (листопад, грудень 2015 року та січень 2016 року) становить 6799 гривень 97 копійок, тобто в середньому на місяць 2266 гривень 66 копійок (а.с.11). [PERSON] теж має дохід у вигляді пенсії за вислугу років (а.с.46). Однак, у добровільному порядку, матеріальної допомоги доньці не надає (а.с.20-21). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками повнолітньої дитини (доньки), виник спір щодо виконання ними батьківського обов'язку з утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, і який батько, не виконує у добровільному порядку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обов'язок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може виникнути знову. При цьому, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", зокрема у пункті 20, в частині того, що: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, судом встановлено, що донька відповідача та позивача на день звернення позивачем до суду досягла повних 18 років, але не досягла 23 (а.с.1-2, 20-21). З першого вересня 2015 року, [PERSON] продовжує навчання, зокрема у Державному вищому навчальному закладі Українська академія банківської справи Національного банку України» і являється студентом першого курсу (а.с.5). Суд вважає встановленою і ту обставину, що [PERSON] у зв'язку із навчанням має потребу у матеріальній допомозі, оскільки остання навчається на денній формі навчання, а тому позбавлена можливості самостійно отримувати дохід при належному ставленні до навчання. А у зв`язку із ним, хоча вона і проживає у гуртожитку, вона потребує матеріальної допомоги, оскільки проживання у ньому підлягає оплаті, як і проїзд у місті навчання, харчування, треба постійно придбавати канцелярські товари, деяку оргтехніку, одяг, взяття (а.с.20-21). Враховуючи, що розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» складає 1378 гривень, а її місячний дохід у вигляді стипендії 825 гривень, вона вочевидь нездатна самостійно забезпечити навіть мінімальні умови життя, з врахуванням потреб навчання, тобто потребує матеріальної допомоги. Також суд вважає, що [PERSON], як батько [PERSON], має можливість надавати їй необхідну матеріальну допомогу, оскільки він отримує військову пенсію, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач є непрацездатним чи несе настільки значущі витрати по життю, які виключають можливість надання ним матеріальної допомоги своїй дитини (а.с.1-49). Тому, за таких обставин, суд вважає що у відповідача, як батька [PERSON], дійсно виник обов'язок з її утримання, внаслідок продовження нею навчання та потребою у зв'язку із цим у матеріальній допомозі. В силу положень частини третьої статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку чи сина, які продовжують навчання, мають як самі дочка чи син, які продовжують навчання, так і той із батьків, з якими вони проживають. Враховуючи викладене та те, що [PERSON] знаходиться на утриманні матері [PERSON], яка і подала позов (а.с.1-2,20-21), суд вважає, що вона має право на стягнення аліментів з [PERSON], на утримання доньки [PERSON], як такої, що продовжує навчання і потребує у зв'язку із цим матеріальну допомогу, з дати подання позову і до припинення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають присудженню з відповідача, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини 1 статті 200 Сімейного Кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню доньку у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених статтею 182 Сімейного Кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України). Отже, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання їх дитини (доньки): [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоров'я дитини чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" складає 551 гривня 20 копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. Отже,

Outcome: approved