Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просила в порядку поділу майна: визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS], за [PERSON]; визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS], за [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4000,00 доларів США грошової компенсації, що становить її частку у вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN BORA 2.0, 2000 року випуску, кузов (шасі) [NUMBER]; визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 55,90 кв.м, жилою площею 27,20 кв.м, особистою власністю [PERSON]; визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 123 кв.м, житловою площею 67,30 кв.м, особистою приватною власністю [PERSON], припинивши право на вказану квартиру [PERSON]. (а.с.2-6) На підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. (а.с.35 т.1) На підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2015 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю передано на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва (а.с.157-158 т.1) 03 червня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва поставлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. (а.с.228-229 т.1) Відповідно до предмету позову за зустрічним позовом, [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] з вимогою поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши [PERSON] квартиру [ADDRESS] та ? частику квартири [ADDRESS], та залишивши [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та ? частки квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, пояснила, що 10 жовтня 1998 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час спільного сумісного проживання подружжям придбано наступні об'єкти нерухомого майна: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS], а також транспортний засіб - VOLKSWAGEN BORA 2.0, 2000 року випуску. З січня 2014 року подружжя припинили сімейно-шлюбні відносини, проживають окремо, наміру поновлювати шлюбні відносини не мають, однак досягти взаємної згоди щодо поділу спільного майна між сторонам не виявилось за можливе, тому позивач змушена звернутись з цим позовом до суду. При визначені способу поділу спільного майна подружжя позивач просить врахувати, що квартира [ADDRESS], та квартира [ADDRESS], придбані за особисті кошти позивача, тому відповідно до положень сімейного законодавства не можуть бути віднесені до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, в той же час позивач визнає той факт, що квартира [ADDRESS], придбана за спільні кошти подружжя, ці обставини підтверджують договором купівлі-продажу квартири, де безпосередньо визначено частки подружжя, не заперечується сторонами і факт придбання за спільні кошти транспортного засобу, який був відчужений подружжям, однак кошти від реалізації автомобіля були привласнені відповідачем, у зв'язку з чим позивач вимагає стягнути з відповідача компенсацію вартості автомобіля в розмірі 4000,00 доларів США, що є предметом позову. Представник позивача - адвокат Пікулик О.В. в судовому засіданні просила позовні вимоги за первісним позовом задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та відмовити у задоволенні зустрічного позову на підставі пояснень позивача, які надавались в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив в позові відмовити та задовольнити зустрічний позов, пояснив, що на час звернення з цим позовом до суду сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час спільного сумісного проживання подружжям придбане нерухоме майно та транспортний засіб, при вирішенні даного спору щодо способів поділу майна подружжя відповідач просив врахувати, що ? частина квартири [ADDRESS] придбана за особисті кошти відповідача, які були виручені від продажу майна, набутого відповідачем до шлюбу, в той же час квартира [ADDRESS], придбана за спільні кошти подружжя, тому сторони мають рівні права на цю квартиру, а доводи позивача про придбання квартири за її особисті кошти не доведено належними доказами. Відповідач наголошує, що квартира [ADDRESS] також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме договорами укладеними між відповідачем та ТОВ «Е.Р.А.» та реєстрацією за відповідачем права власності на цю квартиру, при цьому сам факт виконання [PERSON] зобов'язань перед ТОВ «Е.Р.А.» в частині сплати заборгованості за договором, на думку відповідача, не може свідчити про набуття [PERSON] права власності на квартиру, а тим більш набуття майнових прав на квартиру особисто позивачем, тому при вирішенні спору просить поділити майно подружжя у спосіб, визначений відповідачем у зустрічний позовній заяві, та відмовити у задоволенні первісного позову в частині вимог щодо присудження до сплати відповідачу грошової компенсації, яка складає частину вартості транспортного засобу, оскільки кошти отримані від реалізації автомобіля використанні подружжям спільно та витрачені для задоволення потреб сім'ї. Представники відповідача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, просили в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с.122-125 т.1), та задовольнити зустрічний позов, виходячи з наведених відповідачем обставин, висловлених в судовому засіданні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, наведених позивачем [PERSON] в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача - адвоката Пікулик О.В., відповідача, представників відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 10 жовтня 1998 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]») [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. (а.с.7 т.1) Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 02 серпня 2001 року [PERSON] та [PERSON] набули права власності, в рівних частках кожний, на квартиру [ADDRESS], підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полоцькою І.М., зареєстровано в реєстрі за №2886. (а.с. 9 т.1) Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України). Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше мано, в тому числі гонорар, виграші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 2 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Виходячи з умов договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2001 року, [PERSON] та [PERSON]. перебуваючи на час укладання цього договору в шлюбі, придбали квартиру [ADDRESS], яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, з визначеними, за домовленістю подружжя частками, в спільній сумісній власності, що не суперечить вимогам ст. 370 Цивільного кодексу України, ст. 69, 70 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 22 березня 2011 року, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 березня 2011 року за №301-С/КІ. (а.с.83 т.1) Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з нею або з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син чи дочка, за умови, що розмір одержуваних аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного і духовного розвитку чи лікування. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, з урахуванням пояснень сторін спору щодо варіантів поділу майна подружжя, суд вважає доведеним той факт, що об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS], є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, сторони бажають її поділити у судовому порядку, застосувавши різні підходи до способів поділу, а саме, як позивач, так і відповідач висловлюють бажання провести поділ за ст. 71 СК, з урахуванням положень ст.364 Цивільного кодексу України, і отримати квартиру, як неподільний об'єкт, в свою приватну власність, при цьому відповідач [PERSON] наполягає на визначені дійсної вартості квартири на день розгляду справи, оскільки з дня укладення договору купівлі-продажу ціна квартири значно зросла, надавши на доказ цього висновок спеціаліста - оцінювача ФОП [PERSON], складений 20 липня 2016 року. Таким чином, в наявності правова колізія, коли обидві сторони бажають користуватися спірною квартирою, проте не можуть дійти згоди щодо її оцінки та можливих варіантів її реального поділу. При цьому, ніхто з них попередньо не вніс на депозитний рахунок суду вартості частки в квартирі іншої сторони, і не забажав, не дивлячись на неодноразові пропозиції та роз'яснення суду, поставити питання про призначення товарознавської та будівельної експертиз, щоб мати можливість провести поділ у відповідності з вимогами закону. Також, суд враховує, що сторонами не доведений факт умисного матеріального незабезпечення сім'ї зі сторони кожного з подружжя, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна відповідачем або його витрачання на шкоду інтересам сім'ї, який би давав суду підстави відступити від рівності часток подружжя, в той же час факт отримання одним із подружжя доходів у більшому розмірі ніж у іншого подружжя не може бути визнаним судом як підстава для збільшення частки одного з подружжя в спільному майні подружжя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, та визначаючи спосіб поділу майна подружжя визнає за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], та за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-55цс13, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні. Як з'ясовано судом, 10 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Е.Р.А.» та [PERSON] укладено Договір відступлення права вимоги №10/10/2011-26. (а.с.12 т.1) Відповідно до предмету договору, Первісний кредитор передає, а Новий кредитор набуває права вимоги на майнові права на [ADDRESS], які існують у Первісного кредитора за Договором купівлі-продажу майнових прав №16-777/К 487 від 15.09.2010 року, укладеним між Акціонерним товариством холдинговою компанією «Київміськбуд» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Авантар», яке відступило свої права за вказаним Договором купівлі-продажу майнових прав на підставі Договору про відступлення права вимоги №16-777/У 168 від 24.12.2010 на користь ТОВ «Компанія з управління активами «СіПіДжі Ассестс Менеджмент», яке діє за рахунок активів закритого не диверсифікованого пайового венчурного інвестиційного фонду «Сі.Пі.Джі Фонд» ТОВ «Компанія з управління активами «СіПіДжі Ассестс Менеджмент», а те в свою чергу відступило свої права за вказаним вище Договором купівлі-продажу на користь Первісного кредитора на підставі Договору відступлення права вимоги від 10.05.2011 року. За умовами п 2.4 вищезазначеного Договору, за передачу Первісним кредитором Новому кредитору права вимоги за Договором купівлі-продажу майнових прав №16-777/К 487 від 15.09.2010 року, укладеним між Акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авантар» Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти в сумі 531 093,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 88515,50 грн. Закон «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов'язків належать, зокрема, договірні зобов'язання майнового характеру, зобов'язання з утримання тощо, обов'язки з відшкодування шкоди, а також обов'язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов'язок щодо знесення самочинного будівництва). Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора - за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі - Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. 31 травня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Е.Р.А.» та [PERSON] укладено Угоду №31/05/2012-47, за умовами угоди сторони досягли взаємної згоди з приводу того, що заборгованість боржника перед кредитором за Договором відступлення права вимоги №10/10/2011-26 від 10 жовтня 2011 року в розмірі 531 093,00 грн. буде погашена шляхом передачі Боржником Кредиторові векселю, вказаного в п.п.1.1 цієї Угоди. (а.с.14 т.1) 31 травня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Е.Р.А.» та [PERSON] складено Акт прийому-передачі цінних паперів, яким підтверджується факт передачі [PERSON] ТОВ «Е.Р.А.» простого векселя серія №ЦП АА №2076307, емітент - [PERSON], дата випуску - 31 травня 2012 року дата погашення - 30 травня 2013 року, договірна вартість - 531 093,00 грн. (а.с.14 зворот). Згідно з ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При цьому для укладення договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її чи його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі № 6-55цс13). Згідно Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Розрізняють простий і переказний вексель. Простий вексель містить просту і нічим не обумовлену обіцянку векселедавця сплатити власнику векселя після зазначеного строку відповідну суму. Переказний вексель (тратта) - це письмовий наказ векселедержателя (трасанта), адресований платнику (трасату), сплатити третій особі (ремітентові) певну суму грошей у визначений строк. При цьому трасат стає боржником тільки після того, як акцептує вексель, тобто дасть згоду на його оплату, поставивши на ньому свій підпис. Виходячи з позиції позивача [PERSON] висловленої в судовому засіданні, позивач вважає спірний об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], своєю особистою власністю посилаючись на те, що квартира придбана за рахунок коштів, які внесено [PERSON], третьою особою у справі, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме: 31 травня 2012 року відповідач [PERSON] видав ТОВ «Е.Р.А.» простий вексель з датою погашення 30 травня 2013 року авалістом за цим векселем виступила [PERSON], 13 жовтня 2014 року ТОВ «Е.Р.А.», як пред'явник за простим векселем, пред'явлено вказаний вексель авалісту, про що складено відповідний акт, тому враховуючи ці обставини є підстави вважати, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні даного спору суд враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Оцінивши наведені сторонами доводи щодо правового статусу об'єкту нерухомого майна, що є предметом позову, суд враховує, що сторонами не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити той факт, що спірний об'єкт нерухомого майна придбаний за рахунок спільних коштів подружжя, при цьому суд враховує, що укладання відповідачем [PERSON] договорів з ТОВ «Е.Р.А.» з метою набуття права вимоги на майнові права та реєстрація в подальшому за відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS], підтверджує статус відповідача як титулярного власника майна, а доведені під час розгляду справи обставин, що кошти за придбаний об'єкт нерухомого майна сплачено третьою особою [PERSON], яка виступила авалістом за простим векселем перед ТОВ «Е.Р.А.», що є визначальним для визначення правового статусу цього майна як об'єкта приватної власності одного із подружжя з урахуванням положень ст.57 Сімейного кодексу України. За таких обставин, суд не вбачає підстав для поділу даного об'єкту нерухомого майна у спосіб, визначений сторонами спору, як у первісній позовній заяві, так і зустрічному позову, оскільки визначення правового статусу даного об'єкту нерухомого майна є окремими предметом доказування, а відновлення порушенних (невизнаних) прав та інтересів учасників спірних відносин підлягає захисту у спосіб визначений нормами цивільного законодавства. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Виходячи з предмету спору, позивачем [PERSON] окремо заявлене вимоги про стягнення з [PERSON] на свою користь 4000,00 доларів США грошової компенсації, що становить її частку у вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN BORA 2.0, 2000 року випуску, кузов (шасі) [NUMBER]. Згідно довідки Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в місті Києві від 12 листопада 2014 року (вих..№10), повідомляється, що а даними автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАЇ м. Києва станом на 12 листопада 2014 року транспортний засіб, який був зареєстрований 22 травня 2008 року за гр.. [PERSON], а саме: VOLKSWAGEN BORA 2.0, 2000 року випуску, кузов (шасі) [NUMBER], державний реєстраційний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] - знято з обліку 13 жовтня 2012 року, а саме - зняття ТЗ з обліку для реалізації. (а.с.10 т.1) Відповідно до статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У статті 65 СК України йдеться про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У зв'язку з цим, вирішуючи даний спір слід керуватися пунктами 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно них, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як правило, дійсна вартість спільного майна визначається експертним висновком судової товарознавчої експертизи, яка відповідно до ст. 143 ЦПК України, може бути призначена лише за заявою осіб, що беруть участь у справі. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про присудження до сплати [PERSON] грошової компенсації в розмірі 4000,00 доларів США, яка складає частину вартості легкового автомобіля, відчуженого подружжям, оскільки позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити факт придбання транспортного засобу за спільні кошти подружжя, відчуження транспортного засобу та його вартість на момент відчуження, в той же час наявність лише довідки ДАІ про реєстрацію транспортного засобу за [PERSON] та зняття транспортного засобу з реєстраційного обліку не доводить ті обставини, які потребують доказуванню в межах даного спору, безпосередньо вартість відчуженого транспортного засобу, тому вимоги позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на об'єкт нерухомого майна підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнає за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, та задовольняє частково зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на об'єкт нерухомого майна задовольнити частково, та ухвалює рішення, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в іншій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат, в межах позовних вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн. 00 коп., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн. 00 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: partial