Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

11 грудня 2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики від 02 червня 2017 року в загальній сумі 158 652 грн. Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2017 року позивач надала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 78 812,86 гривень, що становить еквівалент на день укладення договору 3000 доларів США за курсом НБУ, про що було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] [PERSON] зобов'язалася повернути вказані кошти до 18 години 01 грудня 2017 року за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою вказаною позикодавцем. Однак, в зазначений термін, кошти не повернуто. Крім того, 02 червня 2017 року позивач надала у борг [PERSON] ще грошові кошти в розмірі 2850 доларів США під 5 % щомісячно. На підтвердження укладеного договору позики відповідач написала письмову розписку. Відповідач зобов'язувалася повернути вказані кошти до 01 грудня 2017 року. Однак, в зазначений термін, кошти не повернуто. Оскільки свої зобов'язання за договорами позики [PERSON] не виконала, кошти не повернула, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із врахуванням курсу НБУ на час звернення до суду, в розмірі 158 652 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2017 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року розгляд справи було відкладено у звязку з відсутністю відомостей щодо отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.03.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження; задоволено клопотання для надання доказів та відкладено судовий розгляд. 13.04.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказала про необгрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не враховані грошові кошти які було перераховано на карту позивача в період з 10.09.2017 року по 10.04.2018 року у сумі 16 971,55 грн. Відповідач також просила надати додатковий строк для надання додаткових доказів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року розгляд справи було відкладено до 27.04.2018 року. 20.04.2018 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив від позивача. Позивач заперечувала проти доводів позивача стосовно повернення їй грошових коштів в рахунок боргу коштами, які перераховувалися третіми особами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2018 року ухвалено продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, та у відповіді на відзив. Відповідач у судове засідання не прибула і про причину своєї неявки суд не повідомила, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Як на підставу для задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на норми ЦК України, які регулюють договірні зобов"язання, зазначаючи що між нею та відповідачкою склалися зобовязання за договорами позики. За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 02 червня 2017 року між сторонами було укладено безпроцентний договір позики посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], відповідно до умов якого позивач надала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 78 812,86 гривень, що становить еквівалент на день укладення договору 3000 доларів США за курсом НБУ. [PERSON] зобов'язалася повернути вказані кошти до 18 години 01 грудня 2017 року за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою вказаною позикодавцем. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] 02 червня 2017 року надала позивачу [PERSON] розписку про те, що вона отримала в останньої кошти в розмірі 2850 умовних одиниць (доларів США) під 5 % щомісячно. Зобов'язувалась повернути вказані кошти до 01.12.2017 року. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту вказаної норми випливає, що розписка позичальника є борговим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та підтверджує укладання договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.192 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.524 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Позичальник, згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-2789цс16 договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобовязань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 612 ЦК України). Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду та розгляду справи у суді оригінал договору позики та розписка про надання [PERSON] коштів перебуває у позивача [PERSON], та були оглянуті у судовому засіданні. Наявність оригіналу договору позики та боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання умов договорів позики. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] взявши на себе зобов'язання по поверненню коштів, допустила неналежне його виконання. Що стосується доводів відповідача стосовно часткового погашення боргу перед [PERSON], то суд зазначає наступне. На підтвердження перерахування на картковий рахунок позивача від відповідача суду надані квитанції від 10.09.2017 року на суму 3994 грн., та від 01.10.2017 року на суму 2311,56 грн. Позивач підтвердила у судовому засіданні факт отримання вказаних коштів від [PERSON], але вказала, що це грошові кошти сплата процентів за позикою. Однак, суд приходить до висновку що вказані грошові кошти необхідно зарахувати в рахунок погашення суми боргу, оскільки сплачені суми не співпадають та не відповідають сумі яка складає розмір процентів за боргом отриманим на підставі розписки від 02.06.2017 року. Відповідачем також надано квитанції про поповнення карткового рахунку позивача третіми особами, а саме [PERSON] 28.12.2017 року на суму 4275,01 грн. та від 27.01.2018 року на суму 4394 грн., [PERSON] 10.04.2018 року на суму 1996 грн. Разом із вказаними квитанціями відповідачем надано договори-доручення укладені між [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] та [PERSON] щодо виконання від імені та за рахунок [PERSON] певних юридичних та фактичних дій, а саме здійснення банківського переводу на рахунок [PERSON] грошових коштів у зазначених сумах для сплати боргу за договором позики від 02.06.2017 року. Вказані квитанції не приймаються судом як належні докази сплати грошових коштів в рахунок погашення боргу за договорами позики від 02.06.2017 року, оскільки квитанції не містять такої вказівки у графі призначення платежу. Позивач заперечувала отримання даних грошових коштів в рахунок погашення боргу [PERSON] При цьому зазначила, що вона займається підприємницькою діяльністю, за реалізацію нею товару їй надходять грошові кошти на картковий рахунок від різних осіб, в тому числі і від [PERSON] Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 02.06.2017 року у розмірі 152345,46 грн. (із врахуванням курсу НБУ на час подання позову), тобто 5850 доларів США х 27,12 3994,98 грн. 2311,56 грн. =152345,46 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 1523,45 грн.

Outcome: partial