Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом проти Одеської митниці Державної фіскальної служби в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, за участю третьої особи Управління служби безпеки України в Одеській області про стягнення майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що «04» жовтня 2006 року заступником начальника Одеської митниці з правоохоронної роботи начальником служби боротьби з контрабандою та митної варти [PERSON] була винесена постанова про порушення кримінальної справи (№ 18/50000/06) за фактом контрабанди вантажу аксесуарів для ванної кімнати (в асортименті), за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 201 Кримінального кодексу України. Постановою ст. інспектора відділу дізнання та провадження в справах ПМП СБК та МВ Одеської митниці [PERSON] від 04.10.2006 року визнано речовими доказами та приєднані до кримінальної справи із збереженням на відповідальному зберіганні на складі ТОВ 21 вік за адресою м. Одеса, вул. Моторна, 8 аксесуари до ванної кімнати в асортименті вартістю 237783,79 грн.: вішалка для рушника металева 408 шт., туалетна поличка з скла та металу 900 шт., підставка для зубних щіток 180 шт., дозатор для рідкого мила 120 шт., петля дверна металева 6800 шт., мильниця 120 шт., засувка дверна (шпінгалет) 50160 шт., набір туалетний з 6 предметів 150 наборів., гачок настінний металевий для одягу 180 шт., вішалка для одягу з 4-ма гачками 100 шт., тримач для туалетного паперу 250 шт., йоржик з підставкою 200 шт., дзеркало 80х60 140 шт., дзеркало 80х80 30 шт., дзеркало 90х70 60 шт., дзеркало 90х50 шт. 40 шт., набір світильників для дзеркал 340 шт. Справа разом з речовими доказами була передана для проведення слідчих дій до слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області. 22.05.2007 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси постанову органів досудового слідства від 04.10.2006 року про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 201 Кримінального кодексу України скасовано та відмовлено у її порушенні. 25.05.2007 року на означене рішення була подана апеляційна скарга, згодом 06.06.2007 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга була залишена без задоволення, а постанова Малиновського районного суду буде доповнена вказівкою органам досудового слідства повернути мені визнані речовими доказами вантаж аксесуари для ванної кімнати (в асортименті) вартістю 237\~783, 79 гривні, що зберігаються в контейнері № MS KH 3743880. В подальшому позивач неодноразово звертався до органів досудового слідства, однак, або не отримував відповіді взагалі, або вимоги не задовольнялися. До цього часу аксесуари для ванної кімнати (в асортименті) вартістю 237\~783, 79 гривні позивачеві повернуті не були, відповідно він вважає таку бездіяльність Південної регіональної митниці неправомірною. Листом № 23-2/3806 від 31.07.2007 року позивач був повідомлений про необхідність звернення до слідчого відділу УСБУ України в Одеській області, де знаходяться матеріали кримінальної справи та речові докази по ній. Проте, за даними Управління Служби безпеки України в Одеській області, речові докази по кримінальній справі Управлінню не передавались, а знаходяться на відповідальному зберіганні у ТОВ 21 вік. Апеляційний суд Одеської області своєю постановою від 06.06.2007 року доповнив постанову Малиновського районного суду міста [PERSON] від 22.05.2007 року вказівкою органам досудового слідства повернути позивачеві вантаж - аксесуари до ванної кімнати (в асортименті), вартістю 237783,79 грн., що визнані речовими доказами по кримінальній справі. Позивач зазначає, що у розумінні п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», ухвала Апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 року суду не має статусу виконавчого документа у звязку з відсутністю обовязкових його складових (у тому числі відсутністю найменування органу досудового слідства, який має повернути вантаж). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2010 року позовні вимоги задоволені в частині визнання протиправною бездіяльність відповідачів. Проте, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року скасоване рішення суду першої інстанції та закрите провадження у справі з тих підстав, що справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства. Ухвалою вищого адміністративного суду України № К/9991/14017/11 від 07 липня 2011 року ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року залишено без змін. Під час розгляду справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом (справа № 2а-4559/09/0470) представником Південної митниці до суду наданий лист за підписом заступника начальника Південної митниці начальника СБК та ПМП [PERSON] від 15.03.2010 р. ДК-4 № 23-2/1096, в якому міститься інформація про розміщення митницею зазначеного вантажу на складі відповідального зберігання ТОВ 21 вік. При цьому, 19.05.09 р. митницею створена комісія, проведена інвентаризація на складі та виявлена нестача, у тому числі, по майну, вилученому по протоколу ПМП № 0694/50000/06, у звязку з чим до господарського суду Одеської області подана заява про стягнення з ТОВ 21 вік суми нестачі. У звязку з розкраданням майна на думку позивача вбачається неможливість повернення вилученого по протоколу ПМП № 0694/50000/06 вантажу в натурі. У відповідь на заяви позивача від 29 жовтня 2012 р., про повернення речових доказів, надання копії постанови по справі про порушення митих правил, на адресу позивача надійшов лист від Малиновського районного суду міста [PERSON] від 10.12.2012 № 11711/12-Вих., в якому зазначено, що після скасування постанови про порушення кримінальної справи, співробітниками СВ УСБУ України в Одеській області був складений протокол про порушення митних правил за ст. 352 МК України № 0694/50000/06 стосовно невстановленої особи, який був направлений до Малиновського районного суду міста [PERSON] та фактично отриманий судом 19.10.2007 р. Вказаний протокол надійшов до судді Старикова О.О., справі про порушення митних правил присвоєно обліково-статистичний номер № 3-35257/07. Згідно даних обліково-статистичної картки, а також відповідно до супровідного листа щодо направлення справи, судовий розгляд протоколу про порушення митних правил № 0694/50000/06 відбувся 15.12.2007 року, у звязку з відсутністю в протоколі про порушення митних правил відомостей щодо особи, що скоїла адміністративне правопорушення, судом було прийняте рішення про направлення вказаної справи Голові південної регіональної митниці для проведення додаткової перевірки. Проте, незважаючи на пропущення строків накладення адміністративних стягнень вилучений вантаж так і не був повернутий позивачеві. Позивач вважає, що справа про порушення митних правил за протоколом про порушення митних правил №788/20502/2004 від 18.11.2004 р. за ст. 352 Митного кодексу України та кримінальна справа №19/20500/2004, порушені без належних та достатніх підстав. З огляду на це, проведене вилучення належного позивачу товару в якості речових доказів також було безпідставним, а тому призвело до порушення прав власника на належний йому товар. Позивач зазначає, що дії державних органів, які чиняться з 2006 року завдали йому непоправної моральної шкоди. Більш ніж шість років він не можу отримати неправомірно вилучений у нього вантаж, не зважаючи на наявність судового рішення про його повернення. Враховуючи значну вартість вказаного вантажу, неможливість ним розпоряджатися завадило йому отримати бажаний комерційний ефект від його реалізації, що зумовило неможливість тривалий час вести підприємницьку діяльність, а в результаті - отримувати прибуток, за рахунок якого він утримує себе та свою родину. Погіршення майнового стану значним чином вплинуло на його відносини з родиною, а також на його побут, що призвело до неможливості вести звичний для себе спосіб життя, завдавши значних душевних страждань. За таких умов, вважає за можливе просити суд стягнути з відповідачів в якості відшкодування завданої моральної шкоди 10\~000 (десять тисяч) гривень. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] митниця ДФС у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, у судовому засіданні від 02.08.2016 р. подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказано, що Одеська митниця ДФС не є правонаступником ліквідованої Південної регіональної митниці, Одеська митниця не порушувала прав [PERSON] Вважають, що справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства. Просили суд застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] у задоволені позову (а.с. 99-104). Представник відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав та правового обґрунтування викладеного у письмових запереченнях від 31.05.2016 р. (а.с. 78-87). Представник третьої особи Управління СБУ в Одеській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщеним належним чином, у судовому засіданні від 22.08.2016 р. подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказано, що справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства. Просили суд застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] у задоволені позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив, що 04.10.2006 року заступником начальника Одеської митниці з правоохоронної роботи начальником служби боротьби з контрабандою та митної варти [PERSON] порушена кримінальна справа № 18/50000/06 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 201 КК України. Постановою ст. інспектора відділу дізнання та провадження в справах ПМП СБК та МВ Одеської митниці [PERSON] від 04.10.2006 року визнано речовими доказами та приєднані до кримінальної справи із збереженням на відповідальному зберіганні на складі ТОВ 21 вік за адресою м. Одеса, вул. Моторна, 8 аксесуари до ванної кімнати в асортименті вартістю 237783,79 грн.: вішалка для рушника металева 408 шт., туалетна поличка з скла та металу 900 шт., підставка для зубних щіток 180 шт., дозатор для рідкого мила 120 шт., петля дверна металева 6800 шт., мильниця 120 шт., засувка дверна (шпінгалет) 50160 шт., набір туалетний з 6 предметів 150 наборів., гачок настінний металевий для одягу 180 шт., вішалка для одягу з 4-ма гачками 100 шт., тримач для туалетного паперу 250 шт., йоржик з підставкою 200 шт., дзеркало 80х60 140 шт., дзеркало 80х80 30 шт., дзеркало 90х70 60 шт., дзеркало 90х50 шт. 40 шт., набір світильників для дзеркал 340 шт. Постановою Малиновського районного суду міста [PERSON] від 22 травня 2007 року зазначена постанова про порушення кримінальної справи скасована. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2007 року постанова суду залишена в силі, органи досудового слідства були зобовязані повернути [PERSON] аксесуари до ванної кімнати, що визнані речовими доказами в кримінальній справі. 20.07.2007 року та 15.12.2008 року позивач звертався до Південної регіональної митниці із заявою про повернення належного йому майна. Листом № 23-2/3806 від 31.07.2007 року представник [PERSON] був повідомлений про необхідність звернення до слідчого відділу УСБУ України в Одеській області, де знаходяться матеріали кримінальної справи та речові докази по ній. За даними Управління Служби безпеки України в Одеській області речові докази по кримінальній справі Управлінню не передавались, а знаходяться на відповідальному зберіганні у ТОВ 21 вік. Відповідно до ст. 283-8 Кримінально-процесуального кодексу України набрання законної сили постановою судді про скасування постанови про порушення справи тягне за собою скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей та поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювались обмеження.\~\~ Апеляційний суд Одеської області своєю ухвалою від 06.06.2007 року доповнив постанову Малиновського районного суду міста [PERSON] від 22.05.2007 року вказівкою органам досудового слідства повернути [PERSON] вантаж аксесуари до ванної кімнати (в асортименті), вартістю 237783,79 грн., що визнані речовими доказами по кримінальній справі Згідно п.2 ч.2 ст. 3 Закону України Про виконавче провадження державною виконавчою службою підлягають виконанню ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах у випадках, передбачених законом. Вимоги, які предявляються до виконавчого документу, викладені у статті 19 зазначеного вище Закону, якими є: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.\~\~ Зважаючи на те, що ухвала Апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 року суду не має статусу виконавчого документа у звязку з відсутністю обовязкових його складових ( у тому числі відсутністю найменування органу досудового слідства, який має повернути вантаж), суд погоджується з доводами представників позивача щодо неможливості її виконання відповідно до Закону України Про виконавче провадження. Кримінально-процесуальне законодавство України (ст. 234 КПК України), передбачає оскарження дії слідчого, однак такі скарги розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді кримінальної справи або при розгляді її по суті, за виключенням скарг на постанови слідчого стосовно приводів, підставі і порядку порушення кримінальної справи. У зв'язку з відсутністю порядку розгляду вимог [PERSON] в іншому судовому провадженні, суд дійшов висновку про наявність компетенції суду щодо вирішення цього позову в порядку цивільного судочинства. \~\~ Позивачем був поданий позов в порядку Адміністративного судочинства до управління служби безпеки України в Одеській області, Південної регіональної митниці, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів у поверненні позивачу аксесуарів для ванної кімнати вартістю 237783,79 грн. Під час розгляду справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом (справа № 2а-4559/09/0470) представником Південної митниці до суду наданий лист за підписом заступника начальника Південної митниці начальника СБК та ПМП [PERSON] від 15.03.2010 р. ДК-4 № 23-2/1096, в якому міститься інформація про розміщення митницею зазначеного вантажу на складі відповідального зберігання ТОВ 21 вік. При цьому, 19.05.2009 р. митницею створена комісія, проведена інвентаризація на складі та виявлена нестача, у тому числі, по майну, вилученому по протоколу ПМП № 0694/50000/06, у звязку з чим до господарського суду Одеської області подана заява про стягнення з ТОВ 21 вік суми нестачі. У відповідь на заяви позивача від 29 жовтня 2012 р., про повернення речових доказів, надання копії постанови по справі про порушення митних правил, на адресу позивача надійшов лист від Малиновського районного суду міста [PERSON] від 10.12.2012 № 11711/12-Вих., в якому зазначено, що після скасування постанови про порушення кримінальної справи, співробітниками СВ УСБУ України в Одеській області був складений протокол про порушення митних правил за ст. 352 МК України № 0694/50000/06 стосовно невстановленої особи, який був направлений до Малиновського районного суду міста [PERSON] та фактично отриманий судом 19.10.2007 р. Вказаний протокол надійшов до судді Старикова О.О., справі про порушення митних правил присвоєно обліково-статистичний номер № 3-35257/07. Згідно даних обліково-статистичної картки, а також відповідно до супровідного листа щодо направлення справи, судовий розгляд протоколу про порушення митних правил № 0694/50000/06 відбувся 15.12.2007 року, у звязку з відсутністю в протоколі про порушення митних правил відомостей щодо особи, що скоїла адміністративне правопорушення, судом було прийняте рішення про направлення вказаної справи Голові південної регіональної митниці для проведення додаткової перевірки. Згідно абз. 3, ст. 328 Митного кодексу України від 11.07.2002 № 92-IV (що діяв на момент складання протоколу про порушення митних правил) предмети, зазначені у пункті 3 статті 322 цього Кодексу, підлягають конфіскації незалежно від часу вчинення або виявлення порушення митних правил. Згідно ч. 3, ст. 3 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI норми законів України, які помякшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів. Норми законів України, які встановлюють або посилюють відповідальність за такі правопорушення, зворотної дії в часі не мають. Згідно ч. 3, ст. 467 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях правопорушника ознак порушення митних правил, адміністративні стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше ніж через три місяці з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження, але не пізніше ніж через два роки з дня вчинення правопорушення. Тобто, Митний кодекс України від 13.03.2012 № 4495-VI не передбачає застосування конфіскації майна незалежно від часу вчинення або виявлення порушення митних правил, а тому передбачає скасування відповідальності особи за порушення митних правил, відносно конфіскації майна, в разі спливу процесуальних строків. Проте, незважаючи на пропущення строків накладення адміністративних стягнень, вилучений вантаж так і не був повернутий позивачеві. Право особи на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органів державної влади встановлено у ст. 56 Конституції України. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У відповідності до п. 86 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання і передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна» у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України " Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5 ( z0106-96 ), Генеральної прокуратури України N 3 ( z0106-96 ), Міністерства фінансів України N 41 ( z0106-96 ) від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131). Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки. Таким чином, судом встановлено, що Південна регіональна митниця допустила щодо позивача протиправну бездіяльність, яка полягає у неповерненні йому предметів, визнаних речовими доказами по кримінальній справі № 18/50000/06 (462), порушеної 04.10.2006 року Одеською митницею за фактом контрабанди вантажу аксесуарів до ванної кімнати (в асортименті), вартістю 237783,79 грн. за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 201 Кримінального кодексу України, після скасування цієї постанови та закриття кримінальної справи. Крім того, Південна регіональна митниця встановивши нестачу вантажу на складі відповідального зберігача, повідомила позивача про передачу речових доказів Управлінню Служби безпеки України в Одеській області, що не відповідає дійсності. У звязку з цим на думку суду вбачається неможливість повернення вилученого по протоколу ПМП № 0694/50000/06 вантажу в натурі [PERSON], у звязку з чим останній був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Як передбачено ст.546 Митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митну службу України. Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Митниця підпорядковується центральному органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Відповідно до наказу Держмитслужби України 29.01.2008 р. «Про ліквідацію митних органів», з метою оптимізації діяльності й структури митних органів, ліквідовано Південну митницю з 01.05.2008 року. Як вбачається з інформації, розміщеній на веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру Міністерства юстиції України, 10.07.2015 року до ЄДРПОУ внесено запис про припинення юридичної особи Південної регіональної митниці. Згідно ст.30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач. Враховуючи\~\~аналіз чинного процесуального законодавства, відповідачем є особа, яка за\~\~позовною заявою\~\~позивача притягається\~\~до\~\~ цивільної\~\~(матеріальної) відповідальності за порушення її прав\~\~та охоронюваних законом інтересів, а також\~\~у передбачених законом\~\~випадках, й інші особи, на адресу яких\~\~спрямована вимога позивача, яка знайшла\~\~своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві. Відповідно до вимог ст.43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Підпунктом 2 п. 9 Розділу VI прикінцевих і перехідних положень цього ж Кодексу передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином,\~\~сторонами у справі є, насамперед особи,\~\~між якими\~\~виник спір, та на них поширюються всі правові наслідки законної сили судового рішення. За\~\~загальним\~\~правилом, визначеним нормами процесуального права, позов має пред'являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право\~\~вимоги за\~\~позовом, оскільки саме її права, свободи\~\~та інтереси\~\~порушені, оспорюються\~\~або невизнані (ст. 3 ЦПК України) та лише\~\~до належного відповідача - особи, яка\~\~повинна відповідати\~\~за позовом. Таке процесуальне\~\~право та обов'язок позивача та відповідача бути належним суб'єктом цивільних\~\~процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є.\~\~Належні сторони у цивільному процесі\~\~є носіями суб'єктивних прав та обов'язків, які\~\~складають зміст матеріально - правових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного\~\~права у разі його\~\~порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має\~\~право звернутися\~\~до суду за\~\~ захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 56, 62, 152 Конституції України. Згідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ця норма кореспондується з нормами низки інших законів, але насамперед - з положеннями ст. 1174 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Вказана норма є загальною. Спеціальною по відношенню до неї є норма, закріплена в ст. 30 МК України, відповідно до якої шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Спеціального закону, який би визначав даний порядок немає. Не дивлячись на це, відмова у задоволенні позову, через відсутність законодавчо визначеного способу захисту порушеного права, є неправомірною. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав\~\~людини і основоположних\~\~свобод ефективний засіб норм національного правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. В правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції\~\~України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Частина 1, п.1 ч.2, абз.1 ч.3 ст. 22 ЦК України передбачають, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є : Втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Суд вважає, що позивач [PERSON] довів заподіяння йому\~\~шкоди протиправними діями посадової особи Південної регіональної митниці. Зазначена обставина встановлена ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 року, яка доповнила постанову Малиновського районного суду міста [PERSON] від 22.05.2007 року (справа № 4А-104/07), а тому, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, позивач звільнений від її доказування іншими доказами. Доведено також\~\~позивачем розмір завданих йому\~\~збитків у сумі 237\~783 грн.79 коп., оскільки через протиправні дії посадової особи Південної регіональної митниці [PERSON] був позбавлений\~\~об'єкта\~\~права приватної власності аксесуарів для ванної кімнати (в асортименті) вартістю 237\~783 грн.79 коп., що були визнанні речовими доказами (а.с.6-9). Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з положень ст. 23 Цивільного кодексу України, за якими моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у п. 5 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювала, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювала та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд також вважає, що підлягає\~\~частковому\~\~задоволенню позов\~\~[PERSON] в частині\~\~відшкодування\~\~моральної шкоди, оскільки останній довів суду, що зазнав певних страждань через\~\~неправомірні дії працівників Південної митниці, які\~\~незаконно позбавили його можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що належало йому на праві власності. Завдану шкоду суд вважає доведеною у розмірі 500 гривень. Посилання представників позивача на те, що [PERSON] вимушений\~\~був\~\~витрачати значний\~\~час\~\~на звернення\~\~до судових та інших\~\~державних органів за захистом\~\~порушеного\~\~права, не\~\~може бути підставою\~\~для відшкодування за це моральної шкоди, оскільки звернення до судових органів - це\~\~вибраний\~\~позивачем\~\~спосіб захисту його порушеного права. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. За змістом ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частини 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлюють, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.\~\~Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 25.12.2015 року. В подальшому уточнював та доповнював свої позовні вимоги. Зазначені позовні вимоги\~\~стосуються тривалого не повернення позивачу аксесуарів для ванної кімнати (в асортименті) вартістю 237\~783 грн.79 коп., що були визнані речовими доказами в 2006 році та про неможливість їх повернення, в наслідок розкрадання, [PERSON] стало відомо з листа Прокуратури Одеської області від 17.04.2013 року, а тому суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом в межах визначеного ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, частково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, які не спростовані відповідачами. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо стягнення судового збору у відповідності до положень\~ст. 88 КПК України. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 229,40 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial