Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

що позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що згідно спільного рішення адміністрації ТЕЦ ВАТ «Оріана» і профспілкового комітету Калуської ТЕЦ, яке оформлено протоколом № 11 від 03.09.1996, [PERSON] виділено квартиру [ADDRESS] . Аналогічне рішення прийнято 12.05.1997 та оформлено протоколом № 5. Виконавчий комітет Калуської міської ради рішенням від 20.05.1997 № 98 «Про розгляд житлових питань» затвердив рішення № 5 від 12.05.1997. На даний час членами сім`ї [PERSON] є [PERSON] (дочка) та [PERSON] (її неповнолітній син). У вищевказаній квартирі позивачі фактично проживають з 2005 року, що підтверджується Актом від 30.03.2021. У квартирі також проживає [PERSON] , [INFO] , підтвердженням чому слугує Акт від 01.04.2021 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Іншого житла на праві власності чи праві користування позивачі не мають. Позивачі зазначають, що несуть всі витрати по утриманню житла. Неодноразові звернення до відповідача, які стосувались укладення договору найму житла, залишені без задоволення. Фактичною причиною відмови відповідача укласти договір найму з позивачами є нездача [PERSON] квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.05.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 9.30 год. 07.06.2021 о (а.с. 46). В підготовче судове засідання позивачі не з`явились, однак подали суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, в якій не заперечують щодо ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Позов підтримали. (а.с. 53). Представник відповідача Захарія Т.П. в підготовче судове засідання не з`явився, проте подав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі (а.с. 50). Представник третьої особи Бідюк Т.М. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить при розгляді справи врахувати інтереси малолітнього [PERSON] (а.с. 52). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити за результатами проведення підготовчого судового засідання. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Спільним рішенням адміністрації ТЕЦ ВАТ «Оріана» і профспілкового комітету Калуської ТЕЦ, яке оформлено протоколом № 11 від 03.09.1996, [PERSON] виділено квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Аналогічне рішення прийнято 12.05.1997 та оформлено протоколом № 5 (а.с. 9). Виконавчий комітет Калуської міської ради рішенням від 20.05.1997 № 98 «Про розгляд житлових питань» затвердив рішення № 5 від 12.05.1997 (а.с. 10-10). З 2005 року позивачки фактично проживають у квартирі [ADDRESS] , підтвердженням чому є Актом від 30.03.2021 (а.с. 24). У квартирі також проживає [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Актом від 01.04.2021 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Матеріалами справи підтверджується, що позивачі неодноразово звертались до відповідача з приводу укладення договору найму вищевказаного житла, проте ці звернення залишено без задоволення (а.с. 32-36). З матеріалів справи вбачається, що позивачі впродовж тривалого часу несуть витрати по утриманню житла (а.с. 15-19; а.с. 37-43). Згідно довідки від 14.04.2021 № 1076/09.3-03 Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Калуської міської ради по [ADDRESS] , зареєстрованих осіб немає (а.с. 25). Також матеріалами справи підтверджено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо реєстрації права власності на квартиру по [ADDRESS] , і про наявність у позивачів права власності на нежитлову нерухомість (а.с. 29-31). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2005 року у справі № 2-1159/2005р. визнано за [PERSON] право на житло - квартиру [ADDRESS] (а.с. 14). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2009 року у справі № 2-253/09 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.10.2009, відмовлено у задоволенні позову Виконавчого комітету Калуської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] (а.с. 20-23). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 зазначив, що самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 15 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивачів не підлягає захисту в обраний ним спосіб. Наведений висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17. Зважаючи на вищенаведені обставини, квартира по [ADDRESS] , являється житлом позивачів. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, беручи до уваги визнання позову представником відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved