Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

27 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, посилаючись на наступні обставини. 25 травня 2017 року близько 10 години 30 хвилин, біля складського приміщення, яке розташоване на території колишнього комбікормового заводу м. Татарбунари Одеської області, відповідачем, у присутності свідків, позивачу були спричиненні тілесні ушкодження наступного характеру: синець на правій виличній області та перелом правої виличної дуги; синець в поперековій області зліва в проекції 12 ребра по середній пахвовій лінії, перелом 12 лівого ребра з лівостороннім малим гемотораксом, субкапсулярна гематома та розрив капсули лівої нирки, крововилив в лівий навколо нирковий простір. По даному факту відділом Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017160440000196, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.05.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. У даному кримінальному провадженн,і відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України, позивач визнаний потерпілою стороною. Під час проведення досудового розслідування була призначена судово-медична експертиза. За висновком судово-медичного експерта №80 від 07.07.2017 року, спричинені позивачу тілесні ушкодження не були небезпечними для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликають тривалий розлад здоров'я терміном понад 3-х тижнів (більше 21 дня) і за цим критерієм, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ №6 МОЗ України від 17.01.1995 року) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 02.11.2017 року, який набрав чинності 05.12.2017 року, відповідач [PERSON] визнаний винним у вчиненні даного кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України, але на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільнений від відбування призначеного за цим вироком покарання. Після спричинення відповідачем тілесних ушкоджень, позивач змушений був звертатися за медичним обстеженням та медичною допомогою, а також проходити медичний курс лікування, що підтверджується відповідними медичними документами, а саме: випискою з історії хвороби №1845/170 від 24.05.2017 року, результатами комп'ютерної томографії від 29.05.2017 року, від 03.07.2017 року та від 29.05.2017 року, медичним висновком №605 від 19.09.2017 року. За час проходження лікування, позивачем були понесені майнові витрати на придбання медичних препаратів та ліків на загальну суму 12821, 20 грн. Даний випадок та його наслідки призвели до фізичних і моральних страждань позивача, на тривалий час порушили нормальні життєві зв'язки і вимагали від нього додаткових зусиль для покращення свого стану здоров'я, що виразились у тривалому стаціонарному лікуванні, неодноразових виїздах до м. Одеса для проходження медичного обстеження, що забирало зайвого часу та ставило позивача у незручний стан відносно членів своєї сім'ї. Душевні та моральні страждання, як зазначає позивач, він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача [PERSON], який з часу вчинення відносно нього кримінального правопорушення та до теперішнього часу у добровільному порядку не бажає сплатити грошову компенсацію за спричинену ним матеріальну та моральну шкоду. Моральна шкода полягає у порушені його прав, які виразились у перенесених ним душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача та оцінює її розмір в суму 50 тис. гривень. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, у разі неявки відповідача просив винести заочне рішення (а.с. 22 ). Відповідач в судові засідання неодноразово не з'явився. Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 05.01.2018 року (а.с.15), [PERSON], [INFO], не значиться зареєстрованим по м. Татарбунари Одеської області. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання. При цьому, першу повістку з копією позову та додатками до нього відповідач отримав завчасно (а.с.18); наступна повістка повернулась до суду з поміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21). [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Крім того, ним не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. В силу п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України в разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування. Днем вручення судової повістки, відповідно до п.3 ч.8 згаданої статті є день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлено ухвалу суду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази кожен окремо та в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За нормами частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Судом з достовірністю встановлено, що позивач по справі є потерпілим по кримінальному провадженню №12017160440000196, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.05.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року (а.с.12-13) підтверджується, що відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України, але на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільнений від відбування призначеного за цим вироком покарання. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з висновку експерта за №80 від 25 травня 2017 року (а.с.3), у [PERSON], [INFO], виявлені наступні тілесні ушкодження: синець на правій виличній області та перелом правої виличної дуги; синець в поперековій області зліва в проекції 12 ребра по середній пахвовій лінії, перелом 12 лівого ребра з лівостороннім малим гемотораксом, субкапсулярна гематома та розрив капсули лівої нирки, крововилив в лівий навколо нирковий простір. Вказані ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Не виключено, що виявлені тілесні ушкодження могли бути нанесені рукою, стиснутою в кулак та озутою ногою. Медичним висновком за №605 від 19.08.2017 року (а.с.5) підтверджується, що [PERSON] знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря-невропатолога районної поліклініки з 06.09.-19.09.2017 року з діагнозом: посттравматична енцефалопатія ІІ ступеня, виражений цефалгічний вестибулоатактичний синдром, стан після закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку (24.05.2017р.). Випискою з історії хвороби за №1845/170 від 24.05.2017 року (а.с.6, 24-39) підтверджується, що [PERSON], [INFO], 24.05.2017 року був госпіталізований до хірургічного відділення Татарбунарської ЦРЛ з діагнозом: забій головного мозку, оскольчатий перелом правої скулової дуги зі зміщенням кісткових відломків на ширину кістки, перелом 12 ребра, забій лівої нирки, гематурія, в зв'язку з чим йому було призначено лікування, що підтверджується листком лікарських призначень (а.с.26). За рекомендаціями лікарів останній проходив неодноразово комп'ютерну томографію: головного мозку та забрюшинного простору, ультразвукове обстеження нирок, що підтверджується результатами комп'ютерних томографій від 29.05.2017 року (а.с.7,9), від 03.07.2017 року(а.с.8); УЗО - від 24.05.2017 року (а.с.36), 27.05.2017 року(а.с.35 зворот). Дата виписки [PERSON] - 19.06.2017 року. Також судом досліджені копії чеків, виданих аптечними пунктами ТОВ «Полісервіс» та ПП «Медфармгруп», що розташовані в приміщенні лікарні по вул.Московська,8 м.Татарбунари Одеської області, щодо придбання позивачем медпрепаратів та ліків, згідно листка лікарських призначень (а.с.26), які, відповідно до узагальненого розрахунку відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої кримінальний правопорушенням (а.с.23) складають суму 12821,20 гривні. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. За таких обставин, аналізуючи зазначені норми закону та надавши оцінку дослідженим доказам, суд дійшов висновку, що заподіяна позивачеві матеріальна шкода в розмірі 12821,20 грн. підлягає відшкодуванню в повному обсязі відповідачем, який її заподіяв, оскільки його дії були неправомірними, між ними і заподіяною шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, що підтверджується вищезазначеним вироком суду, що є чинним, та жодним чином не спростована відповідачем. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди суд дійшов до наступного. Нормами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в пункті 3 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснив судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на перенесений ним фізичний біль, його моральні страждання, які він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я та протиправною поведінкою відповідача, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для покращення свого стану здоров'я, що виразились у тривалому стаціонарному лікуванні, неодноразових поїздках до м. Одеса для проходження медичних обстежень, що забирало чимало зайвого часу та ставило позивача у незручний стан відносно членів своєї сім'ї. Зважаючи на такі обставини та вимоги закону, відповідальним за моральну шкоду, пов'язану із ушкодженням здоров'я , є відповідач [PERSON], який засуджений вироком Татарбунарського районного суду за скоєння злочину, щодо спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому [PERSON] При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд, відповідно до положень п.9 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової шкоди/" від 31.03.1995 року /із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року/ враховує характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач; при цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, судом враховуються неправомірність поведінки відповідача, яка встановлена вироком суду, вимушеність змін у житті позивача через неможливість продовження активного громадського життя, довготривале стаціонарне лікування та перенесений ним фізичний біль. Однак, розмір моральної шкоди, про який просить потерпілий - 50000 грн., на думку суду, є завищеним, не відповідає реально спричиненій шкоді та наслідкам, що настали. Тому, в цій частині, позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути 30000 грн., при цьому суд виходить з наступних критеріїв: тягаря скоєного відповідачем, об'єму душевних та фізичних страждань, понесених потерпілим, і вважає, що дана сума відшкодування моральної шкоди відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409,6 грн. ( по 704.8 грн за кожну позовну вимогу) на користь держави, від сплати якого позивач був звільнений при пред'явленні позову відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial