Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] свій позов мотивує тим, що 28.12.1978 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, під час перебування в якому ними було набуто металевий гараж №84 загальною площею 18,5 м2 в гаражному кооперативі «Стир», який розташований на вул. Чернишевського, 2, у місті Луцьку, та який було оформлено на її чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01.12.08р., виданим Луцькою міською радою, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.08р. комунального підприємства «Волинське ОБТІ» . Посилається на те, що 11.08.2015р. на її адресу надійшов супровідний лист № 26991 від 29.07.15р. Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції разом з актом опису та арешту майна від 29.07.2015, згідно з яким описано та накладено арешт на вищевказаний металевий гараж, який належить [PERSON] Вважає, що заступник начальника Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції незаконно наклав арешт на майно (металевий гараж), що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, не виділивши його в натурі, оскільки 1/2 частина гаражу належить їй. Діями державного виконавця порушено вимоги п.5 ч. 3 ст. 11, ст.ст. 52, 57 Закону України "Про виконавче провадження", якими визначено, що арешт накладається виключно на майно боржника. У відповідності до технічного паспорту на гараж №84 по вул. Чернишевського, 2 у м. Луцьку від 20.10.2008р., гараж побудований в 1987 році, знаходиться на бетонному фундаменті, стіни та покрівля з металу, загальна площа 18,5 м2. Таким чином, вказаний гараж, який розрахований на одну машину, є неподільною річчю, оскільки його не можна поділити без втрати цільового призначення. В силу вимог ст.ст. 60, 70 СК України даний гараж є обєктом спільної сумісної власності, тобто належить їм в рівних частинах. Посилаючись на наведене, з метою захисту своїх прав, враховуючи те, що спірний металевий гараж, що зареєстрований за [PERSON], не є його особистою приватною власністю, в розумінні ст. 53 СК України, а є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить суд, з урахуванням поданої нею заяви про уточнення позовних вимог від 21.09.2016р., визнати за нею право власності на 1/2 частину металевого гаража № 84, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться в гаражному кооперативі «Стир», який розташований у м. Луцьку на вул. Чернишевського за №2, виключити з-під арешту, описане та арештоване державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ згідно з актом опису і арешту майно, належне [PERSON], а саме: 1/2 частину металевого гаража № 84 загальною площею 18,5 м2, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Чернишевського, 2 (гаражний кооператив «Стир»). Позивач подала суду заяви про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача в судове засідання не зявився, просив оголосити в судовому засіданні перерву, однак, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності представника ВАТ «Державний ощадний банк України», оскільки останній подав письмові заперечення та давав пояснення в попередніх судових засіданнях. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як слідує із змісту ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕГ № 305639 від 28 грудня 1978 року, виданого Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області вбачається, що 28 грудня 1978 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, внаслідок якого дівоче прізвище позивача було змінено з «Маловиця» на «Дацишин» після одруження з [PERSON] (а.с.6) Судом встановлено, що в період шлюбу, сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] було набуто металевий гараж №84 загальною площею 18,5 м2 в гаражному кооперативі «Стир», який розташований на вул. Чернишевського, 2, у місті Луцьку, та який було оформлено на її чоловіка - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності від 01.12.2008р., видане Луцькою міською радою, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2008р. комунального підприємства «Волинське ОБТІ» . Згідно з ч. 1ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»(з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Аналогічна правова позиція викладена в абзаці 4 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», в якому зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Представник відповідача в судовому засіданні стверджує, що спірний гараж належить на праві власності лише відповідачу [PERSON], заперечуючи право власності на гараж позивача. За таких обставин, з урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на ? частину вищевказаного гаража. Разом з тим, суд вважає безпідставною вимогу позивача щодо зняття арешту з ? частини спірного гаража, оскільки гараж не поділений в натурі. На підставі наведених норм закону, встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про зняття арешту з 1/2 частини спірного металевого гаража необхідно відмовити за необґрунтованістю. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину металевого гаража № 84, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться в гаражному кооперативі «Стир», який розташований у м. Луцьку на вул. Чернишевського за №2. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial