Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, вказавши, що вона з 01.01.2000 р. по 05.04.2016 р. із відповідачем перебувала у трудових відносинах та працювала у [PERSON] міському будинку культури балетмейстером, 01.02.2016 р. переведена по посаду директора [PERSON] МБК. 05.04.2016 р. її було звільнено за п.5 ст.36 КЗпП України (переведення працівника за його згодою, на інше підприємство, установу) у зв'язку з переведенням у відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради. Компенсацію за невикористані відпустки не було виплачено. Відповідно до розрахункового аркуша заборгованість з виплати компенсації за невикористані відпустки станом на 05.04.2016 р. становить 13578,39 грн (не використаних днів відпустки - 147). Посилаючись на ст. 116 КЗпП України, 117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача у її користь 13578,39гр. за невикористані відпустки та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, позивач вказала, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, а тому вона просить суд стягнути 1000,0гр. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач позов підтримала і пояснила: 06.04.2016р. її перевели з роботи у відділі культури і туризму Підволочиської РДА на роботу у відділ кільтури і туризму [PERSON] міської ради. При цьому начальник відділу Бабій повідомила що усі належні виплати зберігаються за нею. 01.06.2016р. вона з роботи звільнилася за згодою сторін і після того звернулася за виплатою до керівника відділу культури [PERSON] міської ради належних їй коштів за невикористані відпустки. При цьому виник спір щодо того, хто повинен ці кошти виплатити, оскільки керівник відділу культури [PERSON] міської ради вказав, що ці кошти повинен був виплатити відділ культури Підволочиської РДА. Позивач вважає що їй повинні бути виплачені усі кошти будь-ким із сторін відповідача. Заподіяну моральну шкоду обґрунтувала тим, що керівник відділу культури [PERSON] міської ради Маліцький відмовляв їй у видачі документів, необхідних для подачі позову відомостей про невикористані відпустки, її зарплату та інше. Представник відповідача відділу культури і туризму Підволочиської районної державної адміністрації [PERSON] позов заперечила і вказала: рішенням Підволочиської районної ради №43 від 05.01.2016р. «Про районний бюджет на 2016 рік», наказу відділу культури і туризму №26-од від 14.03.2016р. «Про передачу закладів культури із спільної власності територіальних громад, сіл, селища, міста Підволочиського району у власність ОТГ» здійснена передача матеріальних цінностей на баланс відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради. Розпорядником переданого актом приймання-передачі прав та обов'язків є відділ культури, туризмі та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради. Відділ культури Підволочиської РДА здійснював фінансові зобов»язання щодо утримання працівників з 01.01.2015р. по 31.12.2015 року. Із 01.01.2016р. всі заклади культури Підволочиського району фінансувалися з бюджетів територіальних громад, асигнувань з державного бюджету на оплату праці, грошової компенсації працівникам не виділялось. Шляхом міжбюджетного трансферту [PERSON] громадою здійснено всю виплату заробітної плати станом на 1 квартал 2016 року. Відповідно, відділ культури Підволочиської РДА, хоча і являється юридичною особою, однак виконувати фінансові зобов'язання неспроможний. Крім того, позивач [PERSON] 05.04.2016 р. з роботи не звільнена, а лише переведена, а тому усі належні виплати повинні бути здійснені [PERSON] міською радою. Крім того, позивач не зверталася про надання відпусток, а тому вони їй не нараховані при переведенні на іншу роботу. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] позов не визнав і пояснив: з 05.04.2016р. оплата праці працівників будинку культури фінансується із бюджету [PERSON] міської ради, а у період до 05.04.2016р. фінансувалася із бюджету Підволочиської районної ради. Оскільки позивач звільнилася із відділу культури Підволочиської РДА, то усі належні їй виплати повинні бути виплачені саме цим відповідачем. Заслухавши сторони, ознайомившись із доказами, суд встановив такі факти: Наказом №2 від 01.01.2000р., виданим начальником Підволочиського відділу культури, позивач була прийнята на посаду балетмейстера [PERSON] міського будинку культури; 01.02.2006р. переведена на посаду директора [PERSON] МБК. Наказом №8-од від 27.01.2016р., виданим начальником відділу культури і туризму Підволочиської РДА, позивач [PERSON] попереджена про можливі зміни в організації праці та можливе її вивільнення з роботи з 01 квітня 2016 року. Наказом начальника відділу культури і туризму Підволочиської районної державної адміністрації від 25.03.2016р. [PERSON] звільнена з роботи, з посади директора міського будинку культури м.Скалат у зв'язку з переведенням у відділ культури, туризму та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради згідно п.5 ст.36 КЗпП України з 05.04.2016р. 05.4.2016р. [PERSON] звернулася із заявою до керівника відділу культури і туризму [PERSON] міської ради із проханням прийняти її на посаду директора [PERSON] МБК і наказом №2-к від 05.04.2016р., виданого керівником відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради, [PERSON] прийнята на посаду директора міського будинку культури м.Скалат; наказом №10-К від 01.06.2016р. вона з роботи звільнена за угодою сторін згідно ст.36 п.1 КЗпП України. Відповідно до п.14 рішення Підволочиської районної ради №43 від 05.01.2016р. «Про районний бюджет на 2016 рік», наказу відділу культури і туризму №26-од від 14.03.2016р. «Про передачу закладів культури із спільної власності територіальних громад, сіл, селища, міста Підволочиського району у власність ОТГ» здійснена передача матеріальних цінностей на баланс відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини міської ради. Так, по акту від 28.03.2016р. майно та будівля [PERSON] будинку культури передано на баланс [PERSON] територіальної громади. Таким чином, від першого власника - відділу культури і туризму Підволочиської РДА до другого власника - відділу культури, туризму та охорони культурної спадщини [PERSON] міської ради було передано майно та матеріальні цінності, а працівники приймалися на роботу по наказу. Згідно п.5 ст.36 КЗпП України переведення працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду є підставою для припинення трудового договору. Проаналізувавши наведене у сукупності, суд прийшов до висновку, що мало місце припинення трудових відносин позивача із відповідачем відділом культури і туризму Підволочиської РДА, тобто звільнення. Відповідно до п.6 розділу 5 Положення про відділ культури і туризму райдержадміністрації, відділ є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах державного казначейства, печатку із зображенням України. Згідно ст.83 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як установлено у суді, позивачці належить до виплати 2863,47гр. за невикористану щорічну відпустку за відпрацьований 2015-2016 роки і тому саме ці кошти слід стягнути з установи, з якої була звільнена позивачка після відпрацювання цього періоду - з відділу культури і туризму Підволочиської РДА. Щодо задоволення вимог про стягнення коштів за невикористані відпустки за минулі роки, то суд вважає відмовити по таких підставах: відповідно до роз'яснень, даних у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", суд має право на підставі ст.238 КзпП стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав відпустку за роки, що передували звільненню. Разом з тим, позивачем не доведено і судом не встановлено, що [PERSON] не використала відпустки у повному обсязі за спірний період з не залежних від неї причин, оскільки її заяви про надання відповідних відпусток відсутні. Посилання позивачки на те, що заяви на відпустки не погоджувала тодішня голова [PERSON] міської ради, а начальник відділу культури ці заяви не приймала, жодним чином не підтверджені і являються голослівними. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника бо уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про застосування судами законодавства про оплату праці», стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні належить на підставі ст.117 КЗпП України, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як пояснив у суді представник відповідача, [PERSON] не звільнялася з роботи, а лише переводилася і ним вважалося що ці кошти повинен був виплачувати відділ культури [PERSON] міської ради, тим більше що вона від них фінансувалася. Таким чином, має місце добросовісна помилковість відповідача, яка випливає із проведеним реформуванням територіальних громад, передачею майна і т.д. Вказане свідчить про відсутність його вини у невиплаті коштів за невикористані відпустки, а тому у задоволенні вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за весь час затримки слід відмовити. Щодо вирішення вимог позивачки про стягнення моральної шкоди із відповідача [PERSON] міської ради, то суд вважає у задоволенні їх відмовити, оскільки виплата належних сум при звільненні покладена на відділ культури Підволочиської РДА; ненадання роботодавцем відомостей не позбавляє працівника звернутися до суду. Крім того, оскільки позивач від сплати судового збору при подачі позову був звільнений, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 551, 20 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial