Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

25.10.2016 року позивач звернулась із вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, працював водієм відділу матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування апарату управління Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті. Наказом № 74 к від 29.09.2016 року його було звільнено за п.2 ч.1 ст. 4 КЗпПУ. Позивач стверджував, що таке звільнення є грубим порушенням прав працівника, здійснено без належних підстав, визначених законом, із порушенням процедури. Враховуючи викладене, [PERSON] просив визнати незаконним наказ про його звільнення, поновити на роботі, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім того, позивач вважав, що його незаконне звільнення призвело до моральних страждань. Компенсацію моральної шкоди він оцінив у 10.000 грн. Позивач в процесі розгляду справи позов підтримав. Відповідач позов не визнав. Третя особа [PERSON] вважав, що підстави для задоволення позову відсутні. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.12.2010 року позивач був прийнятий на посаду водіявідділу матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування апарату управління Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті. Вказані обставини підтверджуються наказом № 255-к. В липні 2016 року позивач надав роботодавцю довідку від 13.07.2016 року № 804489 до акту огляду Малиновської ММСЕК, за якою йому встановлена 2 група інвалідності за загальним захворюванням на строк до 1.08.2018 року. За індивідуальною програмою інваліда № 967 Малиновської ММСЕК позивачу, який має інвалідність за загальним захворюванням, клініко-функціональний діагноз Е10 (захворювання ендокринної системи) пропонується легкий фізичний труд з дотриманням режиму харчування. Як пояснив представник відповідача та третя особа, з цих підстав роботодавець своїм листом № 731 від 08.08.2016 року звернувся до Малиновської ММСЕК з питання розяснення умов та характеру праці позивача, придатності до керування транспортним засобом. Листом № 196 від 08.09.2016 року Малиновська ММСЕК повідомила, що [PERSON] є інвалідом 2 групи до 1.09.2018 року, щодо свої професії непрацездатен (10-12 місяців після інсульту), йому рекомендована легка фізична праця без нервово-психічного напруження, із дотриманням режиму харчування, без нічних змін і відряджень. Умови праці не проаналізовані через відсутність фізіолого-гігієнічної характеристики робочого місця позивача згідно Наказу МОЗ України від 27.12.2001 року № 528. На підставі вказаного листа виконуючим обовязки начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті складено повідомлення позивачу із пропозицією перевести його на вакантні посади. Як стверджував [PERSON] з такою пропозицією він ознайомлений не був. Вказане підтверджується текстом повідомлення від 12.09.2016 року, в якому відомості про отримання останнього позивачем, його згода чи відмову у переведенні на вакантні посади відсутні, одночасно, працівниками відповідача складений акт про відмову у ознайомлені з листом № 196 від 08.09.2016 року Малиновської ММСЕК, повідомленням про переведення на вакантні посади. 28.09.2016 року профкомом рекомендовано прийняти рішення про звільнення позивача в порядку п.2 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ. Наказом № 74 к від 29.09.2016 року позивача було звільнено за п.2 ч.1 ст. 40 КЗпПУ у звязку із невідповідністю займаній посаді за станом здоровя. При вирішенні спору суд виходить з наступного: Відповідно п.2 ч.1 ст. 4 КЗпПУ трудовий договір до закінчення його чинності може бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку - виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваної роботи внаслідок стану здоровя, яке перешкоджає продовженню виконання даної роботи. Підставою для розірвання трудового договору є саме виявлена невідповідність. Виявленою невідповідністю в такому випадку може бути неякісне виконання робіт, неналежне виконання трудових обовязків з причин, що зумовлені станом здоровя. Для звільнення працівника за пунктом другим статті 40 КЗпП України важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обовязків було наслідком саме стану здоровя. Неможливість належного виконання трудових обов'язків за станом здоров'я повинна бути підтверджена медичним висновком. Роботодавець зобов'язаний довести невідповідність працівника посаді або роботі, що виконується на підставі фактичних даних. Доказами повинні бути одночасно як недоліки, помилки в роботі, так і медичний висновок про стійке зниження працездатності працівника, або про те, що дана робота протипоказана йому за станом здоров'я, або, що виконання ним трудових обов'язків є небезпечним для оточуючих.\~ При належному, незважаючи на іншу трудову рекомендацію лікарів, виконанні працівником обов'язків, покладених на нього трудовим договором, звільнення за зазначеною підставою проводиться за наявності медичного висновку проте, що продовження виконання цих обов'язків йому протипоказано за даною посадою чи видом робіт. Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров'я може бути підставою для звільнення за наявності повної або частково постійної, а не тимчасової, втрати працездатності. Тривала тимчасова непрацездатність не є підставою для застосування звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП. Часткова втрата працівником працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення за невідповідністю, якщо працівник належним чином виконує свої трудові обов'язки. Наявність навіть інвалідності не може слугувати підставою для розірвання трудового договору. Чинним законодавством поняття: «робоча група інвалідності» не передбачено. Відповідно до Державної типової програми реабілітації інвалідів серед видів реабілітаційних заходів, щодо інвалідів передбачено трудові заходи, які передбачають раціональне працевлаштування і психологічну підтримку в процесі професійної адаптації до виробничих умов. Відповідно до умов статті 23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» індивідуальна програма реабілітації, що видається МСЕК, має для інваліда рекомендаційний характер. Інвалід має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених його індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому. Звільнення за ініціативою роботодавця, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком окремих випадків коли це встановлено висновком МСЕК. Якщо ініціатором звільнення виступає роботодавець, то закон передбачає деякі процедурні гарантії від неправомірного звільнення працівника, зокрема, як вбачається із ст.ст 40, 170 КЗпПУ, п. 3.8 наказу Міністерства охорони здоровя України «Про затвердження порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» від 21.05.2007 № 246 медичним документом, який підтверджує невідповідність працівника займаній посаді за станом здоровя є заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників за встановленою формою, наявність доказів неналежне виконання працівником трудових обовязків як наслідок саме стану здоровя, а тривала тимчасова непрацездатність не є підставою для застосування звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП. Як встановлено судом, заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників за встановленою формою відповідачем не отримувався, [PERSON] медичний огляд не проходив, лист № 196 від 08.09.2016 року Малиновської ММСЕК носить рекомендаційний характер, встановлений законом акт не замінює, наявності доказів неналежне виконання працівником трудових обовязків як наслідок саме стану здоровя відповідачем не надано, характер тривалої тимчасова непрацездатність, яка не є підставою для застосування звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП відповідачем при звільненні позивача не врахований. Вказані обставини підтверджуються також показаннями допитаного в суді свідка [PERSON]- заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, безпосередньо водієм якої працював позивач. Не дотримання роботодавцем вимог законодавства про працю, законодавче встановлених гарантій працівника під час звільнення тягне відповідно до вимог ст. 235 КЗпПУ поновлення працівника на роботі із стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З наданих сторонами доказі на підтвердження заробітку позивача (довідки відповідача про середній заробіток) судом встановлено, що середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу з 30.09.2016 року по день ухвалення рішення складає 11\~879 грн. 14 коп. та підлягає стягненню на його користь. Суд враховує, що статтею 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається із постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Поряд із тим, моральні страждання не доведені позивачем в процесі розгляду справи, що виключає задоволення його вимог про відшкодування моральної шкоди. Суд не погоджується також із доводами відповідача про відмову у позові [PERSON] з підстав статей 223, 228 КЗпПУ, Постанови ПВСУ № 9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за якими строки звернення до суду застосовуються судом незалежно від заяви сторони, оскільки: За ст. 223 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а у разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити строк. З оспорюваного наказу вбачається, що позивач ознайомлений із ним 29.09.2016 року, до суду із даним позовом він звернувся 25.10.2016 року, тобто із дотриманням строку, встановленого законом. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в порядку ч. 3 ст.88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial