Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Укртехнопромснаб» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 02 січня 2003 року вона працювала в ТОВ «Укртехнопромснаб» на посаді начальника відділу обладнання відповідно до наказу № 01/01-к від 02 січня 2003 року, а відповідно до наказу № 206/07-к від 07 липня 2020 року вона була звільненений на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, але відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй всіх коштів при звільненні, а саме - компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 2003 року по 2016 рік, тобто за 13 років в сумі 64 162 грн. 28 коп. ТОВ «Укртехнопромснаб» при її звільненні виплатило компенсацію за невикористану відпустку лише частково - за останні три роки, тобто з 2017 по 2020 роки у сумі 14 807 грн. 04 коп., решта невикористаної щорічної відпустки за період з 2003 року по 2016 рік не компенсована роботодавцем, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11 травня 2021 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань роботодавця перед працівником щодо виплати належних всіх коштів при звільненні - компенсації за невикористану відпустку. [PERSON] пояснила, що щорічну відпустку не отримувала у роботодався протягом всього періоду перебування у трудових відносинах з 2003 року по 2020 рік, оскільки працівникам товариства не надавали відпустку. Представник відповідача Дубицький О.М. , діючий за посадою як керівник ТОВ «Укртехнопромснаб» (а.с.80), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Доводи про відмову у задоволенні позовних вимог обґрунтовував тим, що позивачка за період роботи у ТОВ «Укртехнопромснаб» жодного разу не зверталась із заявою до роботодавця про надання щорічної відпустки, при цьому щорічно їздила відпочивати за межі України, при цьому про свій невихід на роботу повідомляла по телефону й по поверненю обіціла подати заяву про відпустку, проте цього не робила. Докази про її звернення до роботодавця про надання щорічної відпустки матеріали справи не містять. Відповідач надав відзив на позов від 30 березня 2021 року (а.с. 88 - 91), у якому виклав свою позицію щодо необгрутнованості позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Доводи про відсутність підстав відшкодування позивачу моральної шкоди будує на положенні ст. 237-1 КЗпП України, та вважає, що оскільки позивачка не ініціювала перед роботодавцем питання про надання їй щорічної відпустки, то й вини роботодавця у завданні моральної шкоди такому працівнику немає. Позивачем у відповідь на відзив відповідача надана відповідь на такий відзив, вважаючи, що роботодавець мав у відповідності до ст. 116 КЗпП України здійснити виплату належних позивачу всіх коштів при звільненні, й у тому числі, за всі роки її роботи на підприємстві - компенсацію за невикористану відпустку, а не лише за останні три роки, як він зробив, а тому такий роботодавець не звільніється від відповідальності щодо обов`язку здійснити виплату належних позивачу всіх коштів при звільненні - компенсацію за невикористану відпустку за період з 2003 року по 2016 рік, й відшкодувати понесену позивачем моральну шкоду у розмірі 7 000 грн., зважаючи на завдану шкоду протиправними діями роботодався, який наразі відмовляється виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку, так й не виплатив таку компенсацію в день звільнення з роботи позивача, а саме 07 липня 2020 року, час та зусилля, які позивачем витрачаються за відстоювання свого права у судовому порядку. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожен, хто працює, захищається конституційними правами, у тому числі на одержання винагороди (заробітної плати). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що [PERSON] з 02 січня 2003 року працювала в ТОВ «Укртехнопромснаб» на посаді начальника відділу обладнання згідно наказу № 01/01-к від 02 січня 2003 року, а відповідно до наказу № 206/07-к від 07 липня 2020 року [PERSON] була звільненений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних [PERSON] всіх коштів при звільненні - 64 162 грн. 28 коп. - компенсації за невикористану відпустку за період з 2003 року по 2016 рік (а.с. 19-20, 21). ТОВ «Укртехнопромснаб» при звільненні [PERSON] виплатило компенсацію за невикористану відпустку лише частково - за останні три роки - з 2017 по 2020 роки у сумі 14 807 грн. 04 коп. (а.с. 15, 21). Позивач вважає, що роботодавець перед позивачем заборгував 64 162 грн. 28 коп. - компенсації за невикористану відпустку за період з 2003 року по 2016 рік, яка розраховується за такою формулою: 13 років за період з 2003 року по 2016 рік х 28 днів щорічної відпустки = 364 дні х 176 грн. 27 коп. = 64 162 грн. 28 коп. Так, відповідачем нараховано позивачу за 84 дні невикористаної відпустки 14 807 грн. 04 коп., відповідно 1 день невикористаної відпустки складає 176 грн. 27 коп. (а.с.15). За період роботи з 2003 року по 2016 рік складає 364 дні невикористаної щорічної відпустки, відтак компенсація за вказаний період становить 64 162 грн. 28 коп. (364 х 176 грн. 27 коп. = 64 162 грн. 28 коп.). Відповідачем на спростування такого розрахунку не наданий інший розрахунок заборгованості компенсації невикористаної позивачем відпустки, що враховується судом при постановленні цього рішення. Суд вважає, що розрахунок компенсації невикористаної відпустки є правильним, проведеним у відповідності до п.7 Порядку № 100 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. \Абзац першийпункту 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 185(185-97-п) від 24.02.97; в редакції Постанови КМ N1213( 1213-2020-п ) від 09.12.2020\. Суд вважає, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, право позивача підлягає поновленню відповідно до статті 47 КЗпП України шляхом стягнення з ТОВ «Укртехнопромснаб» на користь [PERSON] 64 162 грн. 28 коп. - компенсації за невикористану відпустку за 13 років за період з 2003 року по 2016 рік, що складає 364 дні х 176 грн. 27 коп. = 64 162 грн. 28 коп. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до статті 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім, а тому позов підлягає частковому задоводеленню на підставі наданої офіційної довідки про проведені виплати роботодавцем перед працівником при звільненні. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, оскільки докази на спростування позовних вимог не надані, й спрямовані на порушення права звільненого працівника на вчесне отримання всіх сум при звільненні, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу пропорційності, розумності, виваженості та справедливості. Позивач оцінює оцінює моральну шкоду в сумі 7 000 грн., яку суд вважає необгруновано завещеною, й у тому числі яку позивач пов`язує із тим, що роботодавець не надавав позивачу права реалізувати право на відпустку, проте докази тому матеріали справи не містять (заяви), й в ході розгляду справи таким позивачем не доповнені. Проте, суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог позивача відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата всіх сум при звільненні сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, й оцінює її в сумі 3 000 грн., які забезпечать відновлення морального стану позивача за завдану відповідачем моральну шкоду. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із незаконною відмовою відповідача у невиплаті позивачу як працівнику всіх сум при його звільненні, виходячи із принципу пропорційності, розумності та справедливості, та оцінює її у розмірі 3 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на наведене та враховуючи межі судового розгляду, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Зважаючи на наслідки розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України й понесений позивачем судовий збір стягнути з відповідача. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», проте він сплатив судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за правилом ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 33 680 грн. 00 коп., які ним понесені відповідно до платіжних квитанцій та заяв від 07 квітня 2021 року та від 12 травня 2021 (а.с.110-111, 112-114, 119-121), зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню, враховуючи не співмірність із понесеною сумою витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, й наслідками розгляду справи, позов щодо якого задоволено частково, й недотримання принципу обґрунтованості понесених витрат. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, наслідки розляду справи судом - часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням принципу співмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу до складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, часткового обгрутування пропорійності понесених випрат, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8 000 грн. понесених витрат на правову допомогу. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 2371 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, п.7 Порядку № 100 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. обчислення середньої заробітної плати, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial