Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач в особі Акціонерного товариства «Альфа-банк», що є правонаступником Акціонерного товариства «Укросоцбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , діючої в свої інтересах на інтересах [PERSON] , [PERSON] , та до [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що між АКБ СР «Укросоцбанк»та [PERSON] 26 серпня 2008 року був укладений договір кредиту № 026/711-481-КR, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 186 000 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Укросоцбанк» та позичальником [PERSON] укладеного Іпотечний договір від 26 серпня 2008 року № 026/711485-ІО відповідно до умов якого в іпотеку [PERSON] передано банку нерухоме майно, а саме - належну їй на првві власності квартиру [ADDRESS] .Пункт 2.4.3 іпотечного договору містить положення про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги. Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» способів задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 01 березня 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру [ADDRESS] Зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З часу набуття позивачем права власності на квартиру, ним встановлено, що з березня 2018 року у квартирі колишні мешканці, а саме колишня її власниця - [PERSON] та члени її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] не проживають, що підтверджується актом огляду майна від 24 червня 2020 року, із якого вбачається, що у квартирі ніхто не проживає, даний факт підтверджують сусіди по квартирі про те, що мішканці квартири № 86 декілька років не проживають, відключена електроенергія та водопостачання, відсутні особисті речі мешканців квартири, квартира пустує, відсутні ознаки мешкання людей. Вважає, що після переходу права власності від попереднього власника квартири № 86 - [PERSON] до до АТ «Альфа-банк»за борговами зобов`язаннями відповідача, останній та члени його сім"ї втратили право користування цим житлом, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача Тимошенко А.О. , діюча на підставі довіреності від 20 листопада 2020 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачеми не надано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що між АКБ СР «Укросоцбанк»та [PERSON] 26 серпня 2008 року був укладений договір кредиту № 026/711-481-КR, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 186 000 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с. 8 - 19). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Укросоцбанк» та позичальником [PERSON] укладеного Іпотечний договір від 26 серпня 2008 року № 026/711485-ІО відповідно до умов якого в іпотеку [PERSON] передано банку нерухоме майно, а саме - належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 20 - 23). Пункт 2.4.3 іпотечного договору містить положення про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги. Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» способів задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 01 березня 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5 - 7). Зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З часу набуття позивачем права власності на квартиру, встановлено, що з березня 2018 року у квартирі колишні мешканці, а саме колишня її власниця - [PERSON] та члени її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] не проживають, що підтверджується Актом огляду майна від 24 червня 2020 року, із якого вбачається, що у квартирі ніхто не проживає, даний факт підтверджують сусіди по квартирі про те, що мішканці квартири № 86 декілька років не проживають, відключена електроенергія та водопостачання, відсутні особисті речі мешканців квартири, квартира пустує, відсутні ознаки мешкання людей (а.с. 82, 86 - 89). Після переходу права власності від попереднього власника квартири № 86 - [PERSON] до АТ «Альфа-банк»за борговами зобов`язаннями відповідача, останній та члени його сім"ї втратили право користування цим житлом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст. 572 ЦК України). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч.1 ст. 576 ЦК України). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст. 590 ЦК України). Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 вказаного закону). Суд вважає, що після переходу права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за борговами зобов`язаннями відповідача [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), [PERSON] , як колишня власниця, та члени його сім`ї втратили право користування цим житлом. Так, з 03 березня 2018 року - з часу зміни власника квартири [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, право відповідачів на користування житлом втрачено з часу переходу права власності - 03 березня 2018 року, проте відповідачів залишаються зареєстрованими у квартирі без будь-яких правових підстав, внаслідок чого позивач як єдиний власник вимушений нести за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги та інші витрати тощо, що порушує його право як одноособового власника. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПАТ «Укрсоцбанк» одноособово володіє квартирою [ADDRESS] на праві приватної власності згідно рішення держаного реєстратора про державну реєстрації прав та їх обтяжень, за індексним номером - 39931746 від 01 березня 2018 року (а.с.5). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім`ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв`язок з членом сім`ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом, відповідно й власник житла, втрачаючи право власності на таке житло, втрачає право на його користування. Згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки відповідач [PERSON] , втративши право власності на квартиру, втратила право на користування нею, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - як члени сім`ї[PERSON] після зміни власника квартири також втратили право користування цим житлом з підстав зміни особи власника такого житла, відповідно останні втратили право на його користування з дати переходу права власності від [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», а саме - 01 березня 2018 року. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 762 грн. 00 коп. (а.с. 4), який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача (1 762 грн. 00 коп. : 2 = 881 грн. 00 коп.). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 383, 391, 450 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Закону України "Про іпотеку", з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року,

Outcome: approved