Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 03.08.2000 року до 01.10.2005 року працював на посаді судово-медичного експерта в Дніпродзержинському міжрайонному відділенні Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Під час чергового медичного профогляду у липні 2002 року у позивача діагностували захворювання легень дисемінований (розповсюджений) туберкульоз обох легень в фазі інфляції, триваюче вже довгий час, оскільки зазначено про значну роль в розповсюдженості туберкульозного процесу. Після виявлення захворювання позивач був змушений постійно лікуватись на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Діагностування вказаного захворювання у позивача перетворило його життя на постійну боротьбу, яку він веде кожного дня із цією страшною хворобою. Зв`язок виявленого захворювання, а саме туберкульозу легень, з професійною діяльністю позивача було встановлено в Українському науково-дослідному інституті промислової медицини МОЗ України у місті Кривий Ріг, відповідно до виписки з історії хвороби № 76/536, та у лютому 2005 року було остаточно встановлено діагноз: великі залишкові зміни туберкульозу (ВЗЗТБ) легень (множинні туберкуломи) ДЕСТР-, МБТ-, М-, К0 , ПО, ГІСТ 0, КАТ 5.1., КОТ 3 (2002 р.), легенева недостатність першого-другого ступеня, захворювання професійне (рішення ЛЕК клініки інституту 17.02.2005 р., протокол ЛЕК№ 306). Відповідно до довідки № 042924 від 24.04.2017 року Обласної МСЕК № 3, у позивача встановлено ступінь втрати професійної працездатності на 20% до 15.04.2020 року. Лікування хвороби позивача не припинено й досі і він змушений постійно вживати відповідні сильнодіючі ліки аби захворювання знову не загострилося. Окрім того, що таке лікування є дуже дорогим і виснажуючим морально та фізично, воно також призводить до важких ускладнень з боку інших систем та органів, що приносить позивачу додаткові моральні і фізичні страждання та значно ускладнюють життєдіяльність. Внаслідок наведеного Позивач втратив душевний спокій, постійно знаходиться в напруженому стані та стані стресу, постійно відчуває страх, пригніченість, незахищеність, принизливість від того, що його, людину з вищою освітою, яка обожнює свою професію, спіткала така жахлива доля внаслідок отриманого професійного захворювання на туберкульоз, яким Позивач заразився через жахливі умови, в яких йому доводилось виконувати свою роботу, що призвело до усіх вищезазначених обставин та протягом сімнадцяти років спричиняло йому надзвичайно сильні фізичні та нестерпні душевні страждання, які існують по сьогоднішній день і які будуть мати місце в житті Позивача ще невідомий проміжок часу. Ця хвороба залишила помітний відбиток до кінця його життя і завдала невиправної моральної шкоди, а також вимагає від нього неймовірних зусиль для організації своєї життєдіяльності, відновлення здоров`я та свого статусу у суспільстві, що потребує значного матеріального забезпечення. Посилаючись на те, що стан здоров`я позивача, який далі продовжує погіршуватись, безповоротно зіпсовано професійним захворюванням, від чого останній зазнав значних фізичних і моральних страждань, і такі страждання на теперішній час не припинені та не будуть припинені у найближчій час, враховуючи обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, позивач просить стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди двісті розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 834600,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. У зв`язку з усуненням недоліків, ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 19 червня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 11 липня 2019 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позов в повному обсязі. Зазначив, що позивачем не доведено понесення ним моральних страждань у тому обсязі, який він визначає у позовній заяві, а визначений позивачем розмір моральної шкоди розрахований з порушенням принципів розумності, виваженості та з урахуванням ступеню моральних страждань. Крім того, законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим, незалежно від дати настання страхового випадку, а моральна шкода повинна відшкодовуватись винною особою. За таких обставин, вважає, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області є неналежним відповідачем у справі, тому просив відмовити у задоволенні позову. 18 липня представником позивача було подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що доводи позивача, зазначені у відзиві є безпідставними, підтверджуючи обґрунтованість позовних вимог позивача. Ухвалою суду від 01 серпня 209 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року за клопотанням представника відповідача, зупинене провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою палатою Верховного суду справи № 210/3177/17. Ухвалою суду від 26.12.2019 року поновлено провадження по справі. Позивач в судовому засіданні зазначив, що під час роботи експертом, через неналежні умови праці, отримав захворювання туберкульозу легень, через що втратив 25% працездатності. Внаслідок захворювання у нього розпалася сім`я, лікування в умов стаціонару проходили морально важко. В подальшому спілкування з людьми та відношення на роботі не складаються, через хворобу. Також зазначив, що тепер він потребує постійного лікування. Вказані факти завдали та продовжують завдавати йому моральних страждань. Представник позивача в судовому засадні підтримав позов, просив його задовольнити та зазначив, що саме Фонд повинен нести відповідальність у даному випадку, що підтверджується практикою Верховного Суду. Представник відповідача зазначив, що Фонд не задавав шкоду позивачу, тому відповідно до законодавства саме роботодавець несе відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди. . Крім того, спочатку позивачу було встановлено 25 % втрати працездатності, а з 2017 року зменшено до 20%, що вказує на покращення стану здоров`я та підтверджує необґрунтованість тверджень позивача, щодо постійного погіршення стану здоров`я. Також пояснив, що Фонд відшкодовує лише витрати на лікування, проте позивач лише один раз звертався за такою допомогою. Заслухавши думку учасників, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 03.08.2000 року Гергель Прийнятий на посаду лікаря судово-медичного експерта у Дніпродзерждинське відділення, що підтверджується належним чином завіреною копією трудової книжки серії [NUMBER] від 06.04.1990 року. Відповідно до Постанови про застосування адміністративно-запобіжних заходів за порушення санітарного законодавства № 277 від 04 жовтня 2000 року, головний державний санітарний лікар м. Дніпродзержинська, розглянувши акт перевірки дотримання санітарного законодавства Дніпродзержинського відділення судово-медичної експертизи, встановив незадовільний санітарно-технічний стан функціонування відділення та постановив тимчасово заборонити експлуатацію відділення судово-медичної експертизи по [ADDRESS] . Харитонова, буд. 12. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії ДНА-02 № 04926, видано Обласним МСЕК № 2, 07.04.2005 року при первинному огляді [PERSON] , встановлено з 07.04.2005 року 25% втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА № 042924, видано Обласним МСЕК № 23, 04.04.2017 року при повторному огляді [PERSON] , встановлено з 20% втрати професійної працездатності з 01.05.2017 року до 01.05.2020 року. Згідно виписки з історії хвороби [PERSON] 1971 року народження, поступив до протитуберкульозного диспансеру з діагнозом Інфільтративний туберкульоз лівої легені, яке виявлено про профогляді в липня 2002 року, у зв`язку з захворюванням на роботі співробітників. Відповідно до протоколу розбору несвоєчасного виявлення випадку у хворого [PERSON] , [INFO] , туберкульозу, визначено пропуск лікарем-рентгенологом патології в організмі. Відповідно до виписки з історії хвороби № 4348, епікризів, виписки з історії хвороби № 76/536, виписки № 6726, виписного епікризу № 20643, медичних довідок, [PERSON] , 1971 року народження проходив стаціонарні та амбулаторні лікування з діагнозом туберкульоз легень, фаза інфільтрації. Згідно Акту розслідування професійного захворювання від 04.03.2005 року, комісією становлено, що причиною професійного захворювання [PERSON] є інфікування патогенною мікрофлорою (туберкульозною паличкою) при дослідженні інфікованих трупів та роботі в умовах, не дозволяючих дотримання санітарно-гігієнічних і протиепідемічних вимог. Згідно з повідомленням про професійне захворювання (отруєння) № 166 від 21.02.2005 року, [PERSON] протипоказана роботі в контакті з тубінфекцією, у зв`язку з встановленим 17.02.2005 року, діагнозом ВЗЗТБ легень (численними туберкулами). Відповідно до ч.1ст.3 Конституції України життя\~і здоров`я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею ст.46\~Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог ст.173\~Кодексу законів\~про працю\~України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року\~(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV,Закону «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ,\~Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели\~\~до втрати\~\~працездатності\~\~або\~\~ загибелі застрахованих на виробництві та пов`язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV(далі Закон №1105-XIV). Відповідно до ст.1 Закону №1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов`язків, надання їм соціальних послуг у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (ч.1\~ст.14 Закону №1105-XIV). Відповідно до ст. 21 Закону України № 1105-ХІV\~у редакції, чинній на 31.03.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною 1\~статті 28 Закону № 1105-ХІV\~у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК втрати професійної працездатності 07.04.2005 року, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. В\~рішенні Конституційного\~Суду України\~№1-рп/2004\~від 27.01.2004\~року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов`язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності - 07 квітня 2005 року (що не заперечується представником відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області), то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року №2505-I-V, яка була чинна на момент встановлення позивачу втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті професійного захворювання, за рахунок відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області. Оскільки позивач [PERSON] був застрахованою особою, то відповідно до ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» він має право на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області. Таким чином, посилання представника відповідача, що відповідальним за виплату моральної шкоди є роботодавець, є необґрунтованими та не узгоджуються з чинним законодавством, оскільки станом на момент встановлення професійного захворювання, яке спричинило втрату працездатності [PERSON] , відсутній будь-який нормативний акт, який би встановлював щодо відшкодування моральної шкоди з роботодавця. Таких висновок також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною у постанові від 20 листопада 2019 року по справі №210/3177/17. з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~23\~ЦК України\~(у\~редакції,\~яка була\~чинною на\~час виникнення\~спірних правовідносин)\~моральна шкода\~відшкодовується грішми,\~ іншим\~майном або\~в інший\~спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вважає, що позивачу дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок професійної діяльності він зазнавав отримав захворювання, проходить тривале лікування, з 07.04.2005 року втратив 25% професійної працездатності (з 04.04.2017 року при повторному огляді встановлено 20% втрати професійної працездатності з 01.05.2017 року до 01.05.2020 року) та ушкодження його здоров`я мають не відновлювальний характер, що безумовно змінило звичний уклад його життя. Отже, вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди є правомірними та підлягають задоволенню. Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. За роз`ясненнями п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року(зі змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, та самого позивача, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати професійної працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров`я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до ст. 34 Закону України № 1105-ХІV\~у редакції, чинній на 31.03.2005 року Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з 01 січня 2020 року місячний розмір мінімальної заробітної плати складає 4723 гривні. Таким чином, з урахуванням характеру і ступеню моральних страждань,

Outcome: partial