Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить розірвати договір завдатку від 03.07.2011 року, який був укладений між сторонами внаслідок його невиконання, стягнути з відповідача 16 000 грн., які були передані в якості завдатку та 16 000 грн. штрафу за невиконання умов договору, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання завдатку, згідно якого позивач передав у якості завдатку 16 000 грн., що підтверджується письмовим доповненням до договору від 25.06.2011 року. Згідно п.1.1 договору відповідач зобов'язався продати позивачеві нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] за обумовлену ними суму. Продаж майна відповідач мав вчинити до кінця 2011 року. Однак, відповідач зобов'язанння не виконав та ухиляється від їх виконання. Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач не заперечує обставин укладення договору завдатку 03.07.2011 року та факту отримання коштів від позивача, у тому числі дійсності власноруч написаного тексту на звороті договору. Просить застосувати позовну давність, однак, підтверджує, що востаннє сторони намагалися укласти договір купівлі-продажу у нотаріуса у 2013 році. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири не був укладений з вини позивача, який не мав всієї обумовленої суми коштів. Представник відповідача також просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, вважає, що договір завдатку укладено без достатніх правових підстав, оскільки відсутнє основне зобов'язання. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працювала в ТОВ "Гарант" та їй відомо, що оформлення договору купівлі-продажу між сторонами не відбулося, оскільки квартира не була оформлена на відповідача. Укладення договору відкладалося саме з цієї причини і останній раз у серпні 2013 року сторони з'явилися до нотаріуса, однак, не приїхав справжній власник квартири, який мав право підписати договір купівлі-продажу. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Встановлено, що 03.07.2011 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір, згідно умов якого на виконання намірів укласти у подальшому договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідач підтвердив отримання від позивача 4000 грн., а також збільшення отриманої суми до 16 000 грн.. При цьому, позивач зобов'язався залишок у сумі 96 000 грн. передати під час укладення основного договору, а саме договору купівлі-продажу (а.с.21-23). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2007 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] у [PERSON] (а.с.50). Однак, відповідно до наданої станом на 08.12.2014 року Реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.43-46) право власності на квартиру [ADDRESS] було з 04.12.2007 року зареєстровано за [PERSON] та з 03.09.2013 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2013 року. Відповідач у судовому засіданні не заперечував, що право власності на квартиру ним не було зареєстровано у зв'язку з наявністю накладеного арешту на його майно, тому при укладенні 03.07.2011 року договору з позивачем він мав намір укладати договір купівлі-продажу по довіреності від особи, на яку було зареєстровано право власності. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між сторонами укладено не було. Відповідно до положень ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила ст.571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання може мати місце лише у разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири. Враховуючи, що завдаток - це грошова сума, що мала б бути видана продавцю покупцем в рахунок належних з нього платежів за вже укладеним договором купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, на підтвердження купівлі і на забезпечення виконання покупцем або продавцем умов уже укладеного договору; договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а відсутність зобов'язання (укладеного договору купівлі-продажу) виключає й завдаток як засіб його забезпечення, тому суд приходить до висновку, що сплачені позивачем 16 000 грн. за фактично попереднім договором є не завдатком, а авансом. Оскільки сторони не уклали основний договір купівлі-продажу, тому отриманий відповідачем аванс у розмірі 16 000 грн. підлягає поверненню позивачеві. При цьому, підстави для розірвання договору внаслідок його невиконання, а також стягнення 16 000 грн. штрафу за невиконання умов договору відсутні. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи пояснення позивача та відповідача щодо неодноразових спроб укласти договір купівлі-продажу, у тому числі у серпні 2013 року, суд приходить до висновку про переривання пребігу позовної давності та відстутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовна вимога майнового характеру про стягнення з відповідача 16 000,00 грн. підлягає задоволенню, тому понесені позивачем судові витрати за позовну вимогу майнового характеру підлягають стягненню з відповідача на його користь у розмірі 243,60 грн..

Outcome: partial