Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

21 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, просить суд стягнути з відповідача на її користь половину вартості майна, що є спільною власністю подружжя у сумі 10889,50 гривень, залишити у володінні відповідача майно: монітор LG, вартістю 1379,00 гривень, комп'ютер ПЕОМ, вартістю 3400,00 гривень та автомобіль ВАЗ21061, державний номер [NUMBER], вартістю 17000,00 гривень, також покласти на відповідача судові витрати. 27.05.2014 року [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути з відповідача на її користь 8349,00 гривень та залишити у володінні відповідача вищезазначені монітор, комп'ютер та автомобіль. В судовому засіданні 13.05.2014 року позивач та її представник позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити. Позивач надала пояснення, що з 2009 року по 2013 рік перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за період якого ними було придбано автомобіль, комп'ютер та монітор. Оскільки зазначене майно перебуває у володінні відповідача, позивач просить грошову компенсацію вартості цього майна. В судове засідання 14.07.2014 року позивач та її представник не з'явилися, причин неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи позивач була повідомлена судом належним чином (а.с. 161). Позивачем через канцелярію суду була подана заява про розгляд справи за відсутності позивача (а.с. 167). 15.11.2013 року відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких заперечує проти позову, зокрема, відповідач зазначив, що автомобіль є його особистою власністю, оскільки його було придбано ним у листопаді 2009 року ще до реєстрації шлюбу, проте за відсутністю коштів та тривалого ремонту автомобіля, реєстрація його відбулася лише 25.05.2011 року. Відповідач не заперечує проти того, щоб автомобіль залишився позивачці, за умови виплати йому позивачем компенсації вартості ? частки цього автомобіля. Щодо монітору та комп'ютеру відповідач зазначив, що ці речі йому не потрібні та позивач може їх забрати собі також сплативши йому ? частку їх вартості (а.с. 14). В судовому засіданні 13.05.2014 року відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, додатково відповідач надав пояснення, що з 2009 року по 2013 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, під час якого ними було придбано комп'ютер, монітор та фотоапарат. Автомобіль було придбано відповідачем до реєстрації шлюбу у 2009 року. На час розгляду справи автомобіль, монітор та комп'ютер перебувають у володінні відповідача, фотоапарат знаходиться у позивача, при цьому комп'ютер перебуває в неробочому стані. З оцінкою вартості спірного майна відповідач не згодний, вважає її значно завищеною. В судове засідання 14.07.2014 року відповідач та його представник не з'явилися, причин неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом шляхом направлення sms-повідомлення (а.с. 162, 163), згідно довідок про доставку SMS, представник відповідача отримала повістку про виклик до суду 02.07.2014 року, номер телефону відповідача є тимчасово недоступним (а.с. 164, 165). Представником відповідача 14.07.2014 року до канцелярії суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника (а.с. 166). Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки цій особі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні 14.07.2014 року та надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2009 року по 12.11.2013 року, від шлюбу сторони дітей не мають. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 30.10.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 12.11.2013 року, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами (а.с. 4, 16). Відповідно до рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 30.10.2013 року по цивільній справі № 425/3345/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюбні відносини між подружжям фактично припинені у серпня 2012 року. Відповідно до частин 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), е не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокремнезалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інша, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Судом встановлено, що за час шлюбу сторони за спільні кошти придбали наступне майно, яке полягає поділу, зокрема: -Монітор LCD20''LG W2043S-PF, придбаний 23.12.2009 року (а.с. 5); -Компютер ПЕОМ № 09126603, придбаний 23.12.2009 року (а.с. 6). Факт придбання вищезазначеного майна в період зареєстрованого шлюбу подружжя за спільні кошти визнається сторонами та підтверджується матеріалами справи. Судом відхиляються твердження відповідача, що під час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано також фотоапарат, оскільки сторонами не надано суду доказів наявності фотоапарату в натурі та придбання цієї речі в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Також судом відхиляються твердження відповідача щодо придбання ним автомобіля ВАЗ21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], за особисті кошти до реєстрації шлюбу, оскільки це спростовується матеріалами справи. Відтак, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], автомобіль марки ВАЗ21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований на ім'я [PERSON] 25.05.2011 року на підставі довідки-рахунка КІМ495272 від 11.05.2011 року, право керування автомобілем має [PERSON] (а.с. 15, 110, 111). Належних та допустимих доказів в підтвердження доводів відповідача про придбання цього автомобіля у листопаді 2009 року до реєстрацію шлюбу та сплату за придбаний автомобіль відповідачем особистих грошових коштів матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль ВАЗ21063, 1984 року випуску також було придбано подружжям за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, тому цей автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісно власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інших осіб, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 СК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд не вважає за доцільне відходити від принципу рівності часток майна дружини і чоловіка при поділі спільного майна подружжя, оскільки сторонами не надано доказів існування обставин відповідно до яких ч. 2, 3 ст. 70 СК за наявності яких можливо відступити від засад рівності часток подружжя. Позивач визначила в позовній заяві, з урахуванням наступного зменшення позовних вимог, вартість спірного майна у сумі 16698,00 гривень: вартість монітору - 1379 гривень, вартість комп'ютеру - 3400 гривень, вартість автомобіля - 11919,00 гривень. В судовому засіданні відповідач заперечував проти встановленої позивачем вартості цього майна, вважає її значно завищеною. Будь-якої згоди щодо погодження вартості спірного майна під час розгляду справи сторони не дійшли. За клопотанням позивача судом по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу з метою встановлення вартості спірного автомобіля на момент поділу, відповідно до висновку судової експертизи від 30.01.2014 року ринкова вартість автомобіля становить 11919,00 гривень (а.с. 95-111) За клопотанням позивача, судом по справі також було призначено товарознавчу експертизу з метою визначення ринкової вартості спірних монітору та комп'ютеру на час його поділу з урахуванням зносу, проте при проведені експертизи експертом було оглянуто комп'ютер та встановлено, що цей комп'ютер перебуває у неробочому стані та заявлено відповідне клопотання про надання додаткових матеріалів. Сторони по справі відмовилися надати необхідні для проведення експертизи документи, що призвело до неможливості проведення експертизи (а.с. 112, 119 зворот). Тому, суд приходить до висновку, що вартість спірного монітору на момент його придбання становить 1379,00 гривень, що підтверджується гарантійним талоном на це майно, разом з тим відповідачем не подано доказів в спростування такої вартості монітору, тому в цій частині судом приймаються доводи позивача щодо вартості цього майна на момент придбання, належних доказів про вартість майна на момент фактичного поділу сторонами не надано (а.с. 5). Щодо визначення вартості спірного комп'ютера, суд зазначає таке. В позовній заяві позивачем визначена вартість комп'ютеру в розмірі 3400 гривень, проте позивачем не надано до матеріалів справи належних доказів в підтвердження цього. Також і відповідачем не було подано до справи жодних доказів в підтвердження вартості спірного комп'ютера. Вартість спірного автомобіля ВАЗ21063 становить 11919,00 гривень, яка була визначена при проведені судової автотоварознавчої експертизи, суд погоджується з цією вартістю та відхиляє заперечення відповідача щодо завищення експертом вартості автомобіля через те, що відповідачем не надано належних доказів в підтвердження іншої вартості майна. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи даний спір, судом було з'ясовано з пояснень сторін, що позивач заперечувала проти отримання спірного майна у власність собі та наполягала на передачі цих речей у власність відповідача та стягненні з нього компенсації вартості їх частки. Відповідач в свою чергу, категорично заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації вартості майна на користь позивача та не заперечував проти передачі у власність позивача спірного майна та стягнення з позивача компенсацію частки вартості цього майна на свою користь. Отже, враховуючи неподільність спірних речей подружжя та з урахуванням не бажання сторін сплачувати компенсацію вартості часток спірного майна, а також з огляду на те, що сторонами не надано доказів вартості монітору та комп'ютеру на момент поділу, суд приходить до висновку, що за кожним з подружжя має бути визнано право власності на ? частку як монітору так і на ? частку комп'ютеру та залишення цього майна у спільній частковій власності сторін. Стосовно поділу автомобіля, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивач просила залишити спірний автомобіль у власності відповідача, а відповідач навпаки не заперечував проти передачі у власність цього автомобіля позивачу, при цьому кожна з сторін не заперечувала проти стягнення компенсації вартості ? частки автомобіля з іншої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що ані позивач, ані відповідач не довели суду наявності підстав для припинення права власності одного з колишніх подружжя на частку спірного автомобіля, також, заявляючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості частини майна, позивачем не взято до уваги положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України. Жодною з сторін у справі не було попередньо внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми - вартості частки автомобіля. Таким чином, з урахуванням небажання сторін сплачувати компенсації вартості частки спірного автомобіля та враховуючи його неподільність, суд приходить до висновку, що за кожною стороною у справі необхідно визнати право власності на ? частку цього автомобіля та залишити його у спільній частковій власності сторін. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку коли подружжя бажає отримати грошові кошти за свої частки у спільній часткові власності, сторони мають право продати спільне майно та отримані від продажу гроші поділити пропорційно до розміру їх часток. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З врахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля ВАЗ21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; на ? частку монітору LCD20" LG W2043S-PF серійний номер 97NDEZC1572; на ? частку комп'ютеру ПЕОМ № 09126603, серійний номер 09126603 та визнати за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля ВАЗ21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; на ? частку монітору LCD20" LG W2043S-PF серійний номер 97NDEZC1572; на ? частку комп'ютеру ПЕОМ № 09126603, серійний номер 09126603, та залишити це майно у спільній частковій власності сторін, в решті позовних вимог слід відмовити в зв'язку з недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при подані позову сплачено судовий збір у розмірі 230,00 гривень, відповідно до Закону України «Про судовий збір» належний розмір судового збору становить 229,40 гривень, тому надмірно сплачений судовий збір у сумі 0,60 гривень підлягає поверненню позивачу (230,00 - 229,40 = 0,60 гривні). Зважаючи на те, що позов задоволено частково, а саме визнано право власності на ? частку майна подружжя за кожною з сторін, тому суд вважає за необхідне поділити судові витрати порівну на кожну зі сторін та відповідно стягнути половину сплаченого позивачем судового збору з відповідача на користь позивача у розмірі 114,70 гривень, решту судового збору у розмірі 114,70 гривень слід покласти на позивача (а.с. 2а). Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача половина сплачених позивачем витрат за проведення судової експертизи у загальній сумі 940,80 гривень, тобто з відповідача на користь позивача стягнути 470,40 гривень, решту у сумі 470,40 гривень покласти на позивача (а.с. 82). Граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, відповідно до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу, зокрема, у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що 21.11.2013 року [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги (а.с. 27-29). Згідно квитанції від 26.11.2013 року позивач сплатила адвокату 1000 гривень (а.с. 31). 13.05.2014 року [PERSON] та адвокат [PERSON] підписали акт приймання-передачі виконаних робіт до зазначеного договору (а.с. 138). Згідно розрахунку вартості правової допомоги, з урахуванням участі адвоката [PERSON] у судових засіданнях 04.12.2013 року, 13.01.2014 року, 24.02.2014 року тривалістю 1 година 02 хвилини, 40 відсотків від мінімальної заробітної плати станом на день складання розрахунку 13.05.2014 року становить 503,44 гривень, також час ознайомлення з матеріалами справи та складання клопотань тривалістю 1 година 10 хвилин - 568,40 гривень. а всього 1071,84 гривні (а.с. 140). Суд, перевіривши розрахунок адвоката [PERSON], вважає його помилковим, оскільки адвокат зазначає в розрахунку, що він 02.12.2013 року, 12.02.2014 року та 13.05.2014 року знайомився з матеріалами справи, проте тривалість часу ознайомлення адвоката зі справою не зазначено на відповідних заявах (а.с. 26, 84, 139), тому здійснити розрахунок часу, витраченого адвокатом на ознайомлення з матеріалами справи не є можливим. Також, визначити розрахунок часу на складання заяв про забезпечення доказів від 26.11.2013 року та від 24.02.2014 року (а.с. 33, 125) не є можливим, при цьому зазначені заяви про забезпечення доказів підписані позивачем [PERSON], а не особою, яка надавала правову допомогу, тому в цій частині суд не погоджується з розрахунком. Отже, судом приймається як належний розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу в частині її надання адвокатом у судовому засіданні тривалістю 1 година 02 хвилини в сумі 503,44 гривні, в іншій частині розрахунку розміру компенсації за ознайомлення з матеріалами справи та складанні клопотань в сумі 568,40 гривень судом відхиляється за необґрунтованістю. В зв'язку з тим, що позов задоволений частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача половину компенсацій витрат на правову допомогу у сумі 251,72 гривні, решту витрат на правову допомогу у сумі 251,72 гривень слід покласти на позивача.

Outcome: partial