Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

03.03.2014 р. позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача, яким просив зобов'язати відповідача припинити дії по нарахуванню позивачу на особистий рахунок позивача боргу попереднього власника квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS], який становить 11173,16 грн., зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення без урахування заборгованості попереднього власника квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS], який становить 11173,16 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.01.2014 року він придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Після цього позивач звернувся до відповідача для укладення договору про надання послуги з централізованого водопостачання та водовідведення та списання зі свого особового рахунку заборгованості перед відповідачем, яка рахувалася за попереднім власником квартири, який відмовив списати заборгованість, і не заперечував проти укладення з позивачем договору про надання послуг, але із зазначенням суми заборгованості попереднього власника, а саме 11173,16 грн. Оскільки позивач отримав відповідну квартиру у власність 14 січня 2014 р., вимоги відповідача щодо сплати боргу попереднього власника квартири, які виникли до 14 січня 2014 р., вважає такими, що суперечать чинному законодавству України, а ухиляння відповідача від укладення із позивачем договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом висування додаткових умов таким, що порушує права позивача як споживача, тому був змушений звернутися до суду. У судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача позов не визнав, подав письмові заперечення на позовну заяву. З вимогами, викладеними в позовній заяві не згоден та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач є абонентом КП «Павлоградводоканал», який 14.01.2014 року придбав квартиру за адресою: [ADDRESS], і на його особовому рахунку за вказаною адресою рахується заборгованість станом на 01.04.2014 рік - 11 317,47 грн. Позивач як власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, тому заборгованість за житлово-комунальні послуги підлягає стягненню з нього як боржника в повному обсязі. Оскільки в наданій до позовної заяви документації не зазначено, що попередній власник зазначеної квартири залишає заборгованість по водопостачанню та водовідведенню за собою, тому при купівлі квартири заборгованість переходить на нового власника, яким є позивач. Вказує, що відповідно до п. 2 Положення «Про проведення перерахунків і внесення змін в особові рахунки абонентів КП ПВУВКГ», яке затверджене рішенням виконкому № 484 від 26.05.2005 року, при переоформленні житла з боргами по комунальним платежам, заборгованість переадресовується на нового власника. Щодо вимоги позивача укладення з позивачем договору про надання населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення без урахування заборгованості, вважає, що такий способом захисту цивільного права не передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України та не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. За ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони визнали та матеріалами справи доведено, що 14.01.2014 року позивач придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.5,6), та що відповідач є виконавцем послуг з водопостачання холодної води і водовідведення в м. Павлоград Дніпропетровської області, а позивач є споживачем послуг з постачання холодної води та водовідведення, що надаються відповідачем. Своєю заявою від 13.02.2014 р. позивач запропонував відповідачу укласти із позивачем договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (а.с.8). Відповідач своїм листом від 19.02.2014 р. не заперечував проти укладання із позивачем договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, проте зазначив, що відповідач не має правових підстав для списання заборгованості, це можливо лише за рішенням суду. Укладання із позивачем договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення відповідач бажає із зазначенням суми заборгованості за свої послуги (а.с.9). У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного Кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформульовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 Цивільного Кодексу України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок виконавця житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з споживачем послуг на основі типового договору. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.1 ст.19, п.1 ч.3 ст.20, п.3 ч.2 ст.21, пп. 4, 13 ч.1 ст.26 вказаного Закону відносини між учасниками сфери житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Положенням ст. 16 Закону передбачено, що порядок надання житлово- комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, лише в разі його підготовки виконавцем на основі типового договору. Тобто законом визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Зазначена позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-110 цс12, № 6-107 цс12, яка є обов'язковою відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Із урахуванням вищевикладеного вимога позивача про зобов'язання відповідача припинити дії по нарахуванню позивачу на особистий рахунок позивача боргу попереднього власника квартири підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому припинення дії, яка порушує право є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту обраний позивачем, не суперечить чинному законодавству України, зокрема ст. 391 передбачає право власника майна вимагати усунення будь-яких перешкод, які не пов'язані із позбавленням володіння, у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, оскільки не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідачем не надано належних доказів того, що саме позивачу було надано послуги відповідача на суму, 11173,16 грн., або що позивач є особою, яка відповідає за виконання зобов'язань попереднього власника квартири чи у відповідності до норм чинного цивільного законодавства відбувся перевід боргу. У задоволенні вимоги позивача про зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення без урахування заборгованості попереднього власника квартири слід відмовити, оскільки, хоча між сторонами відсутній підписаний у письмовій формі договір про надання послуг, проте сторони не оспорюють фактичне надання послуг позивачем відповідачу та сплату їх останнім. Тобто фактично на дату звернення позивача із даною вимогою до суду договір вже був укладений між сторонами на умовах, передбачених нормативними актами обов'язкової дії. Положенням ч.1 ст.638 Цивільного Кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642, 643 Цивільного Кодексу України. Положенням ч.1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі постанова № 630). Детальний аналіз змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 19 - 21 Закону, постанови №630 дозволяє суду дійти до висновку, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Обраний позивачем спосіб захисту має відповідати вимогам закону. Положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного Кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012р.№ 6-110цс12. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.7 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ч. 1,3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial