Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом. Посилався на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішень обласної ради від 27.12.1991р. «Про перелік об`єктів комунальної власності обласної, міської та районних Рад народних депутатів» та міської ради від 25.01.1992р. №253 «Про перелік об`єктів комунальної власності Чернівецької міської Ради народних депутатів» житловий і нежитловий фонд, що перебуває на обліку ЖРЕПів з №1 по 18 належить до об`єктів міської комунальної власності. Вказував, що відповідно до рішення Чернівецького виконавчого комітету депутатів трудящихся від 24.11.1949р. №1401 затверджено перелік будинків міської ради, до якого увійшов будинок на [ADDRESS] , у якому зазначається, що він використовується орендарями. Стверджує, що згідно звіту про облік основних засобів КЖРЕП №9 станом на 01.01.2015р. нежитловий будинок за адресою [ADDRESS] обліковується на балансі цього підприємства. 24 грудня 2015 року було прийнято рішення виконавчого комітету міської ради №45 щодо оформлення та реєстрації права власності на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 31,90 кв.м, за адресою: [ADDRESS] за територіальною громадою м. Чернівців про що надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №56029626 від 26.03.2016р. Втім, враховуючи те, що нежитлове приміщення (2-17) є загальнобудинковим каналізаційним колодязем та беручи до уваги довідку Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації від 10.01.2017р. №24, були внесені зміни в реєстраційні документи, а саме: нежитлові приміщення (2-16) та (2-17) зареєстровані, як окремі об`єкти цивільно-правових відносин. Посилався на те, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1147397673101 - приміщення (12-16), площею 20,20 кв.м. на [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Чернівці. Однак, дане приміщення без згоди територіальної громади було відчужено та внесено зміни в реєстрації прав власності. Вказував, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.04.2020р. № 206948146 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) адреса: [ADDRESS] зареєстровано право власності на нежитлові приміщення по [ADDRESS] загальною площею, 128,3 кв.м. Стверджує, що [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2015р. купила у [PERSON] нежитлові приміщення, загальною площею 108,4 кв.м. (тобто на 19,9 кв.м. менше ніж зареєстровано за нею на праві власності). До переліку приміщень, придбаних [PERSON] , згідно вищевказаного договору не входило приміщення (12-16) площею 20,20 кв.м., або (12-20) площею 19,9кв.м. Вказує, що підставою для реєстрації права власності на нежитлові приміщення, до переліку якого входить приміщення (12-20) (запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11549508) слугувало свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , серія та номер: [NUMBER], виданий 02.02.2016р. (тобто через 4 місяці після проведення даної реєстрації), видавник: державний реєстратор Лунга І.О., яка є головним спеціалістом відділу взаємодії з суб`єктами державної реєстрації та підвищення кваліфікації державних реєстраторів УДР ГТУЮ. Вважає, що оскільки на момент проведення реєстрації права власності на приміщення (12-20), площею 19,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на таке приміщення не існувало, то таке свідоцтво не могло слугувати підставою для проведення такої реєстрації, а тому дана реєстрація являється такою, що прийнята всупереч чинному законодавству України і не може засвідчувати факт права власності відповідача на спірне майно. На підставі вищевикладеного, згідно уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , серія та номер: СВТ/405763 виданого 02.02.2016р. державним реєстратором Лунга І.О.; Визнати припиненим право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] ) на приміщення (12-20), площею 19,9 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ), яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , на користь територіальної громади м.Чернівці приміщення (12-20), площею 19,9 кв.м. за адресою [ADDRESS] , та стягнути судові витрати. Від відповідача, до суду, надійшов відзив на позов, в якому посилався на те, що позовні вимоги не визнає та заперечує щодо їх задоволення. Просив у задоволені позову відмовити з причин безпідставності та необгрунтованості. Крім того, від відповідача [PERSON] , до суду, надійшла заява про застосування строків позовної давності та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити. В даній заяві посилається на те, що відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Під час розгляду справи представник позивача позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини. Просила суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Просив суд врахувати обставини, викладені ним у відзиві на позов і застосувати строки позовної давності та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити. Розгляд справи відбувався у відсутність приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М., яка в судове засідання не з`явилась, хоча своєчасно та належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судовому засіданні пояснила, що вона реєструвала заяву [PERSON] в рамках законодавства України та ніяких порушень Закону, з її боку, не здійснювалися. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що відповідач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2015р. купила у [PERSON] нежитлові приміщення, загальною площею 108,4 кв.м. Даний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2015р., на даний час ніким не оспорений та є чинним. /а.с. 47/. Рішення провести державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, до переліку якого входить спірне приміщення (12-20) (запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11549508) та свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , серія та номер: [NUMBER], прийнято та видано свідоцтво про право власності 02.02.2016р. видавник: державний реєстратор Лунга І.О. / а.с. 161-162/. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)). Суд вважає, що по даній справі слід застосувати строки позовної давності, виходячи з наступного: Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, перебіг строку позовної давності, з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу у ЧМР розпочався з 02.02.2016 р., тобто з моменту реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з даним позовом 02.06.2020 р., поза межами строку загальної позовної давності. До вказаного висновку суд приходить виходячи з наступного : Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України), для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права. Відповідно до ч.4 ст. 264 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з письмової заяви відповідача, останній просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Таким чином, оскільки позивач (Чернівецька міська рада) пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої просив відповідач, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed