Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

11 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь суму позики 34853 грн., а також судовий збір. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що за договором позики від 09 березня 2018 року, оформленого розпискою, [PERSON] позичила у нього 34853 грн. у строк до 16 березня 2018 року, але умови договору не виконала, кошти у визначений договором строк не повернула, у зв'язку з чим він звернувся до суду із цим позовом. [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про встановлення факту трудових відносин між сторонами у період з квітня 2015 року по 09 березня 2018 року та про визнання недійсним договору позики від 09.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 34843 грн., що складена нею проти її волі під психологічних тиском [PERSON] у вигляді погроз про її ув'язнення. У зв'язку з поданням зустрічного позову 29 травня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в загальному порядку. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказувала, що вище вказана розписка про отримання коштів складена без фактичного отримання коштів під впливом психологічного насильства та тяжких обставин, якими є неофіційне працевлаштування у ФОП [PERSON], незаконне вилучення [PERSON] паспорту у [PERSON], а також вимагання 34843 грн. від [PERSON] як нібито викрадених, що виявлено [PERSON] Щодо обставин складання розписки про позику вказала, що працювала у ФОП [PERSON] останні три роки та була звільнена у березні 2018 року у зв'язку з виявленою недостачею коштів, до яких вона не має відношення та які [PERSON] намагається стягнути під виглядом позики у даній цивільній справі. Вказану розписку написала, перебуваючи в залежності від Середи через наступні фактори: працювала у Середи менеджером та виявлено недостачу; Середа примусив написати розписку, відібравши її паспорт та погрожуючи кримінальним покаранням; будучи в трудових відносинах із [PERSON] боялася звільнення та втратити заробіток, який їй не був виплачений за останні два місяці роботи, що складав близько 20 000 грн. Однак не зважаючи на отриману розписку, [PERSON] звільнив її, не виплативши заробітну плату за останні два місяці та не повернувши паспорту, що стало підставою її звернення до управління праці та поліції. Без паспорту вона позбавлена можливості працевлаштування та закриття підприємницької діяльності, що відкрито на вимогу [PERSON] для уникнення сплати податкових коштів за працівника. У відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 59), [PERSON] заперечував перебування із [PERSON] у трудових відносинах, а поданий нею відзив та позовну заяву - наміром ухилення від виконання зобов'язань за розпискою. Також вказував про її недостовірні дані щодо відібрання ним її паспорту, адже 30.03.2018 року здійснено припинення державної реєстрації [PERSON] як фізичної особи-підприємця. Вказує, що її дії зі звернення до поліції та управління праці свідчать про намір [PERSON] уникнути виконання грошового зобов'язання за договором позики (а.с. 59). В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги за первісним позовом з підстав, викладених у ньому, та заперечували проти задоволення зустрічного позову, як безпідставного, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, про які зазначено вище. Зокрема [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знає, оскільки остання колись працювала у нього продавцем до серпня 2016 року. Потім [PERSON] звільнилась, причин не пам'ятає та більше трудових відносин із нею не підтримував. В подальшому відносини між ними склались як між двома підприємцями та [PERSON] надавала йому торгово-посередницькі послуги. В березні 2018 року вона звернулася до нього з проханням дати гроші у борг, на що він погодився та у вечірній час в його робочому кабінеті без присутності будь-яких свідків передав їй вище вказану суму грошей та договір оформлений розпискою, що надана суду. Підтвердив, що дійсно виявив та звертався до поліції з приводу недостачі грошей, в якій вважає винною [PERSON] Однак настоював на тому, що гроші в борг [PERSON] дійсно ним передавались, та вказана сума не має відношення до виявленої недостачі. [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення первісного позову, посилаючись на недійсність договору позики, укладеного під впливом психологічного насильства та тяжких обставин. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали в межах доводів зустрічної позовної заяви. Зі змісту наданих письмових доказів слідує наступне. На підтвердження заявлених вимог [PERSON] надано оригінал розписки про отримання відповідачкою [PERSON] від нього грошей у борг в сумі 34853 грн. Згідно даної розписки, складеної 09 березня 2018 року [PERSON], [INFO] (паспорт [NUMBER]) мешканки [ADDRESS], взято в борг у [PERSON] 34853грн., які обіцяла повернути без процентів до 16 березня 2018 року (а.с. 48). [PERSON] посилається на недійсність вказаного договору, та складання даної розписки під впливом насильства з боку [PERSON] та тяжкої обставини, а також без фактичного отримання грошей у борг. За клопотанням [PERSON] у справі призначалась почеркознавча експертиза та на дослідження експерта постановлено дослідження питання та надання висновку про те, чи написано розписку від 09.03.2018 року [PERSON] у незвичайному стані (стані страху). За даними висновку експерта від 09.11.2018 року № 435, рукописні записи в розписці від імені [PERSON] від 09 березня 2018 року, яка міститься на аркуші 48 цивільної справи 477/690/18 виконані під дією якихось «збиваючих» факторів (зовнішніх чи внутрішніх). Однак встановити конкретні «збиваючі» фактори, в тому числі конкретно стан страху, які діяли в процесі письма в момент виконання досліджуваної розписки, а також визначити чи носили вони постійний або тимчасовий характер, не виявляється можливим через відсутність в розпорядженні експерта зразків почерку виконавця досліджуваного тексту, виконаних ним у різних зовнішніх умовах, при різних внутрішніх станах та у різні проміжки часу (а.с. 121-124). Згідно копій заяви [PERSON], трудового договору, заяви до ДПІ у Центральному районі, звітів про суми нарахованої заробітної плати, заяви про звільнення, [PERSON] була прийнята на роботу ФОП «[PERSON].» з 01 травня 2015 року на посаду продавця та звільнилася за згодою сторін з 28.08.2016 року. [PERSON] надано оригінал посвідчення промислового об'єкту «Холод» на її ім'я, що видане ФОП [PERSON] та що свідчить про існування між ними відносин, що пов'язані із підприємницькою діяльністю [PERSON] (с. 79). Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців (а.с. 65) [PERSON] була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 22 серпня 2016 року за економічною діяльністю - роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах. 30 березня 2018 року внесено запис про припинення підприємницької діяльності (а.с. 67). За наданими [PERSON] та її представником документами, зокрема відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12.12.2018 року №16194, підтверджено, що з 3-го кварталу 2016 року [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала дохід як самозайнята особа. 11 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Інгульського відділу поліції із заявою про прийняття заходів до [PERSON], який вимагає у неї гроші в розмірі 34840 грн., які вона на його думку викрала, а також забрав у неї паспорт громадянки України (а.с. 37-39, 93). 31.05.2018 року [PERSON] подано заяву про порушення [PERSON] законодавства про працю. 27.06.2018 року [PERSON] подано до того ж відділу поліції заяву про заволодіння 11.03.2018 року [PERSON] її паспортом. За даними фактами Інгульським ВП порушене кримінальне провадження 12018150040002229, яке триває. Окрім того, 14 травня 2018 року [PERSON] звернулася до начальника управління держпраці у Миколаївській області зі скаргою з приводу порушення законодавства про працю відносно неї ФОП [PERSON], який не здійснив її офіційне працевлаштування та на початку березня 2018 року взяв у неї оригінал паспорту, який не повернув (а.с. 21). Згідно відповіді управління держпраці у Миколаївській області від 11.12.2018 року, за заявами [PERSON]. від 05.12.2018 року, 26 та 27 липня 2018 року про порушення [PERSON] законодавства про працю, проведення інспекційного відвідування ФОП [PERSON] та доступ до документів виявились неможливими. Запропоновано встановити факт трудових відносин в судовому порядку. За даними копії з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.03.2018 року ФОП [PERSON] звернувся до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до невстановленої особи, яка здійснила крадіжку коштів, яка була виявлена в лютому місяці 2018 року під час взаємоперевірок з контрагентом «Пати Бар Ёж» на суму 20 060 грн. 36 коп. Розслідування триває, повідомлення про підозру не пред'явлено (а.с. 139) . Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13) зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Як слідує зі змісту досліджених письмових доказів в лютому 2018 року ФОП [PERSON] під час взаємозвірок з контрагентом виявив недостачу грошових коштів на суму більше 20 тисяч гривень. В той же час до поліції з даного приводу він звернувся лише в кінці березня 2018 року. Як слідує з наданих письмових доказів, [PERSON] з серпня 2016 року по 30.03.2018 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснювала посередницьку діяльність між ФОП [PERSON] та іншими підприємствами, як торгівельний представник фізичної особи-підприємця [PERSON] Умови їх співробітництва не встановлені, в той же час, з наданих документів слідує, що [PERSON] погодилась співпрацювати з ФОП [PERSON] в 2017, 2018 році саме як фізична особа-підприємець, а не як найманий працівник. Обізнаність [PERSON] про наявність недостачі коштів в підприємницькій діяльності [PERSON] також опосередковано доводить про її співпрацю із [PERSON] як фізичною-особою підприємцем, та що також визнав сам [PERSON] в судовому засіданні. Пояснення [PERSON] стосовно психологічного тиску на неї з боку [PERSON] з приводу недостачі, виявленої ним в лютому 2018 року та намагання отримати саме від неї ці кошти, підтверджуються її зверненням до поліції 11 березня 2018 року з даного приводу, тобто через день після написання розписки про нібито отримання грошей у борг від Середи. Як вже зазначено вище, виявивши недостачу грошей в лютому 2018 року, до поліції [PERSON] звернувся лише 21.03.2018 року. Вказані обставини свідчать, що [PERSON] намагався самостійно вирішити питання про повернення коштів від особи, яку він вважає винною у даній недостачі, тобто [PERSON], шляхом примушування останньої до написання розписки про нібито отримання грошей у борг. Про вказане опосередковано також свідчить сума, зазначена у розписці, яка нібито взята у борг, зокрема 34853 грн. За практикою, що склалася у справах про позикові зобов'язання, боргова сума мала округле значення. Аналізуючи матеріали справи та надані пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку про те, що розписка про отримання коштів в сумі 34853 грн. написана [PERSON] під тиском з боку [PERSON], при цьому гроші від [PERSON] [PERSON] не отримувала. Суд критично ставиться до посилання [PERSON] щодо звернення [PERSON] до поліції з приводу вимагання у неї грошей [PERSON] як вказує він, що вчинені нею навмисно для ухилення від виконання зобов'язання за договором позики. Суд вважає, що відповідач за зустрічним позовом у такий спосіб намагається спотворити дійсні обставини справи, події та відносини, що склались між ним і [PERSON] саме в ході його підприємницької діяльності. За наведеного вище, суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] щодо визнання договору позики від 09 березня 2018 року недійсним як укладеного під впливом психологічного насильства, та такими що підлягають задоволенню. Стосовно її посилання про застосування положень ст.233 ЦК України, то положення даної статті можуть бути застосовані до договору, що дійсно відбувся, але на умовах невигідних для боржника за договором, проте на які він погодився під впливом тяжких обставин. Як вказує [PERSON] та встановлено судом в ході судового розгляду, договір позики складений без фактичної передачі грошей та такого наміру взагалі, а тому суд вважає, що у даному випадку вказана норма матеріального права застосуванню не підлягає. Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту трудових відносин із [PERSON], то у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Між тим, [PERSON] висуваючи таку вимогу не пов'язує встановлення даного факту з настанням для неї певних юридичних наслідків, що саме випливають із трудових відносин, зокрема такі як виплата заборгованості із заробітної плати, тощо. Отже суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги [PERSON] З урахуванням наведеного вище та, встановивши недійсність договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] згідно розписки від 09.03.2018 року, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України розподілити судові витрати. З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на її користь всі понесені із даною позовною вимогою судові витрати, а саме: витрати із залучення експерта в сумі 900 грн. 48 коп. (а.с. 116).

Outcome: partial