Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач\~\~зазначає, що з\~\~05 вересня 1992 року по 31 травня 2017 року вона перебувала з [PERSON] (далі - Відповідач) у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем\~\~було\~\~набуте спірне майно, а саме: дачний цегляний будинок А, загальною площею 65,9 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: сарай цегляний Б, вбиральня цегляна В, огорожа металева № 1-3, літній душ цегляний Г, сарай шлакоблочний Д, огорожа деревяна, металева № 1-2 що розташований у с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», буд. 50, та земельну ділянку, загальною площею 510 кв.м., призначену для ведення садівництва, розташовану у с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», буд. 50. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів права власності на нерухоме майно, власником дачного будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Сурсько-Литовське, «Рассвет», садове товариство, буд. 50, та земельної ділянки за вищевказаною адресою є [PERSON]. Окрім цього, згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради їй, [PERSON], відповідачу, [PERSON], та їхній спільній дитини, [PERSON], належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS]. Позивач також зазначає, що враховуючи те, що вищевказані обєкти було придбано під час шлюбу за спільні кошти, тому вини є обєктом спільної сумісної власності та спільної часткової власності подружжя. Оскільки подружні стосунки між ними фактично припинилися с 31 травня 2017 року, а в добровільному порядку вирішити питання поділу нерухомого майна не можливо, то вона змушена звернутися до суду. Просить суд розділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності та спільної часткової власності подружжя, визнати за нею, [PERSON], право власності на дачний цегляний\~будинок А,\~загальною площею\~65,9\~кв.м.\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами:\~сарай цегляний\~ Б,\~вбиральня цегляна\~ В,\~огорожа металева\~№ 1-3,\~літній душ\~цегляний \~Г,\~ сарай\~шлакоблочний \~Д,\~огорожа деревяна,\~металева \~1-2\~що розташований\~у с.\~Сурсько-Литовське\~Дніпропетровського району\~Дніпропетровської області,\~садове товариство\~«Рассвет»,\~буд.\~50,\~та земельну\~ділянку,\~загальною площею\~510\~кв.м.,\~призначену для\~ведення садівництва,\~розташовану у\~с.\~Сурсько-Литовське\~Дніпропетровського району\~Дніпропетровської області,\~садове товариство\~«Рассвет»,\~буд.\~50,\~припинивши особисте\~право власності\~[PERSON] на\~вказані обєкти.\~А також\~просить визнати\~за \~[PERSON] право\~власності на\~1/3\~частину квартири\~№ 639,\~що розташована\~за адресою:\~ м.\~Дніпро,\~вул.\~Савкіна,\~буд.6,\~припинивши особисте\~право власності\~[PERSON] на\~вказану частину\~цієї квартири\~та стягнути\~з [PERSON]\~на користь\~позивача грошову\~компенсація у\~розмірі 198\~219\~грн.\~00\~коп.\~за різницю\~вартості майна.\~ [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.112-114), в якому просив відмовити в повному обсязі в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що вимоги про поділ майна подружжя є необґрунтованими. [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на\~відзив (а.с.108-109), в якому просила задовольнити її позовні вимоги до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя. У такій заяві по суті справи позивач заперечує проти доводів відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у первісній позовній заяві, та просить суд вирішити питання про поділ нерухомого майна. [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав заперечення на відповідь\~на відзив (а.с.133-135), в якому просив у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити. У такій заяві по суті справи відповідач заперечує проти доводів позивача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у відповіді на відзив, та просить суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 1992 року по 31 травня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ІV-КИ № 467098 від 06.09.1992 року\~\~(а.с.4) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія І-КИ № 234016 від 31.05.2017 року (а.с. 5). Судом також встановлено, що 19.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу дачного будинку що розташований у с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», буд. 50. Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 4536 (а.с. 6-7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 13285554, право власності на таке нерухоме майно у вигляді дачного будинку було зареєстровано 20.01.2007 року за відповідачем [PERSON] (а.с. 9). Судом також встановлено, що 19.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 510 кв.м., що розташована на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», ділянка № 50, призначеної для ведення садівництва. Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 4539 (а.с.10-11). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 3042286 право власності на таке нерухоме майно у вигляді земельної ділянки було зареєстровано 19.10.2006 року за відповідачем [PERSON] (а.с.12). Судом також встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сімї [PERSON] та [PERSON], згідно розпорядження № 6/1127-06 від 18.12.2006 року (а.с.13). Сторони добровільно не домовилися про порядок поділу майна, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про поділ сумісного майна подружжя. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. У відповідності до ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу.\~Стаття 60 Сімейного кодексу України\~поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України. Згідно\~ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначалось вище, сторонами під час шлюбу було набуте речове право на частину квартири [ADDRESS], а також дачний будинок № 50, що розташований у с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», та земельна ділянка № 50 площею 510 кв.м., що розташована на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет». Суд зазначає, відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Із наданих суду документів вбачається, що право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в порядку реалізації положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак частки у вказаній квартири є особистою приватною власністю в силу норм п. 4 ч. 1\~ст. 57 СК України. У звязку із чим таке майно не може бути розподілене як спільне майно подружжя, внаслідок чого суд відмовляє в задоволені позову в цій частині, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального закону. Щодо поділу майна у вигляді названих дачного будинку та земельної ділянки, то суд відхиляє доводи сторони відповідача з того приводу, що таке майно є його особистою приватною власністю, оскільки відповідач з цього приводу посилається на начебто наявну обставину придбання такого майна за особисті грошові кошти відповідача в момент фактичного припинення сімейних відносин із позивачем. Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1\~ст.81\~Цивільного процесуального\~Кодексу України сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. При цьому згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували вищевказані обставини, а відтак суд вважає що майно у вигляді дачного будинку № 50, що розташований у с. Сурсько-Литовське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Рассвет», та земельної ділянки № 50 площею 510 кв.м., що розташована на території такого садового товариства є спільною сумісною власністю подружжя, адже набуто під час перебування сторін у шлюбі. Статтею 70 Сімейного кодексу України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. З\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, відповідно до ст.ст.60,\~69,\~70 Сімейного кодексу України, ч. 3\~ст. 368 ЦПК\~позивач має право на отримання частки на дачний будинок та земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Сурсько-Литовське, «Рассвет» садове товариство, буд. 50. Частиною 1\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2\~ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5\~ст. 71 СК України). Крім того, у п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК України,\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив з того, що доказів можливості розподілу в натурі вказаних обєктів нерухомого майна сторонами суду не представлено. При цьому, сторони не дійшли згоди з приводу виділення його у власність одному з них та розміру компенсації на користь іншого, така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду. У звязку із чим суд доходить висновку, про необхідність визнання за кожним зі сторін по 1/2 ідеальної частки на вказане майно. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення витрат, повязаних із наданням правничої (правової) допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2017 року між позивачем та адвокатом [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 78). За умовами цього договору клієнт доручає адвокату надання правової допомоги, за що клієнт зобовязується сплатити адвокату гонорар у розмірі та на умовах визначених договором. Разом із цим, суду не надано доказів, які б підтверджували обґрунтовану кількість витрачених годин на надання такої правничої допомоги. Таким чином, враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та часткове задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1\~000 (одна тисяча) грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Також, відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід віднести на його рахунок, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial