Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області з наступними вимогами: зобов`язати ГУ НП в Харківській області відшкодувати моральну (немайнову) шкоду у розмірі п`ятсот тисяч гривен та майнову шкоду у розмірі п`ятдесят гривен. На обґрунтування позову зазначив, що 20.04.2018 Харківський окружний адміністративний суд по справі № 820/1330/18 визнав протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції ГУ НП в Харківській області, яка полягала у не розгляді заяви від 01.11.2017 тобто порушенні статті 40 Конституції України, із наданням відповіді згідно статей 15 та 20 Закону України "Про звернення громадян". Рішення суду не виконане. Протиправна бездіяльність ГУ НП в Харківській області доказуванню не підлягає у розумінні частини 4 статті 82 ЦПК України. Він має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка визначена статтею 23 ЦК України - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, які він зазнав у зв`язку з посяганням на свої права та інтереси. Моральна шкода відшкодовується грішми та її розмір визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей та можливостей реалізації своїх прав, зокрема враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін життєвих стосунків, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. У роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 такі дії кваліфікуються як спричинення моральної шкоди та за змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх посадових повноважень на підставі порядку, регламентованого ст. 1174 ЦК України, тобто державою за рахунок державного бюджету незалежно від вини посадової або службової особи. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.10.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 04.11.2020. 28.10.2020 позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, виходячи зі стану його здоров`я, як особи із інвалідністю ІІ групи. 04.11.2020 судовий розгляд відкладено. 05.11.2020 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної та майнової шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 у справі № 820/1330/18, яким визнано протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виявилась у ненадані відповіді на звернення [PERSON] у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивач не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Як роз`яснено в п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, - можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органу поліції та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту наявності такої шкоди, наявності причинного зв`язку між бездіяльністю, на його думку, та можливим завданням такої шкоди. Так, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди саме з Головного управління Національної поліції в Харківській області, також, зазначено. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 12-рп/2001 від 03.10.2001 (справа № 1-36/2001, про відшкодування шкоди державою), яке має преюдиційний характер, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках права на відшкодування шкоди за рахунок саме держави, а не за рахунок коштів державного органу. Відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава України. Отже, відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється за рахунок держави. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Таким чином, законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди з бюджетних асигнувань, виділених на фінансування ГУНП в Харківській області, а тому таке стягнення не може бути покладеним на державний орган - ГУНП в Харківській області. Враховуючи вищевикладене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а. с. 20-22). 11.11.2020 від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що в позовній заяві, він посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 та визначився з тим, що спричинено йому протиправною бездіяльністю відповідача, а саме, порушення душевного стану, як особи із інвалідністю II групи, порушення життєвого ритму, замість вирішення особистих потреб у веденні господарства, він вимушений був витрачати час, кошти, доказувати свою правоту перед державним органом та підтверджувати, що він громадянин держави і має право на захист державою. Що стосується посилання частину 2 статі 2 ЦК України, то відповідь на це надана в частині 2 статі 48 ЦПК України із визначенням належного відповідача в частині 4 статі 58 ЦПК України. Вважав, що порядок відшкодування моральної шкоди визначений. Тому твердження про те, що законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди з бюджетних асигнувань виділених на фінансування ГУНП в Харківській області є безпідставним та суперечить викладеному у самому відзиві із посиланням на статтю 1176 ЦК України (а. с. 27). 08.12.2020 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи заяв по суті, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей, повідомлених сторонами під час судового розгляду у поясненнях, а також відомостей, що містяться у письмових доказах, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, позивач [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю 2- ї групи по захворюванню, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 958927(а. с. 3). 01.11.2017 позивач [PERSON] звернувся до начальника Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Щербинського К. С. із заявою, відповідно до якої просив вжити заходи щодо начальника Зміївського філіалу ПАТ "Харківгаз" [PERSON] , у зв`язку із вимаганням неправомірної грошової винагороди за заміну газового котла вказаною особою (а. с. 4). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі начальника поліції Бех Олега Володимировича, Зміївського відділу поліції ГУ НП в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виявилась у ненадані відповіді на звернення [PERSON] у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону Закону України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР, в задоволені решти позовних вимог відмовлено (а. с. 5-7). Зі змісту рішення вбачається, що 19.01.2018 [PERSON] було надано відповідь (Вих. №469) на його звернення від 01.11.2017, якою зазначено про відсутність події кримінального правопорушення. Також, позивачу було роз`яснено право на оскарження прийнятого рішення в порядку, передбаченому ст. ст. 16, 17 Закону України "Про звернення громадян". Провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] відкрито Харківським окружним адміністративним судом 14.03.2018. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльністю, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової особи зазначених органів. Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У заявах по суті позивач [PERSON] зазначив, що протиправною є бездіяльність відповідача, яка полягала спричинена йому моральна шкода полягає у не розгляді його заяви від 01.11.2017 тобто порушенні статті 40 Конституції України, із наданням відповіді згідно статей 15 та 20 Закону України "Про звернення громадян". А моральна шкода, спричинена цією бездіяльністю, полягала у порушенні душевного стану, як особи із інвалідністю II групи, порушенні життєвого ритму, замість вирішення особистих потреб у веденні господарства, він вимушений був витрачати час, кошти, доказувати свою правоту перед державним органом та підтверджувати, що він громадянин держави і має право на захист державою. Проте такі твердження позивача не підтверджені належними і допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи, які встановлені судом. Так, зазначеним вище судовим рішенням не було встановлено факту не розгляду відповідачем заяви позивача від 01.11.2017, а протиправною визнана бездіяльність відповідача, що виявилася у ненаданні відповіді на звернення від 01.11.2017 у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", оскільки така відповідь була надана лише 19.01.2018. Отже, на час звернення [PERSON] до адміністративного суду з адміністративним позовом бездіяльність була самостійно припинена відповідачем шляхом надання 19.01.2018 відповіді про результати розгляду звернення. Тому позивач безпідставно зазначив, що він був змушений змінити звичний спосіб життя та витрачати свій час та кошти для захисту свого права на отримання відповіді щодо результатів розгляду свого звернення. На час звернення до суду з адміністративним позовом [PERSON] мав відповідь відповідача про результати розгляду його звернення, однак не був згоден з такими результатами та вважав таку відповідь необґрунтованою, тому і звернувся до суду. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження в суді бездіяльності Зміївського відділу поліції ГУ НП України в Харківській області та часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного надання відповіді щодо результатів розгляду звернення само по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Що стосується вимоги про відшкодування майнової шкоди в розмірі 50 грн, суд зазначає, що фактично позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, пов`язаних з придбанням паперу та скерування листів до суду, однак доказів таких судових витрат позивачем не надано. Також відсутні і передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для відшкодування судових витрат. З врахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed