Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

12 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що\~у період з 27 червня 1974 року по 03 лютого 1999 року він працював у ВАТ «Содовий завод». Заборгованість\~ по заробітній платі становить 1 567 грн. 77 коп. Оскільки підприємство не здійснило виплату по\~ теперішній час, вважає, що\~ необхідно стягнути\~з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 1 567 грн. 77 коп.,\~ середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з лютого 1999 року по день постановлення судом рішення по справі, та компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати\~ за період з березня 1999 року по березень 2016 року у розмірі 12\~047 грн. 38 коп. Слід зазначити, що при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі, судом не було порушено правил визначення юрисдикції щодо вирішення вказаної цивільної справи. Так, правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року зазначає, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Аналогічну думку містить інформаційний лист судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у разі банкрутства боржника від 07 травня 2013 року №709/0/4-13, у якому зазначено, що справи про банкрутство боржника порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод», будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника ВАТ «Содовий завод», позов визнав частково. У своїй заяві, зокрема, зазначив, що позов [PERSON] до ВАТ «Содовий завод» визнає лише в частині стягнення фактичної заборгованості по заробітній платі. Відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства, внаслідок чого, ВАТ «Содовий завод» не має можливості визнати позовні вимоги окрім суми основної заборгованості із заробітної плати, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури була нарахована за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з таких встановлених у судовому засіданні обставин та відповідних їм норм чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, [PERSON] працював у ВАТ «Содовий завод» на посаді майстра зміни ділянки ТФК цеху фосфорних продуктів, у період з 27 червня 1974 року по 03 лютого 1999 року (а.с. 5). Згідно із довідкою ВАТ «Содовий завод» № 01-23/139 від 23 березня 2016 року, заборгованість відповідача перед позивачем заробітній платі станом на 01 березня 2016 року становить 1\~567 грн. 77 коп. Період виникнення заборгованості квітень 1998 року лютий 1999 рік. (а.с. 6). Відповідно довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/139а від 23 березня 2016 року, нарахована заробітна плата в листопаді 1998 року становить 103 грн. 40 коп., у жовтні 1998 року 154 грн. 66 коп. Фактично відпрацьованих годин у листопаді 1998 року 91,2 год., у жовтні 1998 року 136,8 год. Середній заробіток за два останні місяці роботи складає 129 грн. 03 коп. (а.с. 7). Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні [PERSON] між сторонами по справі був відсутній спір про розміри належних позивачці сум. Враховуючи наведені дані та визнання\~ відповідачем суми заборгованості по заробітній платі, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 1 567 грн. 77 коп., оскільки саме ця сума була зазначена відповідачем у Довідці\~ № 01-23/139 від 23 березня 2016 року.\~ Суд приймає до уваги вказану довідку щодо розміру заборгованості по заробітній платі, оскільки в ній прямо вказана сума, яка підлягає до сплати позивачу. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати\~ з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03 січня 2001 року порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, яка ухвалою Господарського суду Донецької області від 11 вересня 2012 року продовжена до 27 січня 2013 року Станом на 28 грудня 2015 року зазначена справа про банкрутство відповідача не розглянута по суті. З матеріалів справи видно, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП\~ України підстав. Відповідно частини шостої статті 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII Оплата праці вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка повязана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобовязаний перевірити, то у відповідності до\~ рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду\~ щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. У відповідності до\~ положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у відповідності до якого, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В звязку із цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день його звернення до суду із вказаним позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за час затримки розрахунку з 03 лютого 1999 року по день ухвалення рішення підлягає до виплати. В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Судом встановлено, що [PERSON] звільнений з підприємства\~ 03 лютого 1999 року. День звільнення позивача, відповідно положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем її роботи, що визнається відповідачем. Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню середній заробіток за період з 03 лютого 1999 року по 20 травня 2016 року - день винесення рішення судом, виходячи з таких розрахунків. Згідно із довідкою ВАТ «Содовий завод» № 01-23/139 від 23 березня 2016 року, заборгованість відповідача перед позивачем заробітній платі станом на 01 березня 2016 року становить 1\~567 грн. 77 коп. Період виникнення заборгованості квітень 1998 року лютий 1999 рік. Відповідно довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/139а від 23 березня 2016 року, нарахована заробітна плата в листопаді 1998 року становить 103 грн. 40 коп., у жовтні 1998 року 154 грн. 66 коп.; Фактично відпрацьованих годин у листопаді 1998 року 91,2 год., у жовтні 1998 року 136,8 год.; Середній заробіток за два останні місяці роботи складає 129 грн. 03 коп. (а.с. 7). Таким чином, середньоденний заробіток за два останніх місці роботи листопад-жовтень 1998 року становить: (103 грн. 40 коп. + 154 грн. 66 коп.):( 91,2 год. + 136,8 год.) = 1 грн. 10 коп./год. Х 8 год. = 8 грн. 80 коп. на день. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 1999 року по 20 травня 2016 року включно складає: 8 грн. 80 коп. Х ((22 дн.+ 21 дн.):2(середня кількість робочих днів за два останніх місяці роботи) Х 12 міс. (середня кількість робочих днів у році) Х 17 роки + (21,5 дн. Х 3 міс.)+16 дн.) = 8 грн. 80 коп. Х 4466,5 (кількість днів затримки розрахунку з 03 лютого 1999 року по 20 травня 2016 року (день винесення судового рішення) включно) = 39 270 грн. 00 коп. Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у звязку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України. Стосовно позовних вимог про стягнення індексації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, то суд приходить до висновку, що ця вимога не підлягає до задоволення. Згідно із 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами п. 22. Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону (108/95-ВР) в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" (1282-12) і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 (663-98-п) (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні. Суду не надано відомостей щодо несвоєчасного виконання рішення суду стосовно виплати заробітної плати позивачеві, у разі наявності яких, присуджена сума заробітної плати підлягала б індексації, тим паче, що із вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати позивач звертається до суду в даному позові. Разом з тим, розясненнями п. 22 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд зазначає, що позивач в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі щодо заявлення клопотань про витребування доказів у справі, а тому суд позбавлений можливості\~ в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України в межах своєї компетенції здійснити процесуальні дії щодо сприяння реалізації права сторони на можливість проведення відповідних процесуальних дій щодо отримання\~ доказів по справі. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, оскільки суд позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір компенсації, у звязку із недоведеністю обставин, які повинні бути враховані при стягненні компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати. Також, згідно із вимогами ст.4 ЗУ Про судовий збір , за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше пяти розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). У звязку із викладеним, суд приходить до висновку, що з відповідача у дохід держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі\~ 551 грн. 20 коп., що є пропорційним до задоволеної частини вимог позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial