Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

16 жовтня 2019 року позивач\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 вересня 2006 року, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2019 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу в них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач хоч і зареєстрований за однією адресою з нею, однак проживає там не постійно. Після припинення шлюбу відповідач істотно зменшив суми коштів, які виділяв раніше на утримання дітей. Належний рівень фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини самотужки вона не може забезпечити, оскільки не працює в зв`язку з доглядом за дитиною. Відповідач в даний час працює інженером регіональної служби підтримки в Волинській області управління координації регіональних підрозділів департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць державного підприємства «Інформаційні судові системи» Заробітня плата відповідача за останніх 6 місяців становила 107\~048,42 грн. Зважаючи на те, що відповідач є батьком спільних з позивачем дітей, працездатний, має нормальний стан здоров`я, він за законом зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання. З огляду на наведене позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 50% частки всіх доходів відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимога позивача про стягнення з нього аліментів є необґрунтованою та безпідставною, оскільки він не ухилявся від виконання обов`язків щодо утримання дітей. Вказує, що він виконує свій батьківський обов`язок щодо утримання дітей, постійно надавав і продовжує надавати кошти на утримання дітей. Вважає, що розмір аліментів, які просить стягувати позивач на утримання дітей є значно завищеним, оскільки будь - яких значних додаткових витрат, крім харчування, одягу на дітей, вони як батьки не несуть. Крім того, вказує, що сім`я проживає у квартирі, яка придбана за кредитні кошти та він щомісячно сплачує в банк по 7526 грн. на погашення кредиту, також оплачує комунальні послуги за квартиру. де проживають його діти, витрати по телебаченню,сплачує за Інтернет, тощо в розмірі по 2500 грн. щомісячно. Зазначає, що на його утриманні перебуває непрацездатна мати, 1939 року народження, яка перенесла інсульт і на даний час потребує постійної сторонньої допомоги, а також додаткового матеріального забезпечення. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням тієї обставини, що він вважає, що відсутній предмет спору, оскільки бере участь в утриманні спільних дітей, просить у задоволенні позову відмовити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві, також просив стягнути на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень. Відповідач в судове засідання не з`явився, заявою від 10 січня 2020 року просить розгляд справи проводити за його відсутності. Позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.6,7). Також встановлено, що позивач та відповідач проживають окремо, [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні матері [PERSON] , відповідач своїх обов`язків утримувати неповнолітніх дітей виконує не в повному обсязі. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ ч. 2\~ст. 182 СК України,\~мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із\~Законом України\~«Про державний\~бюджет на\~2019\~рік» з\~01\~липня 2019\~року розмір\~прожиткового мінімуму\~для дітей\~віком до\~6\~років становить\~1699\~гривень, з\~1\~грудня -\~1779\~гривень;для дітей віком від 6 до 18 років становить 2118 гривень, з 1 грудня 2019 року 2218\~гривень.Згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить -\~1779\~гривень;для дітей віком від 6 до 18 років становить 2218 гривень. Положеннями\~ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»\~поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання дитини, гарантії забезпечення належного рівня її розвитку, незалежно від того чи перебувають батьки у зареєстрованому шлюбі, проживають разом чи окремо від дитини, мінімальний розмір на утримання дитини встановлені законодавством України. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей є обґрунтованими та такими, що базуються на нормах чинного сімейного законодавства України. Одночасно, ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач офіційно працює, має регулярний дохід, згідно довідки державної судової адміністрації від 11.10.2019 року, заробітна плата [PERSON] за останні шість місяців становить 107048,42 гривень, а відтак, як того вимагає ст. 183 СК України повинен сплачувати аліменти у частці від його заробітку. Також встановлено, що [PERSON] в добровільному порядку надає допомогу позивачу на утримання дітей, однак не регулярно. Покликання відповідача у відзиві на ту обставину, що діти перебувають на його утриманні,суд до уваги не приймає, оскільки дані обставини спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Зокрема, судом встановлено, що саме позивач володіє інформацією щодо щомісячних витрат на дітей та їх потреб на навчання, харчування, лікування. А тому, суд прийшов до висновку, що діти перебувають на утриманні матері. Суд враховує аргументи відповідача про те, що він також несе витрати матеріального характеру на утримання непрацездатної матері, але такі обставини не звільняють його від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей в розмірі, необхідному для їх гармонійного розвитку та не спростовують обов`язку відповідача як батька [PERSON] та [PERSON] , щодо утримання його неповнолітніх дітей. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дітей, а саме в розмірі 1/3 частки всіх його видів заробітку ( доходу) щомісячно, які підлягають стягненню починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дітьми повноліття. На думку\~суду такий\~розмір аліментів\~буде достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дітей,\~їх фізичного\~розвитку,\~підтримки життєдіяльності\~на достатньому\~рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітніх дітей. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до часткового задоволення із урахуванням наступного. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За умовами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2019 року між адвокатом Богачуком Ярославом Олександровичем та позивачем по справі [PERSON] був укладений договір про надання послуг професійної правничої допомоги, за умовами якого адвокат Богачук Я.О. на умовах платності зобов`язався надавати [PERSON] правову допомогу у цивільній справі про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до квитанції № ПН1297970 від 17 грудня 2019 року, позивач сплатила адвокату за послуги професійної правничої допомоги у розмірі 3 000 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем та її представником надано суду акт приймання-передачі послуг за договором про надання послуг професійної правничої допомоги від 19.09.2019 року, з якого вбачається, що адвокатом за вказаним договором були виконані такі послуги: надання письмових та усних консультацій, роз`яснень, складання процесуальних та інших документів, збір інформації, документів та їх аналітична обробка, отримання від третіх осіб будь-яких відомостей про справу та клієнта, здійснення представництва інтересів клієнта в суді. Розмір витрат на оплату послуг адвоката за вказаний об`єм робіт складає 3\~000 гривень. Надані представником позивача документи відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката у даній справі. Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, а також і з урахуванням тієї обставини, що позовні вимоги задоволено частково,суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. Згідно положень ч.6\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1\~ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 840, 80\~грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial