Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач в особі АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення, й зобов`язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що АТ «Альфа-Банк» відповідно до рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» від 20.03.2019 року, індексний номер 46058197, набув права приватної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору від 29.09.2007 року, укладеного між АКБ «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у порядку забезпечення виконання Кредитного договору від 25.09.2007 року, укладеного між АКБ «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] про отримання кредитних коштів в сумі 45 000 доларів 00 центів США зі строком повернення до 25.09.2017 року. Оскільки треті особи не виконали умов кредитного та іпотечного договорів позивач скористався правом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте, набувши права власності на квартиру [ADDRESS] , позивачем встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані та проживають треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із чим позивач 23.05.2019 року звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проте 23.05.2019 року отримав відмову відповідача у поданих ним заявах у зв`яку із тим, що заявником не надано рішення суду про позбавлення вказаних осіб права власності на житлове приміщення, про виселення, про визнання осіб безвісно відсутніми або оголошення померлими у відповідності до підстав, визначених статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У зв`язі із чим просить визнати протиправним та скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про відмову у знятті з реєстрації третіх осіб та зобов`зазати відповідача вчинити дії щодо зняття з реєстрації третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог (а.с. 90), просив їх задовольнити, посилаючись на положення ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», вважаючи, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та члені їх сімей. Виселення проводится в порядку, встановленому законом. Вважає, що АТ «Альфа-Банк» звертаючись до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надав всі необхідні документи про право власності на квартиру, а тому у відповідача не було правових підстав для відмови у задоволенні поданих позивачем заяв. В судовому засіданні представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Матюшенко О.М., діюча на підставі довіреності від 12.01.2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на правомірність дій відповідача за наслідками розгляду поданих позивачем заяв про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивачем не було надано рішення суду про позбавлення вказаних осіб права власності на житлове приміщення, про виселення, про визнання осіб безвісно відсутніми або оголошення померлими у відповідності до підстав, визначених статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що слугували б підствою для зняття таких осіб з реєстрації місця проживання. Відповідачем Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією надано відзив на позов від 28 лютого 2020 року, у якому, зважаючи на зазначені підстави, такий відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач діяв у межах чинного закону, яким визначені чіткі підстави для зняття з реєстрації місця проживання особи (а.с. 69 - 72). Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11 листопада 2020 року (а.с.88), а також діючий в інтересах третьої особи [PERSON] на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11 листопада 2020 року (а.с. 87), позовні вимоги не визнали та просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необґрунтованістю таких вимог. Відзиви на позов третіми особами до суду не надані. Решта третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомлення про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаних третіх осіб, які належним чином відомлялись судом про час та місце розгляду справи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Вислухавши пояснення третіх осіб, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у його задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням. Судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» відповідно до рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» від 20.03.2019 року, індексний номер 46058197, набув права приватної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору від 29.09.2007 року (а.с. 36 - 37), укладеного між АКБ «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у порядку забезпечення виконання Кредитного договору від 25.09.2007 року, укладеного між АКБ «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 45 000 доларів 00 центів США зі строком повернення до 25.09.2017 року (а.с. 6 - 7, 8 - 9). АТ «Альфа-Банк» набув від ПАТ "Дельта Банк", що є правонаступником АКБ «Тас-Комерцбанк» відповідно до договору від 15 червня 2012 року купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, й, у тому числі, по боржнику [PERSON] . Оскільки треті особи не виконали умови кредитного та іпотечного договорів позивач скористався правом звернення стягнення на предмет іпотеки. Набувши права власності на квартиру, позивачем встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку із встановленим фактом позивач 23.05.2019 року звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10 - 14). За наслідками розгляду поданих АТ «Альфа-Банк» заяв про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації прийнято рішення від 23.05.2019 року, яким відповідач відмовив у задоволенні поданих АТ «Альфа-Банк» заяв про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] обгрунтовуючи рішення тим, що заявником (АТ «Альфа-Банк») не надано рішення суду про позбавлення вказаних осіб права власності на житлове приміщення, про виселення, про визнання осіб безвісно відсутніми або оголошення померлими, тобто у відповідності до підстав, визначених статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У зв`язку із чим АТ «Альфа-Банк» просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 23 травня 2019 року про відмову у знятті з реєстрації третіх осіб та зобов`зазати відповідача вчинити дії щодо зняття з реєстрації третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Суд, дослідивши підставу, на якій ґрунтується прийняте відповідачем рішення від 23 травня 2019 року, яким Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відмовив у задоволенні поданих АТ «Альфа-Банк» заяв про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вважає, що така відмова (рішення) ґрунтується на положенні статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та є законною. Так, відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки АТ «Альфа-Банк» не надав до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, відповідач на законних підставах відмовив позивачу у поданих ним заявах про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за таких підстав позов задоленню не підлягає. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). За відсутності наданих позивачем належних та допустимих доказів та за необгрутнованістю, позов задоволенню не підлягає. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні, обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, й судовий збір покласти на позивача, як такого, у задоволенні позову якого суд відмовив. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На діставі вищевикладеного, ст. 16 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: dismissed