Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

07 жовтня 2020 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська від позивача надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних позовних вимог: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Покровської районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на право тимчасового виїзду за межі України дитини без супроводу та згоди батька, в якій позивач просить суд надати дозвіл на право тимчасового виїзду за межі території України строком на 1 (один) місяць, в період часу з 01.10.2021 року по 01.01.2022 рік, дитини [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 вересня 2007 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , було зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені з 2011 року, а 24 квітня 2012 року за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб був розірваний. Після припинення шлюбних відносин відповідач переїхав жити до м. Дніпро, залишивши позивача з сином. Син мешкає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , фактично між сторонами визначено, що син живе із позивачем. Позивач працює провідним інспектором у Широківському районному секторі ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, тому графік її відпусток перепадає на осінньо-зимовий період, коли в України кліматичні умови не дозволяють відпочивати на морі, що в свою чергу, засмучує сина, тому вона хоче виїхати за межі України до Турції, Єгипту з метою відпочинку та оздоровлення дитини. Маючи намір розширити кругозір сина і реалізувати його мрію щодо поїздки за межі України, позивач звернулась до відповідача, щоб він надав такий дозвіл, однак він відмовив, нічим цього не аргументуючи. Відповідач всіляко перешкоджає отримати дозвіл та виїхати позивачеві з дитиною за кордон. Рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради було надано дозвіл позивачеві на виїзд за кордон з сином, проте це рішення було оскаржено відповідачем. Хоча суд відмовив у задоволенні вимог відповідача, позивач не змогла скористатись даним рішенням, адже строк його тривалості становив один рік, а судовий процес тривав довше. Також відповідач звертався із позовною заявою про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини до суду, в якому йому було відмовлено. З огляду на те, що відпочинок за кордоном сприятиме зміцненню здоров`я дитини, її фізичному та моральному розвитку, а не надання згоди батьком дитини, відповідачем [PERSON] , на виїзд сина [PERSON] за кордон суперечить інтересам дитини, позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими. Позивач також зазначає, що ніякого наміру залишитися на постійне місце проживання за кордоном, чи залишити дитину вона не має, а тимчасові короткострокові виїзди за межі України сина з його матір`ю відповідатиме інтересам дитини, сприятиме його фізичному, духовному, інтелектуальному та культурному розвитку та жодним чином не призведе до порушення прав відповідача. 06 листопада 2020 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що позивачем не було доведено доцільність поїзди за межі кордону України їх малолітнього сина [PERSON] , тим більше за умови поширення вірусу COVID-19 та його категоричної незгоди у цьому питанні. Відповідач заперечує обставини, викладені у позовній заяві, зазначає, що позивач налаштовує сина проти нього, не дає йому достатнього часу для спілкування з сином, що зумовило його подати позов до суду і йому було розширено час на спілкування з дитино. На думку відповідача, позивач хоче виїхати на постійне місце проживання за кордон з їх сином, що позбавить відповідача можливості бачити сина і піклуватися про нього. Відповідач зазначає, що він бажає утримувати свою дитину, піклуватись про неї проводити з нею час, а вивезення дитини за кордон порушить його конституційне право на батьківство та піклування про сина, встановлений час та порядок спілкування з ним. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні, а також пояснив, що під час пандемії не бачить можливості та необхідності у задоволенні позовних вимог, при його категоричній незгоді. Представник третьої особи у судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 07.10.2020 року подано позовну заяву (а.с. 2-6). 21.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 31). 06.11.2020 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 36-38). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 76). Під час розгляду справи судом заслухано позивача та її представника, відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 27 січня 2021 року проголошену вступну та резолютивну частину рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що 22 вересня 2007 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис за № 890 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2012 року (а.с. 44). Від шлюбних відносин позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серії [NUMBER] від 09 серпня 2018 року (актовий запис 1567 від 23 грудня 2009 року) (а.с. 41). Позивачем заявлено вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їх дитини з метою оздоровлення та відпочинку у її супроводі та без нотаріально посвідченої згоди на це батька. При вирішенні даної справи, суд виходить насамперед із забезпечення найкращих інтересів дитини, які мають першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Як передбачено частинами 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Судом було встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради від 21 листопада 2018 року № 484, підтверджено місце проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] для її тимчасового виїзду за межі України (а.с. 14). Відповідно до п.3 вказане рішення набирає чинності 05 грудня 2018 року та діє протягом одного року. На даний час, вказане рішення втратило чинність Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2020 по справі № 212/9176/18 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, Орган опіки та піклування Виконкому Покровської районної в місті ради про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини (а.с. 16-20). Дане рішення суду набрало законної сили 31.08.2020 року і ніким не оскаржувалось. При розгляді даної справи Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було встановлено, що рішення виконкому Покровської районної у місті ради, яким фактично було надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон матері [PERSON] з сином [PERSON] без супроводу чи згоди другого із батьків, було визнано таким, що відповідає інтересам дитини та не порушує законних прав батька - [PERSON] (а.с. 18). Таким чином, даним судом було встановлено, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] разом з його матір`ю [PERSON] без згоди батька [PERSON] відповідає інтересам дитини та не порушує законних прав батька. Крім того, суду надано Висновок виконкому Покровської районної в місті ради, як органу опіки та піклування, за № 7/01-29/3980 від 17.11.2020 року, з якого вбачається, що виконком Покровської районної в місті ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (а.с. 72). З вказаного висновку також вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мати відповідально ставиться до виховання сина, спілкується з вчителями, виконує їх рекомендації. Також у висновку зазначено, що малолітній [PERSON] бажає та мріє побувати за кордоном, йому цікаво узнати як в інших країнах живуть люди, подивитися історичні міста. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 вказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу положень вказаних нормативно-правових актів, судом здійснено висновок, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. За відсутності нотаріально посвідченої згоди другого із батьків, вирішення питання про надання згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон належить зокрема і до компетенції суду. Заявляючи позовні вимоги, позивач вказала конкретний період часу перебування дитини за кордоном у її супроводі, проте вона не зазначила країну (країни) перебування дитини за межами території України. За таких обставин, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної країни перебування дитини за межами України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Судом було встановлено, що позивач має на меті тимчасовий виїзд за межі України з сином до країн Турції та Єгипту з метою оздоровлення та відпочинку, що відповідає інтересам дитини. Тому суд, виходячи із якнайкращих інтересів малолітнього сина сторін, вважає за доцільне та необхідне надати дозвіл на виїзд дитини за кордон саме до Арабської Республіки Єгипет та Турецької Республіки. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон у супроводі матері [PERSON] та без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти зміцненню здоров`я дитини, її фізичному та моральному розвитку. Судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України для тимчасового перебування. Відповідачем, у свою чергу, не було надано суду належних та допустимих доказів, не наведено у судовому засіданні переконливих аргументів, що підтверджують заявлені ним заперечення. Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що позивач має наміри покинути Україну разом з сином для постійного проживання за її межами, адже вони ґрунтуються лише на припущеннях. Крім того, позивачем було підтверджено факт наявності стійких соціальних зв`язків в місті Кривому Розі, що може свідчити про відсутність наміру позивача виїхати з сином за кордон на постійне місце проживання. Зокрема цей факт знайшов підтвердження у наданій суду характеристиці на позивача з місця роботи - Широківського районного сектору Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуації у Дніпропетровській області (а.с. 23). Також судом було встановлено, що згідно Довідки про реєстрацію місця проживання малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , де постійно мешкає разом з матір`ю (а.с. 12). Також суд критично оцінює твердження відповідача про те, що вивезення дитини за кордон порушить його конституційне право на батьківство та піклування про сина, встановлений час та порядок спілкування з ним. Як зазначає Верховний Суд у своїй Постанові від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17 положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пандемія коронавірусної інфекції «COVID-19» сама по собі не є підставою для відмови у позові, оскільки можливість поїздки за кордон у певний час регулюється рішеннями Кабінету Міністрів України та урядами інших держав, а не судом. Виходячи із вищезазначеного, короткострокова поїздка за кордон у супроводі матері, з якою він постійно проживає, піде тільки на користь їх сину та жодним чином не порушить і не позбавить законних батьківських прав відповідача. Ненадання згоди відповідачем на тимчасовий виїзд дитини за кордон перебуває лише в його інтересах, проте суперечать інтересам дитини. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи якнайкращі інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних позовних вимог: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Покровської районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на право тимчасового виїзду за межі України дитини без супроводу та згоди батька - підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial