Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі позивач), діючи через свого представника Кіріченка Романа Анатолійовича звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 21.02.2013 року у розмірі 12767,33 грн., з яких 132,94 грн. - тіло кредиту, 5798,21 грн. - заборгованість з процентів, 5798,21 грн. - пені, 500 грн. штрафу (фіксована складова), 584, 16 грн. - процентна складова. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до вказаного договору відповідач отримав від позивача можливість використання коштів в кредит, шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 5000 на платіжну карту, який змінювався згідно з п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у результаті чого виникла прострочена заборгованість. Відповідачем на позовну заяву поданий відзив, в якому він просить застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог. Також заперечує право позивача в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за кредитом, в тому числі застосовувати подвійну процентну ставку щодо простроченої заборгованості. Відповідач заявляє, що положення п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими позивач має право змінювати в односторонньому порядку процентну ставку - нікчемним, не погоджується з нарахуванням пені та штрафів. На відзив позивачем надана відповідь, в якій позивач заперечує щодо застосування строків позовної давності, при цьому звертає увагу на особливість кредитного договору - згідно з його умовами позичальник не має погашати заборгованість визначеними щомісячними платежами, натомість самостійно визначає суму погашення - мінімального щомісячного платежу, який залежить від розміру використаного кредитного ліміту. Зазначає, що за таких умов договору перебіг строку позовної давності має обчислюватися з дня закінчення кредитування, який збігається з днем закінчення дії платіжної картки, при цьому посилається н правову позицію в Ухвалах Верховного суду України № 6-14цс14 від 19.03.2014 року та № 6-61цс14 від 18.06.2014 року. Звертає увагу на те, що строк кредитування (строк дії платіжної картки) закінчується в 2022 році. У відзиві обґрунтовує правомірність зміни процентної ставки, посилаючись на те, що договір містить процедуру внесення змін до договору щодо зміни процентної ставки, а не право зміни процентної ставки в односторонньому порядку, висловлює свою думку про правомірність одночасного застосування штрафів та пені як різних видів неустойки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав викладені в відзиві доводи, звернув увагу суду на те, що проценти мали нараховуватися виходячи з незмінності процентної ставки, попросив застосувати строк позовної давності до вимог, які заявлені - кредиту та процентів та штрафних санкцій. За клопотанням представника відповідача ухвалою від 21 листопада 2018 року суд витребував у позивача обгрунтований та детальний (помісячний) розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.02.2013 року, укладений між Публічним акціонерним товаристовом "ПриватБанк" та позивачем із зазначенням формул розрахунків відповідних сум заборгованості, з урахуванням незмінності процентної ставки укладеної на час укладення договору. Листом від 07.12.2018 року № 445122-ВБ позивач повідомив суд про відмову надати детальний розрахунок боргу виходячи з незмінності процентної ставки, посилаючись на відсутність можливості проведення перерахунку з технічних причин - через неможливість внесення змін до програмного комплексу банку, який здійснює розрахунок боргу в автоматичному режимі. Разом з тим суду надані виписки з картрахунків та надані пояснення з формул розрахунку штрафів, пені, в яких позивач роз'яснює, що на заборгованість за процентами з 01.04.2014 року нараховуються за формулою: N*M/365*(2 або1) *Y N - заборгованість за кредитом, як включає тіло кредиту+нараховані відсотки +санкції M - процентна ставка Y - кількість днів, за які здійснюються нарахування. 2 або 1 - коефіцієнти, 2 - в разі несвоєчасного виконання зобов'язання У судове засідання представник позивача не з'явився при цьому звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги він підтримує повністю. Вирішуючи справу, суд виходить з наступного: Встановлено, 21.02.2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір шляхом подання останньою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку і встановлення кредитного ліміту у розмірі 5000 грн. зі сплатою 30% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості (а.с.7-8). Кредитний ліміт встановлений на картку [NUMBER]. Крім кредитної картки позивач отримав картки [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], на яких кредитні ліміти не встановлювалися (а.с.69 ). При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та Правил надання банківських послуг (далі Умови), що визначають умови укладеного сторонами договору, Банк видає Клієнту картку, її вид визначається в пам'ятці Клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання картки, вказана в заяві. Подавши відповідну заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами складає укладений між нею та позивачем кредитний договір. З наданої позивачем виписки по картрахунку [NUMBER] вбачається, що протягом періоду часу 23.07.2013 по 22.08.2013 року відповідач скористалася кредитним лімітом по карті для купівлі товарів в магазинах на загальну суму 899,88 грн. (а.с.98,123). Будь-яких інших операцій по карті [NUMBER], на якій встановлювався кредитний ліміт, відповідачем не здійснювалося. Натомість, як вбачається з виписок з банківського рахунку, здійснювалися операції по інших картках, на які кредитні ліміти не встановлювалися (а.с.99-102, 128-136). Згідно з п. 1.1.163 договору овердрафтом є короткостроковий кредит, який банк надає клієнту у разі, коли сума операцій з платіжною карткою перевищую суму залишку коштів на його рахунку. Згідно п. 2.1.1.12.4., 2.1.1.12.5., термін повернення Овердрафту в повному обсязі - протягом 30 днів з моменту виникнення Овердрафту. Згідно з п. 2.1.1.12.7 договору за користування Кредитом і несанкціонованим овердрафтом по Преміальним карткам (Platinum, МСWorld Black Edition, МСWorld Elite іVISA Infinite) Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік. Отже, заборгованості, що обліковується на картрахунках [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] суд вважає овердрафтом. Згідно з приписом абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. До такого висновку, зокрема, дійшла Велика Палата Верховного суду в справі № 444/9519/12 в постанові від 22.06.2018 року (п. 53-54 Постанови). Оскільки правила кредитування за овердрафтом відмінні від правил кредитування за кредитним лімітом (зокрема овердрафт, на відміну від картки з встановленим кредитним лімітом - короткостроковий кредит строком погашення до 30 днів з дня виникнення овердрафту, отже проценти за овердрафтом нараховуються лише протягом 30-деного строку кредитування), суд, розглядаючи вимоги позивача, обмежується дослідженням заборгованості, що виникла з кредитною карткою [NUMBER] з встановленим кредитним лімітом. Зважаючи на відмову відповідача надати детальний розрахунок боргу, суд роз'яснює, що банк не позбавлений права звернутися до суду за стягненням заборгованості за овердрафтом, що виникла по іншим карткам відповідача, надавши належні розрахунки боргу по кожній з платіжних карток, на яких виникла заборгованість, з врахуванням особливостей овердрафту - визначеного строку кредитування 30 днів. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності до заборгованості з кредиту (картка з встановленим кредитним лімітом [NUMBER]), суд виходить з наступного: Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з виписки по картрахунку судом встановлено, що станом на 22.08.2013 року за кредитною карткою виникла заборгованість в сумі 899,88 грн. внаслідок користування карткою для купівлі продуктів. 31.10.2013 року нарахований штраф за прострочку. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч.5 ст.261 ЦК). Отже, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує пояснення позивача щодо особливостей цього договору - згідно з його умовами визначений лише мінімальний обов'язків щомісячний платіж в сумі 7% від суми заборгованості (з 02.02.2014 року - 5% від суми заборгованості). Отже, суд доходить висновку, що згідно з умовами договору заборгованість може бути погашена позичальником у будь-який час в повному обсязі, договір не встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок повернути борг частинами. За таких обставин перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у позивача виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з виписки за картрахунком з встановленим кредитним лімітом [NUMBER], за цією карткою погашення заборгованості не здійснювалося. Суд вважає, що оскільки договором визначений лише мінімальний щомісячний платіж, який не є фіксованим і залежить від розміру заборгованості за кредитом, натомість договором не встановлені окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок повернути борг частинами, право пред'явити вимогу про повернення всієї суми кредиту виникло у позивача згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 1,5 ст. 261 ЦК України відразу після несплати чергового обов'язкового мінімального платежу, передбаченого договором. Отже, з врахуванням того, що після 22.08.2013 року відповідач зобов'язання не виконував, суд доходить висновку, що строк позовної давності слід обчислювати з 31.10.2014 року (дата несплати обов'язкового платежу на погашення кредиту, що потягнуло за собою нарахування штрафу за прострочення виконання зобов'язання в сумі 100 грн., (підтверджується випискою по картрахунку рахунку [NUMBER] з встановленим кредитним лімітом ( а.с.99 ). Таким чином, звернувшись до суду лише 30.08.2018 року, позивач пропустив строк позовної давності щодо заборгованості з тілу кредиту, який минув 31.10.2017 року. При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про те, що строк позовної давності слід обчислювати з дати закінчення дії платіжної картки (дати погодженого строку кредитування), оскільки це суперечить ст. 261 ЦК України. Встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, не має значення для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором (роз'яснення п. 62 Постанови Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, в якій Верховний суд відступив від правових позиції Верховного суду України, наведеного позивачем у відзиві на позов ). Згідно з ч. 1. ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Отже, суд доходить висновку, що в позові в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту (заявлена сума 132,94 грн..) слід відмовити внаслідок пропущення позивачем строку позовної давності. Стосовно вимоги про стягнення процентів суд дійшов до наступних висновків: Як вбачається з наданого позивачем розрахунку боргу, тарифів, відповіді на відзив, при укладанні договору діяла процентна ставка - 30 % річних. В подальшому процентна ставка за кредитом неодноразово змінювалася: з 01.09.2014 р. - 34,80%, З 01.04.2015 - 43,20%. Також з відповіді на відзив вбачається, що починаючи з 01.04.2014 р. на внутрішнього наказу № СП -2014 - 6635230 від 02 квітня 2014 р позивач став нараховувати проценти не лише на тіло кредиту, але і на проценти, штрафні санкції, в тому числі за подвійною ставкою в разі прострочення заборгованості за формулою: N*M/365*(2 або1) *Y N - заборгованість за кредитом, як включає тіло кредиту+нараховані відсотки +санкції M - процентна ставка Y - кількість днів, за які здійснюються нарахування. 2 або 1 - коефіцієнти, 2 - в разі несвоєчасного виконання зобов'язання на прострочену заборгованість. Вирішуючи питання про достовірність наданого позивачем розрахунку процентів та правомірність підвищення процентної ставки, зміни бази нарахування процентів, суд виходить з наступного: Згідно з ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що ознакою встановлення в договорі змінюваної процентної ставки є наявність умов та порядку зміни ставки. Змінювана процентна ставка застосовується в залежності від зміни індексів, які мають ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів (індекс інфляції, облікова ставка НБУ тощо) та визначається за формулою, яка дозволяє точно визначити її розмір за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Суд дійшов висновку, що в укладеному між позивачем та відповідачкою кредитному договорі встановлено фіксовану процентну ставку, оскільки в договорі не передбачено умов і порядку зміни ставки в залежності від зміни певних умов (індексів). Суд виходить з того, що згідно з частиною 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідна правова позиція була наведена Верховним судом України, що викладена в Постанові в справі № 6-1374 цс 17 від 11 жовтня 2017 р. Аналізуючи умови договору, суд вважає, що в п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил йдеться про право банку змінювати в односторонньому порядку тарифи (в тому числі процентну ставку), та встановлюється обов'язок клієнта у разі незгоди з зміненими тарифами звернутися до банківської установи з заявою про розірвання договору та погасити заборгованість в повному обсязі (п. 1.1.2.4 Умов та Правил). При цьому виходить з наступного: згідно з ст. 654 ЦК України зміна договору вичиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною( ч. 1 ст.642 ЦК України ). Отже, зі змісту зазначених правових норм вбачається, що зміна кредитного договору щодо зміни процентної ставки має здійснюватися в письмовій формі, тобто має відбуватися шляхом надіслання зацікавленою стороною відповідної пропозиції (оферти) в письмовій формі, зміни набирають чинності з моменту акцепту пропозиції позичальником, що також має здійснюватися в письмовій формі. До прийняття пропозиції або в разі її відхилення діють попередні умови договору. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що п. 1.1.3.2.3, п. 1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг не містять правил щодо направлення та прийняття сторонами пропозиції про зміну тарифів, в тому числі процентної ставки (ознайомитися з зміненою процентною ставкою позичальник може лише в виписці банку на умовах, визначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та Правил, щодо отримання якої встановлений обов'язок позичальника відповідно до п. 1.1.2.3 Умов та правил). Натомість містить правило, згідно з яким позичальник не має права відхилити змінену в односторонньому порядку банком процентну ставку, в разі незгоди з зміною процентної ставки має право лише на розірвання договору з повною сплатою боргу. Змінена процентна ставка починає діяти відразу з моменту прийняття відповідного рішення банком, незалежно від волі та волевиявлення позичальника. Отже, суд доходить до висновку, що п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг містить правило зміни тарифів банком в односторонньому порядку, тому є нікчемним в частині зміни в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на зазначене, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості, що виникла внаслідок одностороннього підвищення позивачем процентної ставки за кредитом, в тому числі застосування подвійної процентної ставки, та зміни формули нарахування процентів - нарахування не лише на тіло кредиту, але й на проценти та штрафні санкції, як такі, що виникли за нікчемним правочином. Вирішуючи, яка сума процентів підлягає стягненню в мажах строку позовної давності, суд виходить з наступного: Суд вважає, що проценти на суму боргу мають бути нараховані в межах строку кредитування, до збігу строку позовної давності щодо заборгованості за кредитом. Позов зв'ялений 30.08.2018 року, відповідачем зроблена заява про застосування строку позовної давності. Строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту минув 31.10.2017 року. Отже, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню проценти, нараховані в межах строку кредитування який обмежується строком позовної давності для повернення кредиту - з 30.08.2015 по 31.10.2017 р. При цьому базою для обчислення процентів є заявлений позивачем борг за кредитом. При цьому суд виходить з наступного: Сума процентів, яка підлягає стягненню, становить: 425/365*30,%*132,94= 46,06 грн. Розглядаючи вимоги про стягнення штрафів та пені, суди виходить з наступного: згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, не підлягають стягненню суми нарахованої неустойки (штрафів, пені) в тому числі ті, які нараховані в межах строку спеціальної позовної давності до звернення до суду. Окрім того, суд вважає розрахунок пені та штрафів - недостовірними. При цьому погоджується з доводами представника відповідача про неможливість одночасного стягнення штрафів та пені. Згідно з ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник має сплатити кредитору у разі порушення зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення (ч. 3 ст. 549 ЦК країни). З врахуванням того, що згідно з ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне і те ж саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, є порушенням положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Правові висновки про незаконність нарахування одночасно штрафів та пені як одного виду цивільно-правової відповідальності містяться в Постанові Верховного суду України від 21 жовтня 2015 р. в справі № 6-2003 цс15, яка ухвалена за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Судові витрати згідно з ст. 141 ЦПК України слід розподілити пропорційно задоволеним позовним вимогам. Судові витрати, що підлягають стягненню з відповідача становить: 1762*46,06/ 12767,33 = 6,37 грн. На підставі викладено

Outcome: partial