Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

17 червня 2021 року до суду позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та відповідачем, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 25.04.2015 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 25; - визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 908 грн та 908 грн, за надання юридичної допомоги у розмірі 1400 грн. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що 25 квітня 2015 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області. Від шлюбу мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Вказувала, що на протязі сімейного життя відповідач влаштовував сварки, погрожував їй, не займався вихованням дитини. Зазначила, що з лютого 2020 року шлюбні відносини припинені, спільного господарства не ведуть, сім`я існує формально, тому збереження шлюбу та подальше спільне життя неможливе та суперечить їх інтересам. В позові також вказувала, що після припинення сімейно-шлюбних відносин син проживає з нею. В даний час виникла необхідність визначити місце проживання дитини. Визначення місця проживання сина разом з позивачкою відповідає інтересам сина. Зазначила, що вона має постійне місце роботи, стабільний самостійний дохід, а тому може створити необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Зазначила, що відповідач, батько дитини, з самого народження сином не цікавився, вихованням не займався, у нього відсутні батьківські почуття, відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та дбати про його розвиток. Вказувала, що жодних перешкод у спілкуванні відповідача із своїм сином будь-ким не здійснювалося. Відповідач за власним бажанням не цікавиться життям своєї дитини та матеріальної допомоги не надає. Позивачка також зауважила, що стан її здоров`я, її матеріальне становище, умови проживання дозволяють утримувати сина в задовільному стані. Разом з тим, вказала, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готова зі свого боку сприяти тому, щоб дитина не була позбавлена піклування батька. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 липня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.40). Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року вказаний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.64-65). 24 вересня 2021 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви (а.с.68-78). Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2021 року продовжено розгляд справи (а.с.80-81). Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 95). В судове засідання позивачка не з`явилася, в заяві, що надійшла до суду, просила справу розглянути за її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Представник позивача адвокат Євтухова Т.Д. в судове засідання теж не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, надала заяву, у якій просила цивільну справу №542/1613/21 за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини розглядати без її участі та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник адвокат Головко І.І. в судове засідання не з`явилися. Відзиву на позов не надали. В заявах, що надійшли до суду, просять справу розглянути за їх відсутності. Відповідач позовні вимоги визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. В заяві, що надійшла до суду, просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини підтримав. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Щодо розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що 25 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 25. Після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , батьками якого відповідно до свідоцтва про народження є сторони по справі (а.с. 19). Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що подальше спільне сімейне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам обох сторін. Так, шлюбні відносини між подружжям припинено, сім`я фактично розпалася. За вказаних обставин шлюб підлягає розірванню. За правилами статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності зі статтею 113 СК України, особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачка не ставить питання про зміну прізвища на дошлюбне [PERSON] . Щодо визначення місця проживання дитини. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно з якою кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України , відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі Зоммерфельд проти Німеччини ( Sommerfeld v. Germany ) від 08 липня 2003 року, Цаунеггер проти Німеччини ( Zaunegger v. Germany ) від 03 грудня 2009 року). Згідно із статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. (стаття 153 СК України). За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена із одним з батьків, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. У відповідності до частини 1 статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008, де зазначено, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, у висновку служби у справах дітей Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 17.09.2021 №53/02-01 про визначення місця проживання дитини зазначено, що «батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Батьки дитини перебувають на етапі розлучення. З метою визначення місця проживання малолітньої дитини після розлучення батьків службою у справах дітей Новосанжарської селищної ради, як представником органу опіки та піклування, було проведено обстеження умов проживання дитини, індивідуальні бесіди з дитиною та з кожним із батьків. Встановлено, що сім`я зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Сім`ю гр. [PERSON] було комісійно відвідано за місцем реєстрації 29.07.2021 року з метою обстеження умов проживання та з`ясування фактів, викладених у позовній заяві. (Акт обстеження додається). Згідно результатів обстеження, житловий будинок належить батькові дитини - [PERSON] , загальною площею 63 кв.м, з газовим опаленням, централізованим електро- та водопостачанням, складається з 4-х кімнат, санітарно-гігієнічні умови добрі. Кухня облаштована, у ванній кімнаті проводиться ремонт. Сім`я достатньо забезпечена необхідними меблями, посудом, постільною білизною, сучасною побутовою технікою, сезонним одягом та взуттям, продуктами харчування, тощо. Хлопчик має окрему, добре облаштовану кімнату, яка є комфортною для проживання, ігор, тощо. За таких обставин мама дитини достатньо забезпечує умови для проживання, навчання, розвитку свого сина. При спілкуванні хлопчик виявляє більшу прихильність до мами, розповідає про спільно проведений час, ігри з мамою, про підготовку до школи. Розповідає, що з татом бачився давно. Дитина контактна, щира, відверта. В матеріалах справи знаходяться відомості про заробітну плату [PERSON] , довідка з дошкільного закладу, який відвідувала дитина. При спілкуванні мама хлопчика вбачає необхідність юридичного врегулювання питання про місце проживання сина і бажає, щоб саме на її утриманні він перебував. Батько хлопчика не заперечує проти встановлення місця проживання сина з матір`ю. Батькам [PERSON] було роз`яснено норми чинного законодавства щодо участі у вихованні, утриманні, розвитку дитини батьками, які проживають окремо, та про недопущення маніпулювання дитиною у власних інтересах. Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статей 160, 161 Сімейного кодексу України, беручи до уваги задовільні умови проживання і розвитку дитини, офіційне працевлаштування і стабільний дохід [PERSON] , врахувавши думку малолітньої дитини та її батьків, та у зв`язку з необхідністю юридичного врегулювання питання про місце проживання дитини при розлученні батьків, служба у справах дітей Новосанжарської селищної ради вважає за доцільне визначити місце, проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його матір`ю [PERSON] .» /а.с. 60-61/ Водночас, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України , Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, в зазначеній статті вказано, що якнайкращі інтереси дитини мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України , заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Стаття 8 Конвенції про права дитини, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі Йогансен проти Норвегії від 07 серпня 1996 року, § 78). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі Хант проти України зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Олсон проти Швеції (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно до частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Аналіз наведених норм а також практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини як органом опіки та піклування, так і судом повинно відбуватися не інакше, як за умов наявності між батьками спору щодо цього питання. З наведеного слідує, що під час розгляду відповідної справи в суді встановленню підлягає обставина щодо існування спору між сторонами у питанні з ким з них буде проживати спільна дитина. Судом встановлено, що в обгрунтування позовної вимоги про визначення місця проживання дитини позивачкою у позовній заяві зазначено, що між нею та відповідачем виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з чим загострились особисті відносини між ними, що не дає можливості вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини. Між тим, доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано. Позовна заява не містить викладу обставин щодо наявності спору між сторонами у питанні визначення місця проживання сина. Надані до позовної заяви докази- довідка про реєстрацію місця проживання, характеристики на [PERSON] , довідки про розмір її доходів та довідка про працевлаштування позивачки, а так само і довідка про відвідування сином [PERSON] закладу дошкільної освіти ( а.с. 17-26) не підтверджують факт існування спору між сторонами щодо питання визначення місця проживання спільного сина. З наданого висновку служби у справах дітей Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області вбачається, що служба у справах дітей дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, у тому числі, у зв`язку з необхідністю юридичного врегулювання питання про місце проживання дитини при розлученні батьків. При цьому, у самому висновку зазначено, що батько дитини- відповідач [PERSON] не заперечував проти визначення місця проживання сина з матір`ю. Водночас, будь-яких даних про існування між батьками спору у питанні визначення місця проживання дитини висновок служби у справах дітей не містить. Разом з тим, в матеріалах даної справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази в їх сукупності щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, притягнення його за це до відповідальності в порядку, встановленому законом, відсутності у відповідача самостійного доходу, зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки відповідача, а також незадовільних умов проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Надання згоди відповідачемна визначення місця проживання дитини з матір`ю саме по собі свідчить про відсутність спору між сторонами як такого. Разом з тим, відповідно до довідки №769/11-12 від 02.07.2021, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 39). Водночас, згідно із договором купівлі-продажу, відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою, [ADDRESS] . За змістом позовних вимог, [PERSON] просила визначити місце проживання її сина разом із нею за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою місця реєстрації відповідача [PERSON] у домоволодінні, власником якого він є. При цьому, зі змісту позовної заяви та доданих доказів не вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачці у спілкуванні із спільним сином [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає спору у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, а позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На переконання суду, вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини за умов відсутності спору між сторонами не відповідає інтересам дитини, порушує принципи рівності прав батьків в їх участі у вихованні дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка [PERSON] , як на підстави для задоволення позову, в частині визначення місця проживання дитини, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з позивачкою не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрат зі сплати судового збору при зверненні до суду з позовом в розмірі 908,00 гривень. Поряд з цим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 1 400,00 грн. Судом встановлено, що на обгрунтування цієї вимоги позивачкою надано до суду договір №404 про надання юридичних (адвокатських послуг) та розрахунок виконаних робіт по наданню правової допомоги по цивільній справі про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, де зазначено що вартість однієї години роботи адвоката становить 700 грн. Згідно із даним розрахунком, надання консультації, пошук та вивчення законодавчих та нормативно- правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики складає 1 годину роботи адвоката, а також 1 годину становить складання позовної заяви. Положеннями ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин 2 та 3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/13071/19. Враховуючи наведене, оскільки позовні вимоги задоволено частково, відповідач не надав до суду заперечень щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги позивача в цій частині та вважає за необхідне стягнути витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 700,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial