Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до СКП «Сяйво» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 04.01.2013 року позивача було призначено директором СКП «Сяйво». Наказом по підприємству № 19 від 14.11.2014 року позивача було звільнено з роботи, однак не проведено виплату заробітної плати. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 23.11.2015 року, задоволено позов [PERSON] до Сільськогосподарського комунального підприємства «Сяйво» про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на день звільнення в сумі 14 130 грн 85 коп. Повний розрахунок з позивачем проведено відповідачем лише 15.12.2015 року. Позивач вважає неправомірною затримку у виплаті йому заробітної плати, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача 28 674 грн 72 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» позивач просить стягнути з відповідача 6 283 грн 13 коп. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати. Крім того, вказує на те, що протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі, гідності, знущанням, ігноруванням прав, порушенні нормальних життєвих звязків, порушення стосунків з оточуючими, погіршення стану здоровя, захворюванні серцево-судинної системи. Таку шкоду позивач оцінює 20 000 грн 00 коп. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що позивач був звільнений з роботи за п.1-1 ст.41 КЗпП України, тобто грубим порушенням законодавства про працю, в тому рахунку і безпідставною невиплатою заробітної плати працівникам. Наразі триває кримінальне провадження по обвинуваченню позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Отже, оскільки невиплата заробітної плати позивачу виникла не з вини відповідача підстави для задоволення позову відсутні. Також зазначив, що при звільненні позивача з роботи на підприємстві були відсутні бухгалтерські документи, що унеможливлювало здійснити розрахунок його заробітної плати. Крім того, відповідач не погодився з розрахунком компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що розпорядженням № 2 т.в.о. сільського голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] позивача призначено директором СКП «Сяйво» на контрактній основі з 04.01.2013 року строком на 5 років. Розпорядженням т.в.о. сільського голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] № 132-к від 14.11.2014 року позивача звільнено з посади директора СКП «Сяйво». При звільнені з посади позивачу не було виплачено заробітну плату. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.10.2015 року у справі № 539/2412/15-ц стягнуто з СКП «Сяйво» на користь позивача заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення у розмірі 14 130 грн 85 коп. На виконання цього рішення суду в листопаді 2015 року позивачу виплачено 2 959 грн 74 коп., остаточний розрахунок проведено 15.12.2015 року в сумі 11 171 грн 11 коп.. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. (Правова позиція ВС України, викладена в постанові від 04.02.2015 року) Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 14.11.2014 року по 15.12.2015 року. За розрахунком суду вказана сума складає 35 647 грн 34 коп. (271 (кількість робочих днів за час невиплати) х 131,54 (середньоденна заробітна плата, яка розрахована за формулою (2 959 грн 74 коп. + 2 959 грн 74 коп.) / 45) = 35 647 грн 34 коп.). Однак сума заявлених позовних вимог складає 28 097 грн 02 коп. (позивач самостійно вирахував суму податків та страхових внесків), а тому, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, підлягає задоволенню саме заявлена позивачем вимога. Доводи відповідача щодо порушення позивачем законодавства щодо виплати заробітної плати працівникам підприємства, за час його роботи керівником підприємства, є необґрунтованими, оскільки не стосуються суті спору, який є предметом цієї справи. Доводи відповідача щодо відсутності бухгалтерських документів на час звільнення позивача, що унеможливлювало здійснення з ним розрахунку, спростовуються письмовими доказами наявними у справі. Що стосується вимог про стягнення з відповідача 6 289 грн 13 коп. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає наступне. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (п.4 Порядку). Сума компенсації за невиплачену заборгованість по заробітній платі розраховується за формулою: приріст індексу споживчих цін помножений на суму невиплаченого доходу поділений на 100. Відповідно до правової позиції ВС України, викладеної в постанові від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14 основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. В постанові від 21.05.2104 року у справі № 6-43цс14 ВС України зазначив, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення. З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати за рішенням суду є обґрунтованими. При цьому суд погоджується з правильністю проведеного позивачем розрахунку компенсації втрати частини доходів, у звязку з порушенням термінів їх виплати. Позивачем були використані індекси споживчих цін, оприлюднені Державним комітетом статистики України. Загалом за період з грудня 2014 року по жовтень 2015 року цей індекс склав 43,7 %, та 2 % в листопаді 2015 року Шляхом перемноження отриманого індексу споживчих цін за період заборгованості на суму нарахованого, але не виплаченого доходу, загальна сума компенсації втрати частини доходу за грудень 2014 року - жовтень 2015 року склала 6 175 грн 18 коп. За листопад вказана сума склала 113 грн 95 коп. Всього 6 289 грн 13 коп. Крім того, відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. На підставі ст.237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності). Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. (з подальшими змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (п.7 постанови). Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 20 000 грн 00 коп. моральної шкоди, позивач вказує на те, що така шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями, внаслідок порушення законних прав, приниження честі, гідності, знущання, ігнорування прав, ненадання відомостей щодо розміру заборгованості, моральними переживаннями, ушкодження здоровя, порушення нормальних життєвих завязків, порушення стосунків з оточуючими. Разом із тим, позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що несвоєчасна невиплата йому заробітної плати призвело до таких наслідків, як порушення нормальних життєвих завязків, порушення стосунків з оточуючими. Не підтверджено позивачем і факту знущання. Дії відповідача щодо ненадання відомостей щодо розміру заборгованості взагалі не є предметом розгляду цієї справи. При цьому позивач не довів причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та його захворювання серцево-судинної системи. Разом із тим, суд погоджується з доводами позивача, що протиправна поведінка відповідача викликала у нього моральні переживання, позбавила його можливості тривалий час використовувати зароблені кошти для власних потреб, спонукала його до пошуку шляхів відновлення своїх порушених прав, змінила його звичайний життєвий уклад. Враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3 000 грн 00 коп. моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам. При цьому суд враховує розяснення викладені в постанові пленуму ВССУ РЦКС від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно яких вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Outcome: partial