Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

У червні 2020 року Державне підприємство «Укркомунобслуговування» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа - Міністерство розвитку громад та територій України (далі - третя особа), у якому просило суд визнати недійсним контракт №14 від 22.04.2016 року, укладений між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON] . Позивач свої вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.04.2016 року №174 К/ОС «Про призначення на посаду директора підприємства «Укркомунобслуговування» [PERSON] з 23.04.2016 року призначено на посаду директора підприємства «Укркомунобслуговування» на умовах контракту терміном з 23.04.2016 року по 22.04.2017 року включно. 22.04.2016 року між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального обслуговування України та відповідачем було укладено контракт №14 від 22.04.2016 року. Розділом 3 Контракту передбачені умови матеріального забезпечення директора, а саме згідно п. 3.1 за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених директору посадового окладу у розмірі - 19 347,12 грн. і фактично відпрацьованого часу. Також, розділом 3 Контракту передбачена можливість отримання директором підприємства доплат до посадового окладу. Наказом від 04.05.2016 року №42/3-к/тр «Про встановлення посадових окладів працівників ДП «Укркомунобслуговування», згідно контракту І, відповідачу встановлено розмір посадового окладу директора підприємства у сумі - 19 347,12 грн. Згідно даних розрахункових відомостей за період з травня 2016 року по квітень 2017 року включно відповідачу нараховувалась заробітна плата з розрахунку, що оклад становить - 19 347,12 грн. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 20.04.2017 №134 К/ОС «Про звільнення з посади директора Державного підприємства «Укркомунобслуговування» [PERSON]» припинено дію контракту від 22.04.2016 №14 та 21 квітня 2017 року звільнено відповідача з посади директора ДП «Укркомунобслуговування» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. На виконання абзацу другого п.10.3 Статуту підприємства, у травні 2017 року на підприємстві був проведений, серед інших, аудит розрахунків по заробітній платі з працівниками за період з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2017 року. На адресу підприємства з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на відповідний запит надійшла належним чином завірена копія Контракту №14 від 22.04.2016. У розділі 3 Контракту ІІ визначені умови матеріального забезпечення директора, а розмір посадового окладу Директора передбачено як 12 898,00 грн. Також розмір посадового окладу у розмірі - 12 898,08 грн. підтверджується наданим Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства на адресу підприємства «Розрахунком посадового окладу директора Державного підприємства «Укркомунобслуговування». Саме цей розмір посадового окладу Директора підприємства був підставою для складання та внесення даних до фінансового плану ДП «Укркомунобслуговування», які направлялися до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Облікові дані стосовно фонду оплати праці директора Підприємства у розмірі - 17 100,00 грн., зазначені у фінансових планах на 2016-2017 роки, містять середньомісячні витрати на оплату праці директора, до складу яких, окрім посадового окладу працівника входять, різного роду доплати та надбавки. Таким чином, за період перебування на посаді директора підприємства відповідачем до бухгалтерії для обрахування своєї робітної плати надано копію контракту в першому варіанті з невірно вказаною сумою посадового окладу директора в розмірі - 19 347,12 грн., не зважаючи на те, що відповідно до розрахунку посадового окладу директора станом на 23.04.2016р. та екземпляру контракту, який знаходився в матеріалах особової справи [PERSON] у відділі кадрів визначено зовсім інший розмір посадового окладу - 12 898,00 грн. На думку позивача, Контракт І не є волевиявленням Міністерства розвитку громад та території України, та не відповідає його дійсній волі, оскільки у Міністерства розвитку громад та території України є дійсний Контракт II з відповідачем, який відповідає його волі. Крім того, Контракт І не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки Міністерство розвитку громад та території України, а також позивач бажали настання наслідку, за яким посадовий оклад директора встановлено у розмірі 12 898,00 грн. (як це відображено в Контракті II). Тому, на підставі ч.3, ч.5 ст.203 та ч.3 ст.215 ЦК України, представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі та визнати недійсним контракт №14 від 22.04.2016 року (Контракт І). У відзиві на позовну заяву зазначено, що оспорюваний позивачем контракт не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину, про підтверджено практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.06.2020 р. по справі №389/1782/17, від 20.11.2019 р. по справі №295/8991/17, від 22.05.2019 р. по справі №757/49315/16-ц. Крім того, підставам позову існування двох контрактів із різними посадовими окладами директора, яким вже було надано правову оцінку при розгляді інших справ. Позивачем у тексті позову не зазначено, жодної з передбаченої ст.ст.203, 215 ЦК України підстав, з яким чинне законодавство пов`язує можливість визнати правочин недійсним, як і не зазначено жодної із підстав встановленої ст.ст.9,16 КЗпП України, відповідно до яких умови трудового та/або колективного договору можуть бути визнані недійсними. Позивачем не долучено до позову жодних належних, допустимих доказів в підтвердження наявності у діях [PERSON] складу цивільного правопорушення та/або вини, натомість доказування не може ґрунтуватись на припущенні. Крім того, стороною відповідача вказано, що позовна заява була подана зі значним пропуском строків позовної давності (4 роки). За таких обставин, на думку [PERSON] , слід відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні під час розгляду справи по суті і надання вступного слова представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Зазначив, що наведені стороною відповідача заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, не можуть слугувати підставою для відмови у позові. У вказане судове засідання представники позивача не з`явились без поважних причин, хоча про дату і час були повідомлені належним чином, але подали до суду 08.06.2021 року додаткові пояснення, де просили позов задовольнити у повному обсязі, заяв відмови від позову не подавали. Відповідач та його представник у попередніх засіданнях заперечували проти задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованість та пропуском строків позовної давності. Вказали, що даний позовом поданий з метою затягування розгляду справи про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник третьої особи у попередніх судових засіданнях просив задовольнити позов у повному обсязі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З врахуванням наведених обставин та того, що представники позивача наполягали на вирішенні справи по суті і в попередніх засідання надавали вступне слово, суд вважає за можливе провести розгляд справи сьогодні і закінчити її розгляд із винесення судового рішення у цьому судовому засіданні. Ухвалою суду від 03.07.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 03.02.2021 року до матеріалів справи долучено пояснення, відзив, заяву про застосування строків позовної давності, а також докази, надані представником позивача. Протокольною ухвалою суду від 08.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення відповідача та представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 квітня 2016 року №174 К/ОС [PERSON] з 23 квітня 2016 року призначено на посаду директора підприємства «Укркомунобслуговування» на умовах контракту терміном з 23 квітня 2016 року по 22 квітня 2017 року включно (т.1 а.с. 13). 22 квітня 2016 року між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та відповідачем було укладено контракт № 14 від 22 квітня 2016 року. Наказом ДП «Укркомунобслуговування» №39-к/тр від 22.04.2016 року [PERSON] призначено на посаду директора, який приступив до своїх обов`язків. Наказом від 04 травня 2016 року №42/3-к/тр відповідачу встановлено розмір посадового окладу директора підприємства у сумі 19 347,12 грн. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 20 квітня 2017 року №134 К/ОС припинено дію контракту від 22 квітня 2016 року №14, укладеного між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та відповідачем, 21 квітня 2017 року звільнено відповідача з посади директора ДП «Укркомунобслуговування» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, у справі №761/36197/17 за позовом Державного підприємства «Укркомунобслуговування» до [PERSON] , треті особи: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, ТОВ «Аудиторська фірма «Блискор Гарант» про стягнення збитків. Вказаним рішенням відмовлено ДП «Укркомунобслуговування» у задоволенні позову. Підставою відмови слугувало те, що відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконних дій відповідача за період нарахування йому заробітної плати, крім того, контракт № 14 від 22 квітня 2016 року, який був підставою для нарахування заробітної плати, незаконним не визнавався. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, як встановлено під час розгляду справи №761/11237/20 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Укркомунобслуговування» про стягнення нарахованих, але не виплачених коштів при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON] , як з директором підприємства, що є у державній власності, 22.04.2016 було укладено контракт №14. Згідно п. 3.1 розділу 3 Контракту, яким прописані умови матеріального забезпечення директора, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених директору: а) посадового окладу у розмірі - 19 347,12 грн. і фактично відпрацьованого часу. Наказом від 04.05.2016 року №42/3-к/тр «Про встановлення посадових окладів працівників ДП «Укркомунобслуговування», згідно контракту №14 від 22.04.2016 [PERSON] встановлено розмір посадового окладу директора підприємства у сумі - 19 347,12 грн. Згідно наявних у матеріалах справи розрахункових відомостей за період з травня 2016 року по квітень 2017 року [PERSON] нараховувалася заробітна плата згідно посадового окладу директора підприємства, розмір якого складав - 19 347,12 грн. Із контракту №14 від 22.04.2016, наданого [PERSON] у розпорядження суду вбачається, що останній містить підписи віце - прем`єр - міністра України - міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України Зубка Г.Г. та директора ДП «Укркомунобслуговування» [PERSON], скріплений печатками Міністерства та Підприємства. Ідентичний за формою та змістом є контракт №14 від 22.04.2016, наданий Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Єдиною розбіжністю у вказаних примірниках контракту є відомості, внесені до підпункту а) пункту 3.1 розділу 3 Контракту про розмір посадового окладу і фактично відпрацьованого часу. У примірнику, наданому позивачем такий оклад зазначений у розмірі - 19 347,12 грн., а у примірнику наданому Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України оклад зазначено у розмірі - 12 898,08 грн. Як на підставу для задоволення даного позову, посилаючись на норми ч. 3, ч. 5 ст. 203 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, представник ДП «Укркомунобслуговування» вказував, що оскаржуваний контракт із визначенням посадового окладу у сумі 19 347,12 грн. (Контракт І) не є волевиявленням Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та не відповідає його дійсній волі, оскільки у Міністерства є дійсний Контракт II з [PERSON] із визначенням посадового окладу у сумі 12 898,08 грн., який відповідає його волі. Крім того, Контракт І не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки Міністерство, а також позивач бажали настання наслідку, за яким посадовий оклад директора встановлено у розмірі 12 898,00 грн. (як це відображено в Контракті II). Згідно з п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Як передбачено ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч.1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 9 КЗпП України визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Підприємство може матеріально заохочувати працівників медичних, дитячих, культурно-освітніх, учбових і спортивних закладів, організацій громадського харчування і організацій, що обслуговують трудовий колектив і не входять до його складу. Згідно ст.22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як передбачено ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/8991/17 дійшов наступних висновків. Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15. При цьому, посилання сторони відповідача на висновок Верховного Суду, що викладено у постанові від 01 червня 2020 року у справі № 389/1782/17, як на підставу для відмови у задоволенні даного позову, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, суд не вбачає за доцільне надавати відповідь кожному аргументу сторони позивача, оскільки підстави для задоволення позову та застосування приписів ч. 3, ч. 5 ст. 203 та ч. 3 ст. 215 ЦК України відсутні. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим доказам, беручи до уваги, ту обставину, що між сторонами у даній справі виникли трудові правовідносини, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення контракту саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, оспорюваний контракт не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо заяви відповідача про засування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За вимогами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18). Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті, заява про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, підстави стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати відсутні. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed