Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

13 лютого 2019 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки. В обґрунтування позову, Дніпровська міська рада зазначає, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 позовні вимоги [PERSON] задоволені та визнано за нею право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, номер запису про право власності 11242648. 26.10.2015 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Володимирівною, [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 311,3 кв.м., загальною площею 564,9 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] зареєстроване в реєстрі за номером 11755836. 27.10.2015 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Володимирівною, [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 311,3 кв.м., загальною площею 564,9 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] зареєстроване в реєстрі за номером 11773339. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено: заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 скасовано та призначено цивільну справу № 202/6506/15-ц до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2018 справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. За даними Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS], в інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м.Дніпропетровська не виявлено записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними та юридичними особами. Отже, [PERSON] не набула право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна - житловий будинок розташований за зазначеною вище адресою та не мала права розпорядження ним. За викладених обставин виникає необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці нерухомого майна, а саме житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, аі, а2, аЗ, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року у справі відкрито провадження, підготовче судове засідання призначено на 20 березня 2019 року (а.с. 34-35). Представником Відповідача [PERSON] у встановлений судом строк надано суду відзив на позовну заяву (а.с. 106-111) та окреме клопотання (а.с.137-139) в яких прохає застосувати строк позовної давності до позовних вимог Дніпровської міської ради та відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, оскільки Дніпровській міській раді було відомо про заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2015, а з позовною заявою міська рада звернулася лише в лютому 2019 року, окрім того, у відзиві також зазначає, що в момент вчинення правочину щодо купівлі продажу 1/2 частини будинку, його сторонами були додержані вимоги ч. 2-6 ст. 203 ЦК України, такий правочин є законним і відсутні підстави для визнання його недійсним, окрім того, позивачем не надано жодного належного, достовірного і допустимого доказу, який би підтверджував, що земельна ділянка, на якій побудовано житловий будинок [ADDRESS] взагалі належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності. Представником Дніпровської міської ради 24.10.2019 року до суду надано «заперечення», які за своєю суттю є відповіддю на відзив, в яких остання зазначала про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог (а.с.160-164). Відповідачі не з`явились в судове засідання без поважних причин; належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідачі [PERSON] , [PERSON] не подали відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв`язку з ненаданням відповідачами [PERSON] , [PERSON] відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилися; письмових заяв чи клопотань до суду не надавали, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши відзив відповідача [PERSON] та його заяву про застосування строків позовної давності, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також в судовому засіданні встановлено, що зазначена земельна ділянка не видавалася відповідачу [PERSON] під будівництво, право власності чи користування на неї також не надавались, зокрема, згідно даних Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, що викладені у листі № 4/11-2019 від 20.09.2018 року, за адресою: [ADDRESS] , в інформаційній (автоматизованій) підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м.Дніпропетровська не виявлено записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними та юридичними особами (а.с.22). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , територіальної громади міста Дніпровської міської ради про визнання права власності та стягнення боргу задоволено частково та визнано за нею право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101, номер запису про право власності 11242648 (а.с.20). Також, судом встановлено, що 26.10.2015 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Володимирівною, [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 311,3 кв.м., загальною площею 564,9 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] зареєстроване в реєстрі за номером 11755836 (а.с.23-24). Окрім того, 27.10.2015 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Володимирівною, [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 311,3 кв.м., загальною площею 564,9 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованими в [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] зареєстроване в реєстрі за номером 11773339 (а.с.25-26). Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці відповідно. Також судом встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21.02.2017 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 скасовано та призначено цивільну справу № 202/6506/15-ц до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2018 справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2018 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (а.с.13-18). При цьому, як вбачається із заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.08.2015 та не спростовано відповідачами, предметом позову [PERSON] , окрім визнання права власності, було також стягнення боргу з відповідачів за договором будівельного підряду у зв`язку з невиконанням його умов, зокрема, неоформленням правовстановлюючих документів на самовільно побудований будинок, тобто, на момент прийняття зазначеного заочного рішення судом першої інстанції стосовно визнання права власності на нерухоме майно, будинок не був введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відсутні, нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, документи на право власності або користування якою також відсутні. За таких обставин, наявні ознаки порушення ст. ст. 124, 125, 126 Земельного кодексу України та обставини, визначені ст.376 ЦК України, а саме: користування земельною ділянкою без належним чином оформлених документів та здійснення самочинного будівництва; [PERSON] не ввела самочинно побудований об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 19.09.2018 у справі 61-33701св18. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки, особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України у [PERSON] не виникло право власності на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а отже й право на його відчуження [PERSON] та [PERSON] також не виникло. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ, суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Згідно з нормами ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), №522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18) та №522/2110/15-ц (провадження №14-247цс18) ВП ВС погодилася з висновком ВСУ, висловленим у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-251цс15 про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно частини 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене, виходячи з положень статті 215 ЦК України, факту незаконного вибуття земельної ділянки з комунальної власності, на якій самочинно побудовано нерухоме майно, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.10.2015, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р.№4722; та в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 27.10.2015, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною та зареєстрований в реєстрі серія та номер: р.№4737 Крім того, суд вважає за необхідне задовольнити і вимоги позивача в частині скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідачів на нерухоме майно - житлову будівлю, оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачами у власність нерухомого майна, внаслідок того, що правова підстава, на основі якої відповідачі набули право власності на самочинне будівництво, наразі відпала у зв`язку зі скасуванням заочного рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на майно, яке в подальшому і було відчужено нею відповідачам 2 та 3 по справі. Зокрема підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на житловий будинок літ.А-2, загальною площею 564,9 кв.м. та житловою площею 311,3 кв.м., з ганками літ. а, а1, а2, а3, а4, а5, будинком охорони літ. Б, навісом літ. В, спорудами №1-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] : за [PERSON] , номер запису про право власності 11242648 від 11.09.2015 внесений державним реєстратором Василенко Благовістом Володимировичем, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 729036312101; на 1/2 за [PERSON] , номер запису про право власності 11755836 від 26.10.2015 внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною; на 1/2 за [PERSON] , номер запису про право власності 11773339 від 27.10.2015 внесений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною. Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку, суд враховує наступне. Встановлено, що Відповідач [PERSON] на день розгляду справи не є власником (як в розумінні титульного власника так і в якості фактичного володільця) приміщення та земельної ділянки, розташованих на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , а тому вона не може привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого житлового будинку. Окрім того, відповідно до норм Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 року № 559 «Про містобудівний кадастр» саме на Дніпровську міську раду Законом покладено повноваження щодо виявлення самочинного будівництва та вжиття заходів з усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом (притягнення до відповідальності забудовника за порушення у сфері містобудування та у сфері земельних відносин, приведення земельної ділянки до стану, в якому вона знаходилася до моменту забудови шляхом знесення цього будівництва, тощо). А тому саме після вчинення всіх цих дій та інших дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) знести самочинно побудовані споруди міська рада має право звернутися до суду за захистом свої прав. Доказів вичерпання Дніпровською міською радою передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом - суду надано не було. Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, при цьому, за змістом статті 177 ЦК об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16). Враховуючи, що самочинно побудований будинок є саме житловим тобто є житлом осіб, але позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо кола останніх, та з виходячи з аналізу практики Європейського суду з прав людини, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України") приводять суд до висновку про передчасність вимог про зобов`язання знести самочинно побудований житловий будинок, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Дніпровської міської ради підлягають частковому задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. У відповідності зі статтями 256, 257, частиною 1 статті 260 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За правилами, встановленими частиною 1 статті 254 ЦК, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Частиною 1 статті 261 ЦК визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин 3, 4 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно п.11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що за даними департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради, що викладені у листі № 2/2-131 від 18.10.2019 Дніпровська міська рада отримала копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 по справі № 202/6506/15-ц лише 06.02.2017 (а.с.164,165), тобто саме з цієї дати Дніпровська міська рада дізналася про порушення її прав, окрім того, як вбачається зі змісту зазначеного судового рішення представник третьої особи, а саме територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з`явився, отже про факт винесення заочного рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська у справі № 202/6506/15-ц від 10.08.2015 та його зміст, Дніпровська міська рада знати не могла. Таким чином, суд приходить до висновку, що за спірними правовідносинами позовна давність не закінчилася, а підстави для задоволення заяви представника відповідача [PERSON] - відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені частково (три вимоги з чотирьох), то з відповідачів на користь Дніпровської міської ради слід стягнути судовий збір у розмірі 5763,00 грн., а саме по 1921,00 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial