Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

06.10.2015 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем - [PERSON] та зміну черговості одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] помер співмешканець позивача [PERSON] - [PERSON], з яким вона проживала однією сім'єю з 1993 року у [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, в зв'язку з недоведеністю факту її проживання однією сім'єю разом з померлим [PERSON] не менше п'яти років до часу відкриття спадщини та в зв'язку з наявністю спадкоємців першої черги. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім'єю разом із померлим [PERSON] з 1993 року по [INFO], тобто до часу відкриття спадщини та визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, які мають право на спадкування, враховуючи ч. 2 ст. 1259 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю. Позивач пояснила, що починаючи з 1993 року вона спільно проживала з померлим [PERSON] як чоловік і дружина, вони вели спільне господарство, а також мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. На початку 2015 року стан здоров'я померлого [PERSON], що був викликаний проблемами із серцем різко погіршився. Останнім часом він нікуди не виходив, потребував постійної сторонньої допомоги. Оскільки померлий [PERSON] відмовився від госпіталізації, позивач здійснювала постійний догляд за ним вдома, купувала ліки, готувала їжу, допомагала вставати з ліжка, бо самостійно він не міг підніматися та себе обслуговувати. Позивач тривалий час проживала зі спадкодавцем, доглядала його та постійно надавала йому допомогу, з того часу як він тяжко захворів і почав потребувати стороннього догляду. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги по суті визнали частково, погодившись з тим, що позивач дійсно проживала разом із спадкоємцем без реєстрації шлюбу. Заперечували проти того, щоб за позивачем було визнано право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, посилаючись на те, що померлий [PERSON] не знаходився перед смертю в безпорадному стані, не потребував сторонньої допомоги. Третьою особою до суду було подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1993 року позивач спільно проживала з померлим [PERSON] як чоловік і дружина, вони вели спільне господарство, а також мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. На початку 2015 року стан здоров'я померлого [PERSON], що був викликаний проблемами із серцем різко погіршився. [INFO] співмешканець позивача [PERSON] - [PERSON] помер, у [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина, в склад якої входить житловий будинок [ADDRESS], який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право спадщину за заповітом, виданим 26 травня 1998 року державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Котенок Т.В. та земельна ділянка площею 0,0560 га за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 31 серпня 2005 року. Згідно з копією спадкової справи, заведеною Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини звернулися спадкоємці першої черги - донька померлого [PERSON], а також [PERSON], як спадкоємець четвертої черги. Свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцям не видавалось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що є рідною тіткою померлого - [PERSON] та підтвердила той факт, що позивач починаючи з 1993 року разом із спадкодавцем проживала однією сім'єю, свідок часто навідувалася до них у гості, відмічала разом свята. На початку січня 2015 року стан здоров'я [PERSON] погіршився, оскільки в нього були проблеми із серцем та сечовим міхуром. За місяць до смерті, коли вона навідувала свого племінника, той не піднімався з ліжка. Догляд за ним здійснювала виключно позивач, а саме купувала ліки, готувала їжу, прала одяг, прибирала, допомагала здійснити гігієнічні процедури. ЇЇ племінник довго був лежачим хворим, навіть її син приходив до позивача та [PERSON] чергувати біля нього. Свідок [PERSON], яка протягом 20 років була сусідкою позивача та померлого, підтвердила факт родинних відносин, як чоловіка і жінки позивача та [PERSON] починаючи з 1993 року. Пояснила, що вони вели спільне господарство, порались разом на городі, мали привітні відносини один з одним. Також свідок, яка дуже часто заходила у гості до позивача підтвердила той факт, що за декілька місяців до смерті [PERSON] стало зле, в зв'язку із проблемами зі здоров'ям. Вона бачила, що дуже часто, коли вона заходила у гості до позивача, з січня 2015 року померлий вже зовсім не вставав з ліжка, коло нього завжди була позивач, яка опікувалася ним, годувала його, витрачали кошти на купівлю ліків для нього, в тому числі і позичаючи їх у третіх осіб, дуже часто позивач викликала швидку допомогу. Ні дочка, ні будь-які інші особи не піклувалися про [PERSON] Свідок [PERSON], яка є подругою позивача, підтвердила факт спільного проживання позивача та [PERSON] Оскільки вона дуже часто спілкувалась з позивачкою їй було відомо, що померлий мав проблеми із здоров'ям, декілька місяців не вставав. За місяць до смерті [PERSON] вона була в гостях у позивача, та бачила, що [PERSON] знаходився в безпорадному стані, не вставав з ліжка, а за неділю до смерті вже майже не розмовляв. Позивач же в свою чергу опікувалася померлим, здійснювала постійний догляд за ним, спілкувалася з лікарем. Свідок [PERSON], яка з 1995 року була дільничним лікарем [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що померлий мав проблеми із серцем, сечовим міхуром, але відмовлявся від госпіталізації. За консультаціями та рекомендаціями щодо лікування [PERSON] до неї зверталась тільки позивач, яка завжди переживала за стан здоров'я померлого, купувала йому ліки, піклувалася про нього. Їй відомо, що на початку 2015 року, [PERSON] стало погано, він втратив свідомість, внаслідок чого позивач викликала швидку допомогу, після чого позивач звернулась за допомогою до неї. В подальшому здійснюючи регулярний обхід мешканців на своїй дільниці, в тому числі і [PERSON] свідок бачила, що померлий знаходився в безпорадному стані, а саме не піднімався з ліжка, не міг самостійно ходити до туалету, або ходив лише за допомогою позивача. Позивач годувала [PERSON], прала його одяг, в квартирі завжди було охайно і чисто, без сторонніх запахів, не зважаючи на тяжкий стан хворого та його проблеми із сечовим міхуром. Починаючи з березня 2015 року [PERSON] повністю був лежачий, у нього були деформовані суглоби, позивач неодноразово викликала лікаря. Свідок підтвердила, що без допомоги позивача, померлий не зміг би самостійно себе обслуговувати та потребував постійного догляду. Згідно із ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 23 вказаної постанови передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У судовому засіданні було встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю не менше п'яти років, що підтверджувалося поясненнями свідків та не заперечувалось відповідачем. В своїх позовних вимогах позивач ставить питання про визнання спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю у період з 1993 року по [INFO]. Суд вважає, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, за нормами якого підлягає вирішенню спір, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі ( ч. 1 ст. 58 Коституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановити факт спільного проживання позивача і [PERSON] у період до 01.01.2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. Враховуючи, що для визнання за позивачем права на спадкування пятирічний термін охоплюється дією СК України, слід вважати, що термін проживання позивача зі спадкодавцем однією сімєю без реєстрації шлюбу має обраховуватися з 01.01.2004 року по [INFO]. Встановлення вищезазначеного факту дає позивачу право на спадкування майна померлого, як спадкоємцю четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Стаття 1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Крім того, згідно п. 5.2. листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. В п.6постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Таким чином, згідно змісту вказаної норми закону, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Судом встановлено та підтверджено показаннями свідків, в тому числі і дільничого лікаря, що померлий [PERSON] мав проблеми зі здоровьям, але відмовлявся від станціонарного лікування. Причиною смерті [PERSON], відповідно до довідки про причину смерті стала хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця. Протягом 3 місяців він знаходився в безпорадному стані, що був викликаний хворобою та похилим віком, а саме не піднімався з ліжка, не міг самостійно ходити до туалету, потребував постійної допомоги. Опікувалася та постійно знаходилась поряд з померлим [PERSON] лише позивач [PERSON] Жодні треті особи, в тому числі і відповідач не надавали допомоги померлому та не доглядали його. Крім того, після смерті [PERSON] організацією його поховання, як і отриманням довідки про причину смерті, та свідоцтва про смерть займалась також тільки позивач. При цьому, суд враховує, що поняття «тривалий час» належить до оціночних категорій і саме суд повинен визначитися з його змістом, ураховуючи конкретні обставини справи та виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості. В зв'язку з цим, суд вважає, що час протягом якого позивач опікувалась, допомагала поратись з безпорадністю померлому [PERSON], який не міг самостійно забезпечити свої потреби є тривалим. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача відносно того, що померлий був абсолютно здоровий, що підтверджується записом у трудовій книжці померлого та датою його звільнення у березні 2015 року. Як пояснила позивач у судовому засіданні і це підтвердилось показаннями свідків, померлий не ходив на роботу із початку року, в зв'язку з цим до позивача звернувся керівник підприємства, де працював померлий з проханням підписати від нього дві заяви на відпустку та на звільнення. Не бере до уваги суд і пояснення відповідача, яка пояснила, що її батько не хворів. Виходячи з пояснень позивача та свідків, відповідач взагалі дуже рідко приїжджала та відвідувала батька та допомагала йому матеріально. Таким чином, суд оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права на спадкування за законом після смерті [PERSON] разом зі спадкоємцями першої черги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦК України з відповідача на користь позвача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 974 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial