Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості разом з індексом інфляції за весь час прострочки, а також 3 % річних від суми боргу, у розмірі 370 452,88 грн., з яких: 254 685,00 грн. - сума заборгованості, 30 185,77 грн. - 3% річних, 85 582,11 грн. - індекс інфляції, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по цивільній справі № 204/557/16-ц було стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 262 485,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 22 березня 2016 року. У Чечелівському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться на примусовому виконанні ВП № 50763796 від 30.03.2016 року, яке [PERSON] не виконує, грошові кошти за виконавчим документом за весь час стягнуті лише у розмірі 7 800,00 грн. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За розрахунками позивача 3 % річних від суми боргу за 46 місяців складають 30 185,77 грн. Крім того, за розрахунками позивача інфляційні втрати за період з березня 2016 року до січня 2020 року становлять 85 582,11 грн. Зазначив також, що ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн., а також витрачено 650,00 грн. за виготовлення нотаріально посвідченої довіреності на представника, які він також просить стягнути з відповідача на користь позивача. Тому, [PERSON] вирішив звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 лютого 2013 року [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 280,00 доларів США, на підтвердження чого було написано письмову розписку від 28 лютого 2013 року. Згідно вказаної розписки [PERSON] зобов`язалася повернути вищевказану суму до 2015 року. [PERSON] свої зобов`язання виконав в повному обсязі, тобто передав [PERSON] обумовлену суму грошових коштів. Однак, [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 280,00 доларів США позивачу не повернула. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконала взятих на себе зобов`язань та не повернула суму позики, у січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по цивільній справі № 204/557/16-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 262 485,00 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 2 624,85 грн. (а.с. 7-8). Вказане рішення набрало законної сили 22 березня 2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі вказаного рішення суду Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц було видано відповідний виконавчий лист. Постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Графченко В.А. від 07 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 50763796 з виконання виконавчого листа № 204/557/16-ц, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 30 березня 2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 262 485,00 грн. (а.с. 12). З листа старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Твердохліб Н. № 203 від 31 січня 2020 року вбачається, що у відділі перебуває виконавче провадження № 50763796 щодо примусового виконання виконавчого листа № 204/557/16-ц, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 30 березня 2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 262 485,00 грн. Грошові кошти за виконавчим документом стягнуті у розмірі 7 800,00 грн., таким чином залишок суми станом на 31 січня 2020 року складає 254 685,00 грн. (а.с. 11). Отже, на теперішній час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц відповідачем в повному обсязі не виконано, заборгованість відповідача складає 254 685,00 грн. У зв`язку з цим, у червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення залишку заборгованості у розмірі 254 685,00 грн., інфляційних втрат та 3% річних. Щодо позовних вимог в частині стягнення залишку заборгованості у розмірі 254 685,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Заборгованість за договором позики від 28 лютого 2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] вже стягнута на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по цивільній справі № 204/557/16-ц, яке набрало законної сили. При цьому, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Також слід зазначити, що у випадку ухвалення рішення про стягнення заборгованості у розмірі 254 685,00 грн. це може призвести до подвійної відповідальності боржника (відповідача [PERSON] ), оскільки така заборгованість вже стягується на підставі існуючого рішення суду по цивільній справі № 204/557/16-ц та виконавче провадження № 50763796 перебуває на виконанні у Чечелівському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). У зв`язку з викладеним, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] залишку заборгованості у розмірі 254 685,00 грн. не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Разом з цим, слід також зазначити, що ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів з боржника або звернення кредитора з заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобов`язанням, передбачену ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц відповідачем в повному обсязі не виконане та заборгованість за договором позики не погашена в повному обсязі, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення нею строків виконання грошового зобов`язання. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 30 185,77 грн., однак при цьому не зазначає період, за який він просить стягнути 3% річних, а зазначає лише, що такий період складає 46 місяців. Однак, суд зазначає, що розрахунок виконаний позивачем є помилковим та не відповідає вимогам закону щодо порядку визначення розміру 3 % річних від простроченої суми заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто 7 800,00 грн. Таким чином, на теперішній час сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 254 685,00 грн. (262 485,00 грн. - 7 800,00 грн. = 254 685,00 грн.). Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, коли саме відповідачем на виконання рішення суду від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц було сплачено 7 800,00 грн., а згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи, то в даному випадку судом 3 % річних від простроченої суми заборгованості обчислюються виходячи з заборгованості відповідача у розмірі 254 685,00 грн. Щодо періоду, за який судом розраховується 3 % річних, то судом 3% річних розраховуються за період з 22 березня 2016 року (тобто з моменту набрання законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц) по 15 вересня 2020 року (тобто по день ухвалення даного рішення судом). Таким чином, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 22 березня 2016 року по 15 вересня 2020 року складають 34 278,10 грн. (254 685,00 грн. х 3% х 1639 днів прострочення / 365 = 34 278,10 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, оскільки у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 30 185,77 грн., а згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 30 185,77 грн., тобто у розмірі заявленому позивачем до стягнення, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Загальний індекс інфляції за період з 22 березня 2016 року (тобто з моменту набрання законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року по справі № 204/557/16-ц) по 31 січня 2020 року (тобто в межах заявлених позовних вимог) складає 140,48%. Таким чином, сума індексу інфляції від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту за період з 22 березня 2016 року по 31 січня 2020 року становить ((254 685,00 грн. * 140,48% / 100%) - 254 685,00 грн. = 103 096,49 грн. За таких обставин, оскільки у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 85 582,11 грн., а згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за період з 22 березня 2016 року по 31 січня 2020 року у розмірі 85 582,11 грн., тобто у розмірі заявленому позивачем до стягнення, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 % річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 115 767,88 грн. (30 185,77 грн. + 85 582,11 грн. = 115 767,88 грн.). Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, з аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Адигезалов Мехман Адалет огли (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4650, видане на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року № 126 (а.с. 16)), що підтверджується договором про надання правової допомоги від 20 лютого 2020 року, укладеним між адвокатом Адигезаловим Мехманом Адалет огли та [PERSON] (а.с. 13-15). У позовній заяві позивачем зазначено, що ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. Однак, разом з цим позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Крім того, позивачем не надано розрахунку витрат по справі, не надано актів виконаних адвокатом робіт, що позбавляє суд можливості підтвердити суму витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд зазначає, що відсутність підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаної з розглядом даної справи, а також відсутність обґрунтованого розрахунку витрат на правничу допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За таких обставин суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн., у зв`язку з чим приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Крім того, не підлягають задоволенню також і вимоги позивача про стягнення з відповідача 650,00 грн. витрачених на виготовлення нотаріально посвідченої довіреності на представника, оскільки жодних доказів того, що у зв`язку з розглядом вказаної справи позивач звертався до нотаріуса для посвідчення довіреності на представника, позивачем суду також не надано, у зв`язку з чим у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат слід відмовити. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю [PERSON] задоволені частково (на 31,25 %), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 157,68 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 610, 625 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial