Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 жовтня 2015 року її було прийнято на роботу в ДП «Тростянецький спиртовий завод» наказ №144-к від 19.10.2015р. на посаду архіваріуса. 19 листопада 2015року - звільнено у зв'язку із закінченням строку дії договору згідно наказу №195-к від 18.11.2015р., що підтверджується записами у трудовій книжці, та не виплачена заробітна плата. Також, 20.11.2015року позивача прийнято на посаду архіваріуса, наказ №196-к від 19.11.2015р. та 29.03.2016 року звільнено за угодою сторін згідно наказу №2016-03-29-1-к від 29.03.2016р. п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці, та не виплачена заробітна плата. На день звільнення з роботи, підприємством ДП «Тростянецький спиртовий завод» [PERSON] нарахована, але невиплачена заробітна плата за період 20.10.2015 року по 29.03.2016 року в сумі 10173,12грн. що підтверджується довідкою №99 від 08.06.2016р, виданою ДП «Тростянецьким спиртовим заводом», та яка залишається не виплаченою. Позивач неодноразово зверталася в усній формі до адміністрації підприємства, щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі та постійно отримувала відмову, тому дану суму заборгованості позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача. Крім того, просила суд стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку розрахунку в сумі 67442,44 грн. В подальшому [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог (а.с.46-49), згідно якої просила задовільнити ту частину позову яка стосується виплати заробітної плати в сумі 10173,12грн., задовільнити суму компенсації яка має бути обрахована із заробітку відповідно до Постанови від 08.02.1995року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, за 2 останні місяці роботи. Та оскільки, вона працювала на підприємстві по двох періодах, за які не виплатилася заробітна плата, а саме: з 20 жовтня 2015 року по 19 листопада 2015року та за період з 20.11.2015р. по 29.03.2016р., що підтверджується записами у трудовій книжці, та підприємство не розрахувалося за зазначені періоди роботи, то розрахунок сум компенсації також розраховується по двох періодах згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100. Розрахунок розміру середньоденної заробітної плати позивача за період роботи з 20.10.2015р. по 19.11.2015р. становить 152,26грн. (фактична заробітна плата за останні два місяці роботи 3501,89грн.) Станом на 30.04.2017р. кількість прострочених робочих днів становить 362 днів, в тому числі: листопад 2015р. - 7днів, грудень 2015р. - 23дні, січень 2016р - 19днів, лютий 2016р. - 21 день, березень 2016р. - 22дня, квітень 2016р. - 21день, травень 2016р. - 19днів, червень 2016р. - 20днів, липень 2016р. - 21 день, серпень 2016р. - 22дня, вересень 2016р. - 22дня, жовтень 2016р. - 20днів, листопад 2016р. - 22дня, грудень 2016р. - 22дня, січень 2017р. - 20днів, лютий 2017р. - 20днів, березень 2017р. - 22дня, квітень 2017року - 19днів (на день звернення до суду). Розрахунок розміру середньоденної заробітної плати за період роботи з 20.11.2015р. по 29.03.2016р. становить 27,13грн. (фактична заробітна плата за фактично відпрацьований час становить 1857,40грн., в тому числі у лютому 2016р. 771,79грн. та 1085,61грн. у березні 2016року, згідно даних форми ОК-5). Станом на 30.04.2017р. кількість прострочених робочих днів становить 272дні, в тому числі: березень 2016р. - 2дня, квітень 2016р. - 21 день, травень 2016р. - 19днів, червень 2016р. - 20днів, липень 2016р. - 21 день, серпень 2016р. - 22дня, вересень 2016р. - 22дня, жовтень 2016р. - 20днів, листопад 2016р. - 22дня, грудень 2016р. - 22дня, січень 2017р. - 20днів, лютий 2017р. - 20днів, березень 2017р. - 22дня, квітень 2017року - 19днів (на день звернення до суду). З врахуванням положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» на день подання позовної заяви сума середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку складає: за період роботи з 20.10.2015р. по 19.11.2015р. (листопад 2015р.7днів + грудень 2015р.23дні + січень 2016р 19днів+лютий 2016р.21день + березень 2016р.22дні +' квітень 2016р. 21день + травень 2016р. 19днів + червень 2016р. 20днів + липень 2016р. 21 день + серпень 2016р. 22дні + вересень2016р. 22дні + жовтень 2016р. 20днів + листопад 2016р. 22дні + грудень 2016р. 22дня + січень 2017р. 20днів+ лютий 2017р. 20днів + березень 2017р. 22дні + квітень 2017р. 19днів (на день звернення до суду)= 362 ро6очих днів затримки розрахунку по заробітній платі (помножено) х на 152,26 грн. (середньоденний заробіток) = 55118,12грн. (станом на 30.04.2017року). За період роботи з 20.11.2015р. по 29.03.2016р. (березень 2016р.2дні + квітень 2016р. 21 день + травень 2016р. 19днів + червень 2016р. 20днів + липень 2016р. 21 день + серпень 2016р. 22дні + вересень 2016р. 22дні + жовтень 2016р. 20днів + листопад 2016р. 22дні + грудень 2016р. 22дня + січень 2017р. 20днів+ лютий 2017р. 20днів + березень 2017р. 22дні + квітень 2017р. 19днів (на день звернення до суду) = 272робочих днів затримки розрахунку по заробітній платі (помножено) х на 27.13грн.(середньоденний заробіток) = 7379.36грн. (станом на 30.04.2017року). Отже, сума компенсації яку просить стягнути позивач становить за період роботи з 20.10.2015р. по 19.11.2015р. - 55118,12грн. та за період роботи з 20.11.2015р. по 29.03.2016р. сума компенсації становить 7379,36грн. = 62497,48грн., загальна сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з'явилися, однак позивач подала до суду заяви про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала, за обставин, викладених в позові, просила суд їх задовольнити . Представник відповідача Гулько О.В. в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити. 18.05.2017 року на адресу суду ним було подано заперечення, мотивоване тим, що ДП «Тростянецький спиртовий завод» позов визнає частково в частині заборгованості по заробітній платі в розмірі 10173,12 грн., у тому числі компенсацію за невикористану відпустку 745,00 грн. Решту позовних вимог не визнає і вважає необґрунтованими та не співмірними із заборгованістю по заробітній платі. Станом на 15 травня 2017 року відповідач перерахував визнану суму заборгованості на адресу позивача поштовим переказом ( копії платіжних документів додаються). Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідач вважає, що позивачем невірно проведений розрахунок суми компенсації та не доведено вину відповідача як того вимагає норма статті 117 КЗпП України. В обґрунтування відсутності вини ДП «Тростянецький спиртзавод» зазначив, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з значною кількістю виконавчих проваджень щодо відповідача головним державним виконавцем Репенко О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника від 15.08.2016р., вказані заходи унеможливили виконання всіх зобов'язань ДП «Тростянецький спиртзавод». Виконання зобов'язань відповідача щодо погашення заборгованості із заробітної плати стало можливим лише після розпорядження Арбітражного керуючого від 09.03.2017р. №02-01/254 «Про вжиття заходів з метою погашення заборгованості із заробітної плати», так станом на 17 травня відповідачем погашена значна сума заборгованості із заробітної плати в сумі 134093грн. 12коп. в тому числі і позивачу 10173 грн.12 коп. Також зазначив, що в позовних вимогах позивач розраховує суму компенсації за не проведений вчасно розрахунок по двох періодах. Дані вимоги не відповідають нормам ст. 31-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. На підставі даної норми потрібно вважати один період роботи позивача з 20.10.2015р. по 29.03.2016р., а накази як порядок оформлення безстрокового трудового договору з позивачем (а.с.31-33). Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серії [NUMBER], позивач [PERSON] 20.10.2015 року прийнята на посаду архіваріуса ДП «Тростянецький спиртовий завод», згідно наказу №144-к від 19.10.2015 року. 19.11.2015 року її було звільнено з даної посади у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, згідно п.2 с. 36 КЗпП України (а.с.14). 20.11.2015 року [PERSON] прийнято в ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду архіваріуса, згідно наказу №196-к від 19.11.2015 року та 29.03.2016 року звільнено за угодою сторін, згідно п.ю1 ст. 36 КЗпП України (а.с.15). За період роботи [PERSON] з 20 жовтня по 19 листопада 2015 року, з 20 листопада по 2015 року по 29 березня 2016 року останній не виплачувалась заробітна плата, яка згідно довідки по заборгованості із заробітної плати №99 від 08.06.2016 року складає - 10173,12 грн. (а.с.11). Вказана довідка є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт заборгованості по зарплаті. Ця довідка підтверджує факт того, що на час звільнення позивача з роботи мала місце заборгованість по зарплаті у розмірі 10173.12 грн. Суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовий договір може бути припинений за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Так, статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. В порушення зазначених вище норм, відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок за період його роботи з жовтень 2015 року по березень 2016 року у сумі 10173,12 грн. На момент розгляду справи по суті, судом встановлено що основний борг по заробітній платі у розмірі 10173,12 грн. позивачу [PERSON] погашено в повному обсязі. Даний факт підтверджується Списком №1, поданого до Тростянецького відділення поштового зв'язку для здійснення поштового переказу на загальну суму 23 508,22 грн., у тому числі [PERSON] на суму 10173,15 грн., печаткою відділення зв'язку смт.Тростянець, фіскальним чеком від 15.05.2017 року (а.с.35) та повідомленням УДППЗ від 15.05.2017 року про надходження поштового переказу (а.с.61). Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення заборгованості по заробітній платі позов до задоволення не підлягає. Судом також встановлено, що Ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року прийнято до розгляду заяву ДП «Тростянецький спиртовий завод» про порушення провадження у справі про банкрутство і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Даний факт також підтверджується довідкою з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство (а.с.36). Згідно ухвали Господарського суду Вінницької області від 27.09.2017 року, справа №10/47-08 за заявою боржника - Державного підприємства "Тростянецький спиртовий завод" про банкрутство перебуває на стадії процедури розпорядження майном боржника. Статтею 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що протягом дії мараторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Окрім того, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Тобто зі змісту цієї норми вбачається, що на відносини, які випливають із трудових, окремих сімейних та абсолютних правовідносин, мораторій не поширюється, тому належні суми, які законом гарантуються позивачу, підлягають виплаті. Тому, згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року N 6-159цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З роз'яснень, викладених в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року слідує, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді архіваріуса ДП «Тростянецький спиртовий завод» з 20.10.2015 року по 19.11.2015 року та з 20.11.2015 року по 29.03.2016 року. Згідно розрахунку наданого [PERSON], розмір середньоденного заробітку за період з 20.10.2015 року по 19.11.2015 року становить 152,26 грн. Кількість робочих днів за період з 20.10.2015 року по 19.11.2015 року ( станом на 30.04.2017 року , згідно розрахунку позивача), становить 362 робочі дні. Таким чином, позивач вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 20.10.2015 року по 30.04.2017 року становить 152 грн. 26 коп. * 362 робочі дні = 55 118 грн. 12 коп. Згідно розрахунку наданого [PERSON], розмір середньоденного заробітку за період з 20.11.2015 року по 29.03.2016 року становить 27,13 грн. Кількість робочих за вищевказаний період, станом на 30.04.2017 року (згідно розрахунку позивача) становить 272 робочі дні. Розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги позивачу за період з 20.11.2015 року по 30.04.2017 року становить 27 грн. 13 коп. * 272 робочі дні = 7 379 грн. 36 коп. [PERSON] вважає, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який повинен виплатити їй відповідач становить 62497,48 грн. В п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Суд не приймає до уваги розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, зробленого позивачем, як належний з огляду на наступне. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стання 23 КЗпП України встановлює, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно с. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Враховуючи визначені норми закону, вважаю, що до безперервного періоду роботи [PERSON] на посаді архіваріуса ДП «Тростянецький спиртовий завод» відноситься період роботи з 20.10.2015 року по 29.03.2016 року. Помилковим є твердження позивача, що для проведення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку необхідно прораховувати окремо кожний період роботи, а саме: з 20.10.2015 року по 30.04.2017 року та з 20.11.2015 року по 30.04.2017 року, оскільки це буде подвійним стягненням. Судом встановлено, що 15.05.2017 року відповідачем виплачено [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 10173,15 гривень. Період з якого необхідно обчислювати розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає вірним з 30.03.2016 року (наступний день після звільнення) по 15.05.2017 року (фактичний день розрахунку по заборгованості із заробітної плати). Так, при розрахунку середнього заробітку суд виходить з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи: лютий-березень 2016 року. Згідно даних Форми ОК-5, заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 1857,40 грн. Згідно довідки №275 від 07.11.2017 року, [PERSON] нарахована заробітна плата за лютий-березень 2016 року - 1857,40 грн. в тому числі компенсація за невикористану відпустку 378,32 грн. Суд зазначає, що сума компенсації 378,32 грн. за невикористану відпустку не враховується для визначення середньоденної заробітної плати. З урахування вищезазначеного, заробітна плата [PERSON] за лютий-березень 2016 року становить 1479,08 грн. (1857,40 -378,32). Кількість робочих днів за лютий-березень 2016 року становить 41 день, отже середньоденна заробітна плата позивача за вищевказаний період становить 1479,08 (заробітна плата) / 41 (год.) = 36,08 грн. Кількість робочих днів за період з 30.03.2016 року по 15.05.2017 року (день фактичного розрахунку) становить 280 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку позивачу, починаючи з 30.03.2016 року по 15.05.2017 року, становить 36,08 грн. * 280 робочі дні = 10102.40 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Отже, судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України з вини відповідача не були виплачені належні позивачу суми. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до із п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають серед іншого із трудових відносин. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір із приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також посилання представника відповідача, що позивачем не доведено вини ДП «Тростянецький спиртовий завод» у виникненні заборгованості, та посилання на важке фінансове становище підприємства, внаслідок порушення справи про банкрутство не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було проведено повного розрахунку, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають до задоволення частково, а саме в розмірі 10 102,40 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені частково, та враховуючи, що позивач у даній категорії справи був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 640,00 грн. (з розрахунку 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640,00 грн.)

Outcome: partial