Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Фермерське господарство «Надія» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 98376,94 грн., завдані ними при вчиненні розкрадання належного позивачу майна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.02.2016 року відповідачі засуджені за ч. 3 ст. 185 КК України за вчинення крадіжки насінння соняшника загальною кількістю 8399,00 кг на загальну суму 59209,92 грн., що належало позивачу та зберігалось у складському приміщенні за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Мирне, вул. Василівська, 23. Участь кожного з відповідачів у вчиненні розкрадань, їх вина, кількість та вартість викраденого майна встановлені вказаним вироком, який відповідачами не оскаржувався та набрав законної сили. Крім того, внаслідок дій відповідачів був пошкоджений дах складського приміщення, через що збільшилась вологість у ньому, що, в свою чергу призвело до зіпсування насінння соняшника у кількості 2231,00 кг на загальну суму 5281,67 грн. Також позивач поніс витрати на проведення інвентаризації залишків насіння у розмірі 9762,69 грн. та на його перевезення до іншого складського приміщення у розмірі 2614,02 грн. Оскільки викрадене насіння не було повернуто позивачу в натурі, він втратив можливість його реалізувати за запланованими цінами, у звязку з чим неодержані доходи позивача склали 21508,64 грн. Всі наведені суми позивач просив стягнути з відповідачів солідарно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені у позовній заяві. Разом з тим представник позивача уточнив вимоги, вказавши, що, оскільки відповідачі розкрадали насіння поступово, і в кожному окремому епізоді розкрадання їх особиста участь не була однаковою, вони мають відповідати залежно від цього, тобто лише за діяння, в яких вони безпосередньо брали участь та які охоплювались умислом кожного з них. З урахуванням цього представник позивача надав розрахунок, згідно якого завдані позивачу матеріальні збитки підлягають стягненню з відповідачів в такому порядку: 1)солідарно з [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна на суму 5216,11 грн, вартість зіпсованого майна на суму 5281,67 грн., неодержані доходи в сумі 6011,49 грн. та вартість перевезення залишків насіння соняшника до іншого складу у сумі 2614,02 грн., а всього у розмірі 19123,29 грн.; 2)солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна у сумі 23733,31 грн. та неодержані доходи в сумі 6812,75, а всього у розмірі 30546,06 грн.; 3)солідарно з [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна у сумі 30253,45 грн. та неодержані доходи в сумі 8684,39 грн., а всього у розмірі 38937,84 грн. Крім того, із всіх відповідачів солідарно представник позивача просив стягнути витрати на проведення інвентаризації майна в розмірі 9762,69 грн. Відповідачі уточнені позовні вимоги визнали, заперечень проти позову не надали, однак зауважували, що готові нести цивільну відповідальність за свої дії з урахуванням їх участі у кожному окремому епізоді викрадення майна. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке. Як встановлено вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.02.2016 року у справі № 323/685/16-к, відповідачі протягом листопада 2015 року вчинили декілька епізодів викрадення належного позивачу насіння, яке зберігалось у складському приміщенні за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Мирне, вул. Василівська, 23. Так, на початку листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON], діючи за попередньою змовою групою осіб, шляхом зривання шиферу на даху вказаного приміщення, проникли до нього та викрали близько 20 мішків насіння соняшника загальною вагою приблизно 740 кг. Після цього, протягом декількох днів у листопада 2015 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], діючи за попередньою змовою групою осіб, тричі проникали до вказаного приміщення, звідки викрали насіння соняшника приблизною вагою 925, кг, 666 кг та 1776 кг відповідно. В подальшому [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON], з інтервалом в декілька днів чотири рази проникали до вказаного приміщення, звідки викрали насіння соняшника приблизною вагою 666 кг, 814 кг, 592 кг та 2220 кг відповідно. Також цим вироком встановлено, що своїми діями відповідачі завдали позивачу матеріальні збитки на загальну суму 59209,92 грн. (з розрахунку 7048,80 грн. за одну тонну). Вказаний вирок оскаржений не був та набрав законної сили 23.03.2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з цього, суд при розгляді цієї справи обмежується лише оцінкою обґрунтованості розміру позовних вимог. Оскільки вироком суду від 22.02.2016 року було встановлено також обставини щодо кількості та вартості фактично викраденого майна, суд вважає доведеним факт заподіяння відповідачами шкоди позивачу у виді вартості викраденого на суму 59209,92 грн. При цьому суд керується також правилами ст. 174 ЦПК України щодо порядку та наслідків визнання відповідачем позову та бере до уваги, що відповідачі не оспорювали вартість викраденого ними майна ані під час розгляду кримінального провадження, ані під час розгляду цієї справи. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідачі своїми діями порушили право власності позивача на належне йому майно, а тому в них виникло зобовязання відшкодувати завдані цим збитки. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками вважаються як втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як розяснюється в абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 (з подальшими змінами і доповненнями), при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам … слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачів неодержаних доходів (упущеної вигоди), яких він позбувся внаслідок викрадення та пошкодження належного йому майна, також є законними та обґрунтованими. При цьому суд погоджується з відповідними доводами та розрахунками, які надані позивачем та відповідачами не оспорюються. Також суд погоджується із сторонами в тому, що в силу ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Тобто в даному випадку, як зазначено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» 31.03.1989 року № 3 (з подальшими змінами і доповненнями), слід враховувати роль і ступінь участі кожного з відповідачів у викраденні належного позивачу майна, і відповідно до цього визначати ступінь їх участі у відшкодуванні заподіяної шкоди. За змістом абз. 2 та 3 п. 13 вказаної постанови, солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій. При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь. Разом з тим є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини. Оскільки відповідачі у кожному конкретному випадку викрадення діяли у різному складі груп, і в кожному випадку мали окремий умисел на викрадення, а притягнення їх до кримінальної відповідальності в межах одного кримінального провадження пояснюється лише тим, що в кожному з випадків викрадення брав участь [PERSON], - суд погоджується з відповідним уточненням позовних вимог та вважає, що стягненню підлягають: 1)солідарно з [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна на суму 5216,11 грн, вартість зіпсованого майна на суму 5281,67 грн., неодержані доходи в сумі 6011,49 грн. а всього у розмірі 16509,27 грн.; 2)солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна у сумі 23733,31 грн. та неодержані доходи в сумі 6812,75, а всього у розмірі 30546,06 грн.; 3)солідарно з [PERSON] та [PERSON] вартість викраденого майна у сумі 30253,45 грн. та неодержані доходи в сумі 8684,39 грн., а всього у розмірі 38937,84 грн. Разом з тим у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з всіх відповідачів солідарно витрат на проведення позивачем інвентаризації залишків насіння соняшника в розмірі 9672,69 грн., а також витрат на перевезення цих залишків до іншого складського приміщення в розмірі 2614,02 грн. Так, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. На підтвердження витрат на проведення інвентаризації та перевезення залишків насінння соняшника позивачем були надані лише калькуляції цих витрат, підписані головою ФГ «Надія», тобто зведений обліковий документ. При цьому первинних документів про проведення відповідних господарських операцій (придбання та витрачання палива, витрати на заробітну плату, зваження насіння, витрати на електроенергію, накладні витрати тощо), на підставі яких були складені ці калькуляції, позивачем надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Під час розгляду справи судом в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України було розяснено про доцільність надання первинних документів на підтвердження калькуляцій витрат, що сприятиме повному, обєктивному та всебічному розгляду справи. Однак представник позивач після цього розяснення заявив, що таких документів надавати не буде, оскільки вважає самі калькуляції єдиним, достатнім та належним доказом відповідних позовних вимог. За таких умов суд позбавлений можливості перевірити правильність та обґрунтованість наданих позивачем калькуляцій та задовольнити позовні вимоги в цій частині. Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів в порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial