Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим 20.03.2014 року, про виселення та зняття з реєстрації. Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. 19 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення по цивільній справі № 2-2032/11, яке набрало чинності 28.03.2013 року, яким; визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення першого поверху площею 18,7 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS]; визнано неправомірним та скасовано п. 3.46 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на ім'я [PERSON]; визнано недійсним ордер на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року, адресоване КП „ДЕЗ „Арнаутський" на користь слюсаря-сантехніка [PERSON]. Проте, навіть після оцінених судом обставин щодо неможливості займання приміщення громадянином [PERSON] та винесення відповідного судового рішення, [PERSON] продовжує використовувати спірне приміщення й в добровільному порядку не залишає його. Таким чином, відповідач чинить [PERSON] перешкоди у здійснені ним користування та володіння власністю, що йому належить, не дає доступу до приміщення. Отже, на думку позивача, дії відповідача є незаконними. В судове засідання сторони не з'явилися, позивач в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі заочно, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. 19 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення, яке набрало чинності 28.03.2013 року, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», третя особа: [PERSON], про визнання права власності на нежитлове приміщення, визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним ордеру на нежитлове приміщення, яким вимоги позивача [PERSON] було задоволено в повному обсязі, а саме: визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення першого поверху площею 18,7 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS]; визнано неправомірним та скасовано п. 3.46 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на ім'я [PERSON]; визнано недійсним ордер на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року, адресоване КП „ДЕЗ „Арнаутський" на користь слюсаря-сантехніка [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктом спору за цим позовом є нежитлове приміщення першого поверху площею 18,7 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS], яке фактично належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності у відповідності з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2014 року № 19517620. Згідно довідки з Адресного реєстру міста Одеси, вищевказаному нежиловому приміщенню присвоєно [ADDRESS]. Проте, навіть після оцінених судом обставин щодо неможливості займання приміщення громадянином [PERSON], останній продовжує використовувати дане приміщення й в добровільному порядку не залишає його. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial