Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , Ѕ частини вартості автомобіля ВАЗ 2109 (д.г. 19-19), Ѕ частини вартості нежитлової будівлі [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 21.01.1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюб вони мають сина [PERSON] [INFO] . В 2005 році вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Чугуївського міського суду від 29.06.2005 року їх шлюб було розірвано, але в 2006 році вони примирилися та стали мешкати разом та орендували квартиру в районі Комунального ринку. Протягом часу з 2006 по 2019 роки між ними з відповідачем тривалі сімейні стосунки, вони вели сумісне господарство, разом планували витрати, відпочивали, виховували дитину. Але, ані вона, ані відповідач після набрання рішенням законної сили за свідоцтвом про розірвання шлюбу у органи РАГС не звертались та його не отримували. В 2013 році вони за сумісні кошти придбали автомобіль ВАЗ 2109 д.н. [NUMBER] , який зареєстрований на ім`я відповідача вартістю 32000,00 грн. (на момент покупки еквівалент 4000 доларів США). Крім цього, ними за сумісні кошти була придбана нежитлова будівля за адресою: [ADDRESS] (з метою використання к гараж). В 2019 році вони прийняли рішення про придбання житла та з цього приводу вона зверталась до агентства нерухомості, після перегляду квартир вони зупинили свій вибір на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Під час оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, остання побачила, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі та нею була надана письмова згода на придбання спірної квартири. Вони з відповідачем розуміли, що квартира ними придбана як подружжям. Наприкінці грудня 2018 року вона дізналась, що відповідач утримує іншу жінку та зловживає спиртними напоями, в зв`язку з чим вони з сином пішли від нього та стали проживати окремо. На початку 2020 року вона звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою отримання дублікату свідоцтва про шлюб, де їй повідомили, що відповідач в той самий час отримав свідоцтво по розірвання шлюбу. Добровільно провести розподіл сумісно нажитого майна відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 03.02.2020 року зазначену цивільну справи передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 року справу прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 16.06.2020 року за клопотанням позивача витребувані докази. 07.08.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що між сторонами немає жодних правовідносин з 2005 року. Факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відсутні, а також немає місця встановленого факту фактичних шлюбних відносин. Дійсно вони з позивачкою перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дитину, однак їх шлюб був розірваний в судовому порядку 29.06.2005 року, однак за внесенням відповідного запису до реєстру актів цивільного стану вони не звертались. Він отримав свідоцтво про розірвання шлюбу 09.01.2020 року. Йому на праві приватної особистої власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб ВАЗ 2109, що придбаний в 2013 році. Інші обставини зазначені позивачем, ним не спростовуються. На даний час в спірній квартирі проживає їх син та позивач. Вважає, що позивач хибно розтлумачила його дозвіл на проживання в його квартирі. Після розірвання вони не перебували в фактичних шлюбних відносинах, не вважали себе родиною. З моменту розірвання шлюбу він має іншу жінку. Коли він виявив бажання придбати квартиру, то позивач йому просто допомагала в цьому. Нежитлова будівля [ADDRESS] , зазначена як гаражне приміщення, йому не належить. Просив у задоволенні позову відмовити. 12.10.2020 року позивачкою надана відповідь на відзив в якій зазначено, що їх шлюбу розірвано 09.01.2020 року, про що внесено актовий запис. Заперечення відповідача щодо існування фактичних шлюбних відносин між сторонами взагалі немає значення для вирішення справи, оскільки юридично шлюб між сторонами було укладено в 1995 році, а розірвано 09.01.2020 року. На підтвердження нею позовних вимог надані фотографії, які підтверджують факт перебування у шлюбі. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, позовні вимоги просила задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилались на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд прийшов до наступного. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1995 року, про що надано повторне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2005 року, справа № 2-1401/05 шлюб між сторонами розірвано. Як зазначено у довідці рішення набрало законної мили і підлягає виконанню 29.07.2005 року. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15.01.2020 року вбачається, що 21.11.2011 року за № 00055502523 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському районі Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області внесено актовий запис про шлюб, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 5 від 21.01.2005 року. 09.01.2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському районі Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області внесено актовий запис про розірвання шлюбу на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29.06.2005 року № 2-1401/2005 р. 15.05.2019 року [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О., та зареєстрований в реєстрі за номером 3319. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 13.01.2020 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . На виконання ухвали суду приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О. надано копію договору купівлі продажу від 15.05.2019 року та копію заяви [PERSON] від 15.09.2019 року, якою вона надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу та на купівлю квартири [ADDRESS] за спільні кошти. Шлюб зареєстрований 21.01.1995 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 10.06.2014 року, актовий запис № 5. Цією заявою [PERSON] підтвердила, що договір купівлі-продажу вчиняється в інтересах сім`ї і відповідає їх спільному волевиявленню. Крім того позивачкою надані суду копії договорів № 52/40 та № 52/42 з Агентством нерухомості «Альтаір» про надання послуг, направлених на пошук квартири. Згідно довідки Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України № 31/20-826 від 12.03.2020 року вбачається, що [PERSON] є власником автомобіля ВАЗ 21091 1100 (1992) білий, № двиг. [NUMBER] № шасі № куз. [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Підстава набуття - договір купівлі-продажу. Згідно довідки ГК «Гігант» від 28.05.2018 року зазначено, що [PERSON] є володільцем кооперативного гаражу, який розташований за адресою: [ADDRESS] , бокс № 27-а в кооперативі «гігант». Вартість гаражу виплачена повністю, заборгованості не мається. Гараж не є особистою власністю володільця гаража. Згідно ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, частиною 1статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (стаття 115 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду, постановленого до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», проводиться за письмовою заявою про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду, яка подається подружжям або одним з них, по пред`явленні копії рішення суду (витягу з рішення суду) про розірвання шлюбу, що набрало законної сили, а також паспорта або паспортного документа, квитанції про сплату встановленої судом суми державного мита. Відповідач у своїх заперечував проти позову та зазначав, що їх шлюб з позивачкою було розірвано 29.06.2005 року, тому відсутні підстави вважати, що спірне майно є предметом спільного майна подружжя, однак суд відхиляє такі заперечення відповідача, оскільки хоча 29.06.2005 року і було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами, однак воно підлягало державній реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Як вбачається з витягу про державну реєстрацію актів цивільного стану, сторони 21.11.2011 року отримали повторне свідоцтво про шлюб, а відповідач лише 09.01.2020 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу на підставі рішення суду від 29.06.2005, таким чином шлюб між сторонами вважає розірваним з 09.01.2020 року. За таких обставин заявлене в позові майно є сумісною власністю подружжя. Позивачем обґрунтовано заявлено вимогу по визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , оскільки спірна квартира була придбана сторонами у період знаходження у шлюбі та підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Позовна вимога про визнання за позивачем Ѕ частини вартості нежитлової будівлі [ADDRESS] задоволенню, не підлягає оскільки право власності на вказану нежитлову будівлю не зареєстровано за відповідачем, тому вказане майно не може бути розподілене. Позовна вимога про стягнення на користь позивача Ѕ вартості автомобіля ВАЗ 2109 також задоволенню не підлягає, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий же правовий висновок Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати міститься у постанові від 18.04.2018 р. у справі № 201/14044/16ц провадження № 61-189ск17. При поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У частині 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Позивач не надала суду Звіт про вартість спірного автомобіля. За таких обставин, на день розгляду справи судом, сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів у підтвердження його вартості, та не заявляли клопотання про призначення експертизи, в зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial