Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було укладено 19 березня 2009 року, від якого мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами припинені у 2011 році. У зв'язку з чим позивач просить шлюб між сторонами розірвати. [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] в якій просить шлюб розірвати, визнати 4/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя; розділити майно, що є сумісною власністю подружжя та виділити їй 2/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на зазначене майно. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав, просив в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її адвокат [PERSON] у судовому засіданні з позовом про розірвання шлюбу погодились, також просили задовольнити зустрічний позов про поділ сумісного майна подружжя. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву [PERSON] та частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2009 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Подружжя припинили шлюбні відносини у 2011 році через те, що вони виявилися людьми з несумісними характерами та різними поглядами на сімейне життя. Поновлювати шлюбні відносини сторони не бажають Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватися на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Відповідно суд задовольняє позовні вимоги про розірвання шлюбу. Крім того в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу сторонами було набуто майно, а саме : 4/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 23.1 кв.м., загальною площею - 40,7 кв.м. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні [PERSON] заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, пояснив, що не бажає ділити квартиру на частки, оскільки вони в натурі не діляться, а також, що вона придбана за гроші батьків. [PERSON] та її адвокат в судовому засіданні просили зустрічний позов задовольнити, пояснили, що 4/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], були придбані за час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони мають малолітню дитину, тому [PERSON] просить визнати за нею право власності на 2/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], щоб в подальшому ця частка квартири була у власності дитини. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02 листопада 2007 року позивачу [PERSON] належить 1/5 частка двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі - продажу частки квартири від 19 червня 2013 року позивачем [PERSON] придбано 4/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Абзац 2 ч. 1 ст. 71 СК України наголошує, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Отже, з огляду на вищевикладене 4/5 часток спірної двокімнатної квартири є спільною сумісною власністю сторін по справі. Відповідно до ст.ст. 367,370 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними або за рішенням суду. Постановою Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства зазначено, що при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснює, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При цьому, якщо поділ стосується неподільної речі, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (абзац третій пункту 25 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). З огляду на вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити частково зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ сумісного майна та визнати 4/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 23.1 кв.м., загальною площею - 40,7 кв.м. - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 2/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 23.1 кв.м., загальною площею - 40,7 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 2/5 часток двокімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 23.1 кв.м., загальною площею - 40,7 кв.м.

Outcome: partial