Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, який після уточнення мотивує тим, що 31.10.2014р. між нею та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі №337. Відповідно до умов даного договору позики, [PERSON] до підписання договору отримала від неї у позику гроші в сумі 90 000,00 грн. (п.1) та зобов'язалась повертати позику щомісячно рівними платежами в розмірі 2 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» і остаточний розрахунок щодо повернення суми позики здійснити не пізніше 30.10.2018р. (п.2). Всупереч умовам договору позики [PERSON] свої зобов'язання по поверненню позики виконує неналежним чином, за весь час дії договору на картковий рахунок [PERSON] відповідачкою перераховано лише 3 505,00 грн. 27.01.2016р. [PERSON] на адресу відповідачки направила досудову вимогу про дострокове повернення всієї суми позики на протязі 30 календарних днів, яка була отримана [PERSON] особисто 29.01.2016р., однак до теперішнього часу гроші позивачці не повернуті. Крім того, відповідно до розписки від 18.12.2015р., [PERSON] взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн., які до теперішнього часу також не повернула, хоча позивач включила вказану суму в досудову вимогу про дострокове повернення суми позики від 27.01.2016р. На підставі викладеного [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти за договорами позики в сумі 87 495,00грн., сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] подала зустрічний позов в якому просить визнати договір позики від 31.10.2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. - удаваним. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що 22.07.2009р. на підставі кредитного договору №10699, укладеного між нею та Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» (далі - ЗОКС «Довіра»), вона отримала кредит в сумі 70 000,00 грн. строком на 24 місяці до 22.07.2011р. зі сплатою 3% річних. В подальшому 13.09.2010р., 07.02.2011р. та 22.03.2011р. між нею та ЗОКС «Довіра» було укладено додаткові угоди №1, 2, 3 (відповідно), згідно із якими остаточно було визначено суму боргу, яка склала 90 710, 00 грн. і додатково вона отримала кредит в сумі 16 000,00грн. під 3% річних зі строком повернення до 22.07.2011р. Крім того, 22.07.2009р. для забезпечення виконання умов кредитного договору, між ЗОКС «Довіра» та [PERSON] було укладено договір поруки №10699 за яким він зобов'язався перед ЗОКС «Довіра» за належне виконання її зобов'язань по кредитному договору з врахуванням додаткових угод №1, 2, 3. Оскільки вона не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то ЗОКС «Довіра» звернулась до суду та рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2011р. солідарно стягнуто з неї та [PERSON] на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість за кредитом 106 710,00 грн., відсотки за користування кредитом 38 583,01 грн., судовий збір 1 452,94 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120,00 грн. Вищевказана заборгованість за рішенням суду стягується з її пенсії та з пенсії [PERSON] в розмірі по 20% з кожного. В жовтні 2014р. заступник директора ЗОКС «Довіра» Петрова О.А. запропонувала їй укласти з їх вкладником [PERSON] договір, за яким вона буде сплачувати [PERSON] залишок боргу за кредитом, який має перед ЗОКС «Довіра». Вона погодилась, в офісі ЗОКС «Довіра» зустрілась з [PERSON], і після цього у нотаріуса вони уклали договір, за умовами якого вона повинна сплачувати [PERSON] щомісячно до 01.11.2018р. по 2000 грн., а всього 90 000 грн. З урахуванням своїх фінансових можливостей вона сплачувала [PERSON] борг, який фактично мала перед ЗОКС «Довіра». В зв'язку з тим, що фактично гроші в позику від [PERSON] не отримувала, вважає, що між нею та [PERSON] фактично було укладено договір про уступку прав вимоги, тобто приховано факт іншого правочину. Просить визнати договір позики від 31.10.2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON], засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі №3374 - удаваним, а саме договором уступки прав вимоги. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в ньому, просили позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки зустрічні позовні вимоги є безпідставними, а обставини, викладені в зустрічному позові таким, що не відповідають дійсності, є надуманими. Крім того, позивач [PERSON] пояснила, що вона була членом ЗОКС «Довіра» та мала внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитному рахунку. 31.10.2014р. вона зняла грошові кошти, які мала на рахунку [NUMBER] та додавши до них ще особисті грошові збереження, передала у позику [PERSON] 90 000,00 грн., уклавши нотаріально посвідчений договір позики. Під час укладання договору позики, нотаріусом були роз'яснені усі умови договору, сторони договору погодились із умовами договору, підписали його власними підписами. Після укладання договору позики [PERSON], виконуючи умови договору позики, декілька раз переводила на її картковий рахунок грошові кошти, всього в загальній сумі 3505 грн. 29.12.2014р. [PERSON] також їй віддала в рахунок повернення боргу 1000,00грн., про що вона надала останній розписку. Крім того, 18.12.2015р. [PERSON] взяла у неї в борг ще грошові кошти в сумі 1000,00грн., про що написала розписку та які також не повернула. На даний час сума боргу [PERSON] становить 86495,00грн. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили задовольнити зустрічний позов з підстав викладених в ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на тому, що вона від [PERSON] грошові кошти в борг не отримувала. Грошові кошти [PERSON] заборгувала ЗОКС «Довіра», куди [PERSON] зробила грошовий внесок. При цьому [PERSON] пояснила, що договір позики від 31.10.2014р. у нотаріуса підписувала, була ознайомлена з його умовами. Після підписання договору позики дійсно деякий час перераховувала на картковий рахунок позивачки [PERSON] грошові кошти, в загальній сумі перерахувала 3 505,00 грн. Крім того, 29.12.2014р. віддала [PERSON] ще 1000 грн., що підтверджується власноруч написаною розпискою позивачки. Взагалі віддала [PERSON] 4505 грн. При цьому вважала, що таким чином повертає борг за своїм кредитним договором, який має перед ЗОКС «Довіра». Представник відповідача за зустрічним позовом - ЗОКС «Довіра» в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника ЗОКС «Довіра». Третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. надала суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Згідно до вимог ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.5,8,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вчинили. У п.25 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є реальним, одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки або письмового договору, які посвідчують цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки (нотаріально посвідченого договору) має передувати факт передачі коштів у борг. Ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір було укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено, що 31.10.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі №3374 (а.с.4). Відповідно до умов вказаного Договору позики, позичальник [PERSON] отримала від позикодавця [PERSON] грошові кошти в сумі 90 000,00 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору (п.1 Договору). Умовами Договору позики передбачено, що вказаний договір є безпроцентним, повернення позики повинно здійснюватись щомісячно рівними платежами в розмірі 2 000,00 грн., шляхом перерахування коштів на картковий рахунок [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» та остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30.10.2018р. (п.2 Договору). Сторони домовились та зазначили в п. 5 Договору позики, що, зокрема, розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності із справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Також в п.8 Договору позики сторони свідчать, що про умови позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст.ст. 177, 179, 533, 625, 1046-1052 ЦК України, ст. 65 СК України та ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» їм, учасникам цієї угоди, нотаріусом роз'яснено. Судом також встановлено, що 19.11.2013р. між ЗОКС «Довіра» та [PERSON] було укладено договір №9263 про надання фінансової послуги - залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, відповідно до якого, остання внесла грошові кошти до Спілки у розмірі 51000 грн. Процентна ставка (плата) за внеском встановлена у розмірі 22% (а.с.100). Відповідно до даних членської книжки ЗОКС «Довіра» [PERSON], 31.10.2014р. з депозиту знято 68 500 грн. (а.с.61-62). Судом також встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.11.2011р. з [PERSON] і [PERSON] на користь ЗОКС «Довіра» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №10699 від 22.07.2009р. в сумі 106 710,00 грн., відсотки за користування кредитом в сумі 38 583,01 грн., судовий збір в сумі 1452,94 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. (а.с.31). На даний час вказана заборгованість утримується з пенсії [PERSON], [PERSON] З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини даної справи, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач за первісним позовом [PERSON] та відповідач [PERSON], 31.10.2014р. уклали договір позики, відповідно до якого остання отримала від [PERSON] гроші в сумі 90 000,00 грн. та зобов'язалась повертати запозичені кошти щомісячними платежами в розмірі 2000,00грн., шляхом перерахування на картковий рахунок. Наявність в даному випадку письмового договору підтверджує не лише факт укладання договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику внаслідок реального характеру такого договору. В судовому засіданні сторони договору не заперечували факту укладання та нотаріального посвідчення такого договору, його підписання ними особисто. Також вони не заперечували, що уклали цей договір добровільно, без примусу та тиску. Таким чином судом встановлено, що вказаний договір позики, який є предметом спору, має реальний характер, вчинений сторонами у письмовій формі, містить всі істотні умови, визначені на розсуд сторін, та до того ж посвідчений нотаріально, а відтак сумніву щодо його правової природи не викликає. Нелогічними є доводи [PERSON] щодо того, що грошові кошти позикодавцем їй, як позичальнику, не передавались, нею не отримувались, і що вона не повинна була їх повертати [PERSON] При цьому, [PERSON] не заперечувала, що повертала гроші саме [PERSON] Позивач за зустрічним позовом [PERSON], заявляючи про удаваність договору позики, не довела суду, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, тобто внутрішня воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, зокрема, що сторони діючи свідомо, вчинивши договір позики приховали інший договір, а саме договір відступлення прав вимоги, а права та обов'язки, які передбачені договором позики, фактично передбачають права та обов'язки, які виникають зі змісту іншого правочину. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що договір позики є удаваним, тобто вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, що фактично між сторонами вчинено інший правочин, а саме укладено договір відступлення прав вимоги, за яким право вимоги ЗОКС «Довіра» до [PERSON] за кредитним договором, перейшло до [PERSON] Суд вважає такі доводи [PERSON] безпідставними, нелогічними та такими, що не відповідають обставинам справи, встановленим судом, та спростовуються сукупністю наданих доказів. При ухваленні рішення суд не приймає посилання [PERSON] в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом на наявність у неї невиконаних зобов'язань перед ЗОКС «Довіра» за кредитним договором №10699 від 22.07.2009р. і наявність у ЗОКС «Довіра» заборгованості за внеском перед [PERSON], у зв'язку з чим було укладено договір відступлення прав вимоги. Так, відповідно до положень ч.1 ст.512 ЦК України, відступлення права вимоги - це зміна у зобов'язанні кредитора іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, договір відступлення прав вимоги укладається між кредиторами - первісним та новим, у той самій формі, що й основний договір, права за яким відступаються. Зазначаючи в якості первісного кредитора - ЗОКС «Довіра», а нового кредитора - [PERSON], позивач за зустрічним позовом [PERSON] не зазначає, яким чином за укладеним договором позики між нею та [PERSON] до останньої перейшло право вимоги, яке до цього мало ЗОКС «Довіра» за кредитним договором. Будь-яких доказів на підтвердження укладання саме договору про відступлення права вимоги між ЗОКС «Довіра» та [PERSON] не надає. Доказів про те, що ЗОКС «Довіра» мало заборгованість за депозитом перед [PERSON], в матеріалах справи відсутні. За вказаних обставин суд вважає, що підстав для визнання договору позики від 31.10.2014р. удаваним, а саме таким, що вчинений з метою приховати договір відступлення права вимоги, немає, зустрічні позовні вимоги в цій частині є незаконними. На підставі викладеного в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину удаваним слід відмовити. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором позики суд виходить з такого. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Вирішуючи спір за первісним позовом, судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої зобов'язання по поверненню позики, а саме щомісячні суми, які були визначені договором, позикодавцю не повертає. Так, згідно наданих суду виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» по картці [NUMBER], відкритої на ім'я [PERSON], з 31.10.2014р. по 14.03.2016р. на вказану картку зараховано суму 3505,00 грн., а саме: 17.02.2015р. - 804,10 грн., 08.04.2015р. - 905,00 грн., 10.07.2015р. - 898,00 грн., 10.08.2015р. - 898,00 грн. (а.с.6-8). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала факту перерахування на вказаний картковий рахунок грошових коштів у вищевказаній сумі. Крім того, в матеріалах справи міститься копія розписки від 29.12.2014р., оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] 1000,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики від 31.10.2014р. (а.с.33). В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила, що вона дійсно отримала вказану суму грошей від [PERSON] в рахунок погашення боргового зобов'язання за договором позики від 31.10.2014р. Отже, судом встановлено, що в рахунок погашення боргового зобов'язання за договором позики від 31.10.2014р. [PERSON] повернула [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 4505,00 грн. 27.01.2016р. [PERSON] направила відповідачу [PERSON] досудову вимогу про дострокове повернення всієї суми позики на протязі 30 календарних днів з дня отримання зазначеної вимоги (а.с.9). Вказана досудова вимога отримана [PERSON] особисто 29.01.2016р. (а.с.9 зворот), та залишена останньою без задоволення. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] від [PERSON] за договором позики від 31.10.2014р. отримано 90 000 грн., фактично повернуто 4505,00 грн., свої зобов'язання сплачувати позичальнику займані грошові кошти щомісячно відповідач не виконує, до теперішнього часу запозичені гроші не повернула, суд вважає необхідним з [PERSON] на користь [PERSON] стягнути всю суму неповернутого боргу за договором позики від 31.10.2014р., що складає 85 495,00 грн. Крім того, судом встановлено, що 18.12.2015р. відповідач за первісним позовом [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн., що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні (а.с.5). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Розписка, складена 18.12.2015р., свідчить про те, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000 гривень, але вказана розписка не містить зобов'язання про їх повернення, і на думку суду, не може бути прийнята на підтвердження укладання між сторонами саме договору позики. В зв'язку з цим позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] грошових коштів за розпискою від 18.12.2015р., задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, з'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити частково, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1, 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Враховуючи, що позивачем [PERSON] при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в сумі 874,95грн. і рішенням суду задоволено позов частково на суму 85 495,00 грн., то сплачена сума судового збору в сумі 854,95 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] Крім того, [PERSON] скористалась правовою допомогою, про що свідчить договір про надання юридичної допомоги №21-цп від 23.05.2016р. з адвокатом [PERSON], та сплатила за послуги адвоката в загальній сумі 3150,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг з розрахунком витраченого часу від 02.06.2016р., 16.06.2016р., 17.06.2016р., 07.07.2016р., 16.08.2016р.,08.09.2016р. та квитанціями №30/16 від 02.06.2016р. на суму 450,00 грн., №37/16 від 16.06.2016р. на суму 450,00грн, №38/16 від 17.06.2016р. на суму 450,00 грн., №44/16 від 07.07.2016р. на суму 450,00грн., №63/16 від 16.08.2016р. на суму 450,00 грн., №72/16 від 08.09.2016р. на суму 450,00 грн., №86 від 24.10.2016р. на суму 450 грн. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів цивільної справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях: 02.06.2016р. тривалістю 56 хвилин, 17.06.2016р. - 88 хвилин, 07.07.2016р. - 05 хвилин, 16.08.2016р. - 118 хвилин, 08.09.2016р. - 76 хвилин, 30.09.2016р. - 133 хвилин, 24.10.2016р. - 102 хвилини, взагалі 578 хвилин. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата з 1 травня складає 1450 гривень. Розрахунок правової допомоги проведено без перевищення 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, враховуючи положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням та під час судового засідання, наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу, суд вважає обґрунтованим та реальним розмір витрат на правову допомогу сплачених [PERSON], в зв'язку з чим, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3150,00 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: partial