Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення грошової компенсації у сумі 858279 грн. предмету спору спільного мана подружжя - нежитлового приміщення №11 загальною площею 72,7 кв.м. та основною площею 52,1 кв.м., що розташовані за адресою м.Одеса вул. Івана Франка, 55, право власності на яке оформлено на відповідача [PERSON], посилаючись на норми ст.57-61 СК України та правового висновку Верховного суду України у цивільній справі №6-21цс15, тау рахунок суми компенсації вартості ? частини предмету спору, звернути на нього стягнення. Представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013р. та на пропуск позивачем строку давності. Як встановлено цим судом та рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, 19 вересня 1998 року між сторонами був\~\~укладений шлюб, який\~\~зареєстровано\~\~у Відділі РАЦС Суворовської райдержадміністрації за № 800 від 19 вересня 1998 року. 19 лютого 2004 року відповідачка зареєстрована як суб'єкт\~\~господарювання. Вид діяльності\~\~ -\~\~надання послуг перукарнями та салонами краси, інші види роздрібної торгівлі\~\~поза магазинами, надання в оренду\~\~й експлуатацію\~\~власного чи орендованого нерухомого майна. Позивачка з 1987 р. за фахом перукар, вона є платником єдиного податку, який систематично сплачує з початку своєї господарської діяльності. Під час шлюбу між сторонами, 6 жовтня 2007 року відповідачкою,\~\~з метою здійснення господарської діяльності,\~\~був укладений договір про пайову участь у будівництві, з додатками від 26 грудня 2008 року, нежитлового приміщення №11 загальною площею 72,7 кв.м. та основною площею 52,1 кв.м., що розташовані за адресою м. Одеса вул. Івана Франка, 55.\~\~Відповідно вказаного договору та акту прийому - передачі майна від 10 листопада 2010 року відповідачка отримала Свідоцтво про право власності\~\~на нежитлове приміщення № 11 від 12 вересня 2011 року, яке належним чином було зареєстровано у КП «Одеське МБТтаРОН». В зазначеному приміщенні відповідачка облаштувала перукарню, яку використовує для\~\~ здійснення підприємницької діяльності, де і працює перукарем.\~\~ Відповідачка як СПД уклала договір\~\~на надання послуг в галузі водопостачання, водовідведення\~\~та енергопостачання. З фото таблиці убачалося, що спірне приміщення використовується як парикмахерська.\~\~ Посилаючись на п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" апеляційний суд прийшов до висновку, що на дане майно не розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, а тому в задоволенні позову про визнання за [PERSON] права власності на ? частину спірного нежитлового приміщення відмовив. Крім того, цим судом встановлено, що предмет спору було придбано за рахунок належних подружжю коштів. Стороною відповідача не доведено, що предмет спору придбано за особисті кошти відповідача. Відповідно до ст.60 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Розглядаючи даний позов та аналізуючи встановлені судом факти, суд приходить до висновку про задоволення його частково, з наступних підстав. Відповідно до ст.360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У правових висновках Верховного Суду України у цивільних справах № 6-21цс15 та 6-1752цс15 зроблено наступний висновок. Системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Таким чином у даному випадку предмет спору є спільним майном подружжя, саме на підставі вищевикладеного правового висновку Верховного Суду України, а тому суд вважає за необхідне відійти від вимог, передбачених ст.61 ч.3 ЦПК України і не застосовувати обставин, встановлених вищевказаним рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013р. щодо нерозповсюдження режиму спільного сумісного майна подружжя на предмет спору. Згідно довідки за результатами маркетингового аналізу щодо найбільш вірогідної вартості предмету спору, зробленого СПД [PERSON] 20.10.2017р., вартість предмету спору складає 1716558 грн., тобто вартість ? частки становить 858279 грн. Суд вважає цей доказ вартості предмету спору прийнятним та допустимим, у розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України, а враховуючи що сторона відповідача не визнала вартості предмету спору зазначену у цій довідці, але не забажала призначити відповідну експертизу з метою встановлення вартості предмету спору, суд приймає цей доказ. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягнення вартість ? частини предмету спору, що є обєктом спільного майна подружжя, у сумі 858279 грн. та відповідно до ст. 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати понесені стороною позивача у сумі 6890 грн. Щодо інших позовних вимог, суд вважає що стороною позивача не доведена необхідність звернення стягнення на предмет спору, а тому у задоволенню позову в цій частині слід відмовити. До посилань представника відповідача на пропуск позивачем строків давності суд ставиться критично та вважає їх не пропущеними, оскільки позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя подано позивачем до розірвання шлюбу, рішення набрало законної сили 30.10.2013р., тобто в силу ст.264 ЦК України строки вважаються перерваними, а цей позов подано до суду 27.06.2016р., то загальний трирічний строк позовної давності не сплинув.

Outcome: partial