Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON], 12.09.2018р. звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 01.09.2012р. Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №314, у шлюбі мають дитину [PERSON], 07.12.2012р.н., спільне життя між ними не склалося через різні погляди на шлюб та сімейні цінності, через що виникали постійні конфлікти, як наслідок понад рік сторони проживають окремо, припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть, за таких обставин переконана, що втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила розірвати між ними шлюб, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Креховецька», судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 28.09.2018р. провадження у справі відкрито. Позивачка у суд не зявилася, у заяві від 16.10.2018р. просила про розгляд справи за її відсутності та задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с. 26). Відповідач в судове засідання не з'явився, у заяві від 01.10.2018р. позов визнав, просив про розгляд справи за його відсутності (а.с. 24). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 01.09.2012р. шлюб Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №314, у шлюбі мають дитину [PERSON], 07.12.2012р.н., понад рік сторони проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують, спільного господарства не ведуть, причина розпаду сім'ї - різні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка у заявах від 12.09.2018р. та від 16.10.2018р. настоює на розірванні шлюбу, заперечила можливість примирення, поновлювати сімейні стосунки не бажає (а.с. 2-3, 26). Відповідач у заяві від 01.10.2018р. позов визнав (а.с. 24). З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає\~ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх малолітньої дитини, повноцінний розвиток та виховання якої у сімї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. Відповідно до положень ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач у заяві від 01.10.2018р. заперечень щодо іменування позивачки прізвищем "Креховецька" не висловив, тому вимога позивачки про залишення після розірвання шлюбу прізвища чоловіка, безпідставна. З огляду на вимоги ст. ст.\~133,\~141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 704 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: partial