Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

В серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданою ним через канцелярію суду 22.08.2016 року, просить: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за Кредитним договором №346-07-Ип від 16.03.2007 року в сумі 416 980,25 доларів США та 147 342,20 грн. (яка включає заборгованість: за основним боргом - 204 959,87 доларів США, по нарахованих відсотках за користування Кредитними коштами 212 020,38 доларів США; по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами - 147 342,20 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) шляхом визнання права власності на зазначене майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м.Київ, вул. Артема, 60; код ЄДРПОУ 09807856) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] ([NUMBER]) та [PERSON] ([INFO]) з квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідачів суму понесених судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.03.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №346-07-Ип, умовами якого передбачалось надання банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 150 000,00 доларів США з терміном повного погашення заборгованості по наданих кредитних ресурсах до 14.03.2019 року з оплатою за процентною ставкою на рівні 14,5% річних. В подальшому до Кредитного договору було укладено чотири додаткові угоди на предмет викладення в новій редакції низки пунктів договору, а саме: додаткова угода №1 від 29.05.2008 року, якою п.2.1 договору було викладено в новій редакцій; додаткова угода №2 від 27.06.2008 року з наступним доповненням до неї від 31.10.2008 року, якою п.п.2.1, 3.2, 4.1 договору були викладені в новій редакції, зокрема передбачено надання банком позичальнику кредитних ресурсів в сумі 330 000,00 доларів США з терміном повного погашення заборгованості по наданих кредитних ресурсах до 15.03.2019 року з оплатою за процентною ставкою на рівні 18% річних; додаткова угода №3 від 09.09.2008 року, відповідно до якої п.3.2 договору було викладено в новій редакції, яка передбачала зобов'язання позичальника щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитним договором відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості; додаткова угода №4 від 15.02.2013 року, якою сторони погодили, що станом на 15.02.2013 року за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складалась з боргу за виданими позичальнику кредитними ресурсами у розмірі 209 989,25 доларів США, з боргу за процентами за користування позичальником кредитними ресурсами у розмірі 202 255,94 доларів США, з боргу по пені у розмірі 9 338 528,23 грн., а також визначили, що позичальник зобов'язується повернути вказану суму заборгованості не пізніше 14.02.2022 року та сплачувати щомісячно в термін з 1 по 10 число кожного місяця банку проценти за користування кредитними ресурсами по процентній ставці, розміри якою визначені даною додатковою угодою№4. При цьому, з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 16.03.2007 року між ним та банком був укладений договір іпотеки, до якого 29.05.2008 року було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, а 15.02.2013 року - Додатковий договір (про внесення змін та доповнень) №2. Згідно умов вказаного договору, [PERSON] передав в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS], та належить йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 06.07.2004 року, а банк набув право достроково звернути стягнення на вказану квартиру у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов Кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів про кредитному договору. Крім того, як передбачено п.10 Іпотечного договору, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. Таким чином, оскільки [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує і станом на 25.08.2015 року має заборгованість у сумі 416 980,25 доларів США та 147 342.20 грн., позивач вважає, що він набув право для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Також, посилаючись на положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, позивач зазначає, що відповідачі підлягають виселенню з вищенаведеної квартири, адже вимога про добровільне звільнення вказаної квартири були ними проігнорована. Представник позивача Доценко О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Представник третьої особи Скопич Д.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, відповідно до чинного законодавства України не припустимо зменшення або обмеження прав та охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Таким чином, звернення стягнення на квартиру, в якій зареєстрована дитина, а також виселення малолітніх дітей дітей без надання їм іншого жилого приміщення, є порушенням прав цієї дитини на житло. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та/або ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлені належним чином повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 16.03.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №346-07-Ип, умовами якого передбачалось надання банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 150 000,00 доларів США з терміном повного погашення заборгованості по наданих кредитних ресурсах до 14.03.2019 року з оплатою за процентною ставкою на рівні 14,5% річних. В подальшому до Кредитного договору було укладено чотири додаткові угоди на предмет викладення в новій редакції низки пунктів договору, а саме: додаткова угода №1 від 29.05.2008 року, якою п.2.1 договору було викладено в новій редакцій; додаткова угода №2 від 27.06.2008 року з наступним доповненням до неї від 31.10.2008 року, якою п.п.2.1, 3.2, 4.1 договору були викладені в новій редакції, зокрема передбачено надання банком позичальнику кредитних ресурсів в сумі 330 000,00 доларів США з терміном повного погашення заборгованості по наданих кредитних ресурсах до 15.03.2019 року з оплатою за процентною ставкою на рівні 18% річних; додаткова угода №3 від 09.09.2008 року, відповідно до якої п.3.2 договору було викладено в новій редакції, яка передбачала зобов'язання позичальника щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитним договором відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості; додаткова угода №4 від 15.02.2013 року, якою сторони погодили, що станом на 15.02.2013 року за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складалась з боргу за виданими позичальнику кредитними ресурсами у розмірі 209 989,25 доларів США, з боргу за процентами за користування позичальником кредитними ресурсами у розмірі 202 255,94 доларів США, з боргу по пені у розмірі 9 338 528,23 грн., а також визначили, що позичальник зобов'язується повернути вказану суму заборгованості не пізніше 14.02.2022 року та сплачувати щомісячно в термін з 1 по 10 число кожного місяця банку проценти за користування кредитними ресурсами по процентній ставці, розміри якою визначені даною додатковою угодою№4. Також, відповідно до п.2 Додаткової угоди №4 до кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, комісії, неустойки, тобто до настання строків встановлених цією Додатковою угодою, у випадках несвоєчасного та/або у неповному обсязі виконання позичальником своїх зобов'язань, визначених п.п.1.3.2, 1.4 цієї Додаткової угоди, прострочення позичальником строків погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та комісією та в інших випадках, передбачених кредитним договором. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, що підтверджується копією заяви на отримання кредиту від 16.03.2007 року, копією заяви на видачу готівки №1521-41 від 16.03.2007 року та копією заяви на видачу готівки №1826-21 від 27.06.2008 року. Однак, [PERSON] після отримання кредитних коштів не виконано зобов'язань, визначених Кредитним договором та додатковими угодами до нього, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, у відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно умов п. 6.1. кредитного договору за прострочення сплати повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1 (один процент) від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів. Відтак, у зв'язку з порушенням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 25.08.2015 року сума заборгованості за Кредитним договором становила 416 980,25 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року становило 9 213 405,47 коп., та 147 342,20 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 204 959, 87 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року становило 4 528 699,83 грн.; заборгованість за відсотками - 212 020,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року становило 4 684 705,64 грн.; заборгованість по пені - 147342,20 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками, перевіреними в судовому засіданні. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 16.03.2007 року між ним та банком був укладений договір іпотеки, до якого 29.05.2008 року було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, а 15.02.2013 року - Додатковий договір (про внесення змін та доповнень) №2. Згідно умов вказаного договору, [PERSON] передав в іпотеку позивачу квартиру №21 загальною площею 125,10 кв.м., що знаходиться у будинку [ADDRESS], та належить йому на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 06.07.2004 року, а банк набув право достроково звернути стягнення на вказану квартиру у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов Кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів про кредитному договору. При цьому, у відповідності до п.10 вказаного Договору, звернення стягнення на заставлене цим договором майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса. Згідно п.11 Іпотечного договору за вибором Іпотекодержателя застосовується один і наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Пунктом 11.3 Іпотечного договору передбачено, що згідно з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в п.п. 11.3.1 та 11.3.2 цього Договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався, серед іншого, на те, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, він набув право для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Так, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, визнання права. Згідно положень ч.ч. 1. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. При цьому, згідно правової позиції, яка викладена у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.12.2013 року по справі №6-124цс13, Верховним Судом України зазначено, що виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпоектодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» від 30.03.2012 року №5, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Таким чином, на підставі встановлених судом обставин та зазначених норм Закону, враховуючи те, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки, а передбачені законом позасудові способи реалізації прав іпотекодержателя не виключають можливості захисту його права у судовому порядку при наявності такого застереження, суд вважає, що в рахунок стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 346-07-Ип від 16.03.2007 року у розмірі 416980 (чотириста шістнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят) дол. США 25 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 9213405 (дев'ять мільйонів двісті тринадцять тисяч чотириста п'ять) грн. 47 коп. та 147342 (сто сорок сім тисяч триста сорок дві) грн. 20 коп., з яких заборгованість за основним боргом - 204959 (двісті чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят дев'ять) дол. США 87 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4528699 (чотири мільйони п'ятсот двадцять вісім тисяч шістсот дев'яносто дев'ять) грн. 83 коп.; заборгованість за відсотками - 212020 (двісті дванадцять тисяч двадцять) дол. США 38 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4684705 (чотири мільйони шістсот вісімдесят чотири тисячі сімсот п'ять) грн. 64 коп.; заборгованість по пені - 147342 (сто сорок сім тисяч триста сорок дві) грн. 20 коп., слід звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. від 06.07.2004 року за реєстровим № 3507, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року. Положеннями вказаного закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. При цьому, мораторій на стягнення майна, установлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року №6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Отже, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ, на вказаний предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], не може бути примусово звернуто стягнення до дії такого мораторію, у зв'язку з чим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочується до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ. Водночас, виходячи з того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є чинним, спірне іпотечне майно підпадає під дію цього Закону, іпотекодавці (відповідачі) не надали згоди на його відчуження, на що зокрема вказує цей спір, суд знаходить вимоги позову про виселення відповідачів такими, що заявлені передчасно, а тому в їх задоволенні вважає за необхідне відмовити. Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі по 1 948,50 грн. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 589, 590, 611 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 37, 36, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті«,

Outcome: partial