Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на телевізор плазма, діагоналлю 60 см., вартістю 25\~000 грн., холодильник LG, вартістю 12 000 грн., вмонтовану духову піч для випічки «Горенья» вартістю 15\~000 грн., кухонну поверхню комбіновану з термостійкого скла вартістю 10\~000 грн., гідробокс розсувний вартістю 5 50 грн., меблі для ванної кімнати вартістю 5\~000 грн., ноутбук НР вартістю 9\~000 грн., меблі (прилавки) для магазину вартістю 3\~000 грн., бойлер електричний «Новатек» вартістю 1\~800 грн., котел газовий вартістю 3 000грн., стенди з товаром, що додаються на суму 31082,96 грн.; визнати за позивачем право власності на автомобіль «Шкода Октавіа», державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, вартістю 200\~000 грн., на Ѕ частину житлового будинку із вбудованим в нього магазином, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер 6522110100:01:041:0038, що розташована у [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] з 03 жовтня 2009р. по лютий 2016р. За період шлюбу було набуто житловий будинок, який у подальшому було переобладнано у житловий будинок з вбудованим магазином, земельну ділянку, автомобіль Шкода Октавія, а також побутову техніку. Враховуючи те, що набуте майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідач у добровільному порядку відмовляється вирішити питання про поділ цього майна, тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати житловий будинок з вбудованим магазином, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 530 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 6522110100:01:041:0038, його особистою власністю; холодильник Самсунг, вартістю 10\~000 грн., посудомийну машину «Зануссі» вартістю 5\~000 грн., кухонний стіл зі стільцями 6 шт., вартістю 16\~000 грн., тюнер супутниковий вартістю 700 грн., тумбу під ТВ, вартістю 1\~700 грн., сервант з посудом вартістю 6\~000 грн., м`які меблі вартістю 35\~200 грн., килим вартістю 6\~000 грн., комп`ютер стаціонарний з великим монітором «Асус», вартістю 17\~000 грн., жорсткий диск вартістю 2\~500 грн., фотоапарат вартістю 2\~800 грн. виділити у власність [PERSON] ; телевізор плазмовий, холодильник LG, вмонтовану духову піч для випічки «Горенья», кухонну поверхню комбіновану з термостійкого скла, гідробокс розсувний, меблі для ванної кімнати, ноутбук НР, меблі (прилавки) для магазину, бойлер електричний «Новатек», котел газовий, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та виділити їх у власність [PERSON] та стягнути судові витрати. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що земельна ділянка та будинок зі вистроєним магазином не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час його придбання сторони не мали жодного прибутку, а вказані об`єкти нерухомості були придбані позивачем на кошти, які були подаровані йому особисто матір`ю [PERSON] . Крім того, переобладнання будинку було здійснено за рахунок батька позивача, що також виключає ознаки спільного майна подружжя. Автомобіль Шкода Октавія було придбано у борг у [PERSON] за 13 800 доларів США, та у зв`язку з тим, що відповідач за зустрічним позовом жодним чином не сприяла погашенню заборгованості за автомобіль, а боргові зобов`язання продовжують існувати після розлучення, які взяв на себе позивач, тому існують усі підстави для визнання автомобіля особистою власністю. Крім того, за час спільного подружнього життя сторонами було набуто побутову техніку, яка на думку позивача підлягає поділу за запропонованим ним варіантом, оскільки досягти згоди щодо поділу цього майна сторони не можуть. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримала, вказала, що рухоме та нерухоме майно було придбано у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу. Вказала, що вона, хоча у період часу перебування у шлюбі з відповідачем офіційно не була працевлаштована, вона здійснювала догляд за їх спільною дитиною, а також вела бухгалтерію, та всіма силами сприяла набуттю спірного майна. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач за первинним позовом [PERSON] та його представник проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечили. Зазначили, що майно хоча і було набуто у шлюбі, але виключно за гроші батьків відповідача, які були йому особисто подаровані. Позивач жодним чином не сприяла у набутті майна, яке просить поділити. Просив у задоволенні первісного позову відмовити, та задовольнити його зустрічний позов. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив. Просив задовольнити зустрічний позов. Вказав, що рухоме та нерухоме майно було набуто завдяки спільній праці батьків [PERSON] , у зв`язку з чим спірне майно не є спільно набутим майном подружжя, у зв`язку з чим не підлягає поділу. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, та надавши всьому оцінку, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03 жовтня 2009р., про що відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції Херсонської області було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 03 жовтня 2009р. У шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що також було видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07 травня 2014р. 01 березня 2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбав житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами загальною площею 35,5 кв.м., за 65326 грн., та земельну ділянку з кадастровим номером 6522110100:01:041:0038, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за 78265 грн., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, згідно умов вказаних договір вбачається, що сторони стверджували, що у момент укладення цього договору вони розуміли природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, а подружжя покупця та продавця подали в установлено законом порядку відповідно до ст. 65, 74 СК України нотаріально засвідчені письмові заяви, зі змістом яких були ознайомлені покупець та продавець. Зазначені договори були зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №658714 та №664983 від 01 березня 2013р. 31 грудня 2014р. управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Херсонській області було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта експлуатації, згідно якої, [PERSON] проведено реконструкцію існуючого житлового будинку у житловий будинок з вбудованим магазином, який розташований у [ADDRESS] . Зі змісту вказаної декларації також вбачається, що реконструкція тривала з 26.07.2013р. по 23.12.2014р., внаслідок чого збільшено загальну площу будівлі до 566,20 кв.м. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становила 315275 грн. 18\~березня 2015р.\~реєстраційною службою\~Генічеського районного\~управління юстиції\~Херсонської області\~на ім`я\~ [PERSON] \~було видано\~свідоцтво про\~право власності\~на нерухоме\~майно індексний\~номер 35104258,\~а саме\~на житловий\~будинок з\~вбудованим магазином,\~який розташований\~у [ADDRESS] ,\~у зв`язку\~з чим\~були внесені\~зміни до\~запису Державного\~реєстру прав\~на нерухоме\~майно,\~відкритого на\~об`єкт нерухомого\~майна з\~реєстраційним номером\~15900465221. Згідно рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 24 травня 2016р. по справі №653/1186/16-ц, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Враховуючи те, що між сторонами виник спір з приводу поділу набутого за час шлюбу майна та його статусу, тому сторони звернулись з вказаними позовами до суду. Надаючи оцінку правовідносинам, що скались між сторонами, суд зазначає наступне. Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 Цивільного кодексу України\~та ч. 1ст. 60\~Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 Сімейного кодексу України). Конструкція норми\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17. Згідно з ч.3\~ст. 61 Сімейного кодексу України\~якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того відповідно до ч.1 ст. 70 \~Сімейного кодексу України\~\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що домовленості між сторонами відсутні, не укладався і шлюбний договір. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~ст. 364 Цивільного кодексу України). Статтею 71 Сімейного кодексу України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11). Зі змісту п. 23,24 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ за №11 від 21 грудня 2012р.\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ за №11 від 21 грудня 2012р., рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Подібні висновки міститься у Постанові Верховного Суду у справі № 205/8012/16-ц від 12.06.2019. Подібний висновок міститься і у Постанові Верховного Суду у справі №335/331/18 від 26.03.2020. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Також суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст. 60 Сімейного кодексу України. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що житловий будинок, який в подальшому було реконструйовано в житловий будинок з вбудованим магазином, а також земельна ділянка, які розташовані у [ADDRESS] , були придбані сторонами у 2013р., тобто у період часу перебування позивача та відповідача у шлюбі. Доказів того, що спірне нерухоме майно, купувалося виключно за особисті кошти відповідача, матеріали справи не містять. Посилання відповідача про те, що кошти на придбання житла та земельної ділянки особисто йому давала мати, матеріалами справи не підтверджені, а тому суд вважає їх спробою відповідача створити «штучні» докази. При цьому ці «докази» спростовуються рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2016р., по справі №653/2081/16-ц, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб приватного нотаріуса Карпенка О.Г., [PERSON] , про визнання удаваними договорів купівлі-продажу нерухомого майна в частині покупця, визнання покупцем, визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке набрало законної сили, оскільки як вбачається зі змісту цього рішення факт отримання коштів [PERSON] на придбання спірних будинку та земельної ділянки, по [ADDRESS] від своїх батьків був досліджений судом, та не знайшов свого підтвердження. Також, суд критично оцінює посилання відповідача на податкові декларації про його майновий стан за 2012,2013р., оскільки подання податковому органу «нульових» декларацій від провадження господарської діяльності, отриманою фізичною особою підприємцем, не є безумовним свідченням відсутності отримання доходу відповідачем, як фізичною особою. Теж саме стосується і позивача, оскільки відсутність офіційного працевлаштування, також не виключає можливості отримання певного заробітку, чи створення таких умов за яких відповідач міг вчиняти дії щодо забезпечення сім`ї та придбання майна в інтересах сім`ї. Крім того, суд критично оцінює покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони фактично спілкуються з батьком [PERSON] [PERSON] та дають пояснення щодо надання грошей в борг батьку для нібито будівництвам бізнесу сину. Але, конкрезувати коли це було, хто займався бізнесом, коли батько повернув гроші пояснити не змогли, розписки про існування боргу надати не змогли. При чому, свідки підтвердили той факт, що [PERSON] займався діяльністю пов`язаною з установкою вікон, а [PERSON] вела бухгалтерію, піклувалася про їх спільну дитину, займалась побутом. В цілому свідки надали суду доволі суперечливі покази, з явним намаганням захистити сторону відповідача [PERSON] . Враховуючи те, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, а спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, а відповідач не виконав цього обов`язку, тому суд вважає встановленим та доведеним, що спірні житловий будинок з вбудованим магазином та земельна ділянка по [ADDRESS] є об`єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлені та зареєстровані за відповідачем. За таких обставин, враховуючи положення ст. 70 Сімейного кодексу України щодо рівності часток майна подружжя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з вбудованим магазином та земельної ділянки підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічних вимог в частині визнання вказаних об`єктів нерухомості особистою власністю [PERSON] слід відмовити. Що стосується решти позовних вимог, то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про те, що автомобіль Шкода Октавія, та заявлене сторонами рухоме майно (побутова техніка, приладдя для торгівлі, меблі) не можуть бути об`єктом поділу, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази їх придбання в період шлюбу. Тобто, відсутні докази часу та вартості придбання цих речей, а також існування їх на сьогодні. Щодо автомобіля, то жодна із сторін документу на право власності на спірний автомобіль не надала, на запитання суду нічого пояснити не змогли, клопотань про долучення даного документу до справи або витребування його суду не поступало. Тому, встановити час та вартість придбання автомобіля не представляється можливим. Враховуючи викладене, первісні позовні вимоги\~в частині визнання за позивачем права власності на автомобіль «Шкода Октавіа», державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, поділу рухомого майна, та зустрічні вимоги про поділ рухомого майна слід залишити без задоволення, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial