Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР», з урахуванням уточнення позовних вимог, про визнання наказу № 635 від 06.06.2017 року відповідача недійсним в частині формулювання причини звільнення з роботи позивача, зобовязання відповідача внести зміни в трудову книжку позивача, зазначивши, що запис № 14 від 07.06.2017 року є недійсним та зробити наступний запис «звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», зобовязання відповідача в наказі №635 від 06.06.2017 року про звільнення позивача змінити формулювання звільнення, зробивши посилання на ч. 3 ст.38 КЗпП України із зазначенням причини звільнення «у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», а також про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2433,52 грн., вихідну допомогу при звільненні на підставі ст. 44 КЗпП України в розмірі тримісячного заробітку в сумі 16847,43 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., що загальною сумою складає 24280,95 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у січні 2013 року позивач влаштувався до відповідача на посаду старшого охоронця, уклавши трудовий договір. 07.06.2017 року позивач був змушений звільнитися з причини невиплати йому заробітної плати. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок та заборгованість по заробітній платі з лютого по червень 2017 року складає 17483,95 грн. Крім того, відповідачем позивачу не сплачена вихідна допомога при звільненні, передбачена ст. 44 КЗпП України, в сумі 16847,43 грн. Таким чином, у звязку з не проведенням розрахунку у день звільнення, відповідач зобовязаний сплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим позивач вважає, що відповідачем йому була завдана моральна шкода, яка полягала у моральних стражданнях через несвоєчасну сплату заробітної плати, у результаті чого позивач та його родина перебували у скрутному матеріальному становищі та він був змушений звертатися до свої родичів за матеріальною допомогою. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 5000 грн. З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом до суду. Сторони в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляд справи повідомлені належним. Позивач у своїй позовній заяві просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причини неявки суду не повідомив. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки серії БТ-ІІ №5377859 від 01.12.1995 року [PERSON] зокрема 04.01.2013 року на підставі наказу №3 від 04.01.2013 року був прийнятий до ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» на робота на посаду старшого охоронця 5 управління та 07.06.2017 року був звільнений з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу №635 від 06.06.2017 року. У відповідності до розрахункових листів [PERSON] у квітні 2017 року ним відпрацьовано 15 робочих днів та нарахована заробітна плата за квітень 2017 року складає 5506,33 грн. Крім того, у травні червні 2017 року [PERSON] перебував на лікарняному та йому нараховано оплату лікарняних днів 175,08 грн. за один день. Компенсація за невикористані 26 днів відпустки складає 4674,80 грн. Заборгованість за організацією на кінець місяця становить 17483,95 грн. 25.05.2017 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ «СКАТ-ЦЕНТР» з заявою про звільнення його з посади старшого охоронця за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиплатою заробітної плати, що є порушенням власником законодавства про працю та умов трудового договору. Крім того, просить розрахунок з ним провести у день отримання даної заяви та видати на руки трудову книжку. Вказану заяву відповідач отримав 06.06.2017 року, про що свідчать копії рекомендованого повідомлення №9340301190610 про вручення поштового відправлення та опису до листа №9340301190610, з якого вбачається відправлення саме заяви про звільнення. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У статтях 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. На підтвердження факту порушення строків виплати заробітної плати позивачем до суду надано розрахунковий лист, з якого вбачається борг за відповідачем станом червень 2017 року в сумі 17483,95 грн. Згідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Аналізуючи викладене, та приймаючи до уваги матеріали справи, вбачається, що 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з посади старшого охоронця за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиплатою заробітної плати, що є порушенням власником законодавства про працю та умов трудового договору. Вказану заяву відповідачем було отримано 06.06.2017 року та цього ж дня було видано наказ про звільнення позивача № 635, за яким він був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі №6-120 цс 12 від 31.10.2012року, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 3ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За таких обставин дії відповідача щодо звільнення позивача за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін є неправомірним, а тому суд доходить висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання наказу № 635 від 06.06.2017 року в частині формулювання причини звільнення недійсним, змінивши формулювання звільнення та зробивши посилання на ч. 3 ст.38 КЗпП України із зазначенням причини звільнення «у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», а також зобовязання відповідача внести відповідний запис у трудову книжку позивача. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2433,52 грн. та вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 КЗпП України, в сумі 16847,43 грн. суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Суд звертає увагу на те, що позивачем у свої заяві від 25.05.2017 року, отриманій відповідачем 06.06.2017 року, було також зазначено і вимогу про розрахунок. Таким чином, відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачем не пізніше 07.06.2017 року, однак не проведений і станом на день ухвалення даного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно постанови від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховного Суду України передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи викладені обставини, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 08.06.2017 року по 04.10.2017 року (день ухвалення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктами 5, 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс134. Так, як вбачається з копії розрахункового листа, середньоденна заробітна плата позивача складає 175,08 грн. (нарахована оплата лікарняного листка за 1 день). Середньомісячне число робочих днів позивача складає 15 робочих днів. Суд звертає увагу на те, що порядок обчислення середньомісячної заробітної плати для здійснення оплати лікарняних листків так само як і для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 08.06.2017 року по 04.10.2017 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 4 повних місяців за мінусом 2 робочих днів (05.10.2017 року та 06.10.2017 року). Тобто затримка розрахунку відповідача перед позивачем складає 58 робочих днів (4 місяців х 15 робочих днів 2 робочих дні). 58 робочих днів день затримки слід помножити на 175,08 грн. середньоденної заробітної плати позивача, в результаті чого отримуємо суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 10154,64 грн. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а тому суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 10154,64 грн. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Вихідна допомога, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, складає 7878,60 грн. (175,08 грн. (середньоденна заробітна плата) х 15 (кількість робочих днів у місяці) х 3 місяці). З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, стягнувши з відповідача на користь позивача відповідно 10154,64 грн. та 7878,60 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З огляду на зазначене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 5000 грн. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Частиною 2 п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи те, що задоволено 94,86 % відсотків позовних вимог (23033,24 грн. від 24280,95 грн. складає 94,86 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 607,10 грн. (640 грн. х 94,86 %).

Outcome: partial