Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

25 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Слов'янський керамічний комбінат» (далі - ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат») про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати, трьох процентів річних від простроченої суми та відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що з 08 вересня 1971 року по 31 грудня 2000 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на різних посадах. З 1 січня 1999 року підприємство припинило виплату заробітної плати. У день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, не виплатив заробітну плату у сумі 992 грн. 57 коп. З урахуванням цих обставин [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у сумі 992 грн. 57 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати за період з 1 січня 2001 року до 1 липня 2015 року у розмірі 2036 грн. 85 коп.; три проценти річних від простроченої суми по день ухвалення рішення у розмірі 394 грн. 55 коп. та на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав, 3000 грн. Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково: Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Словянський керамічний комбінат» на користь [PERSON]І заборгованість із заробітної плати у розмірі 992 грн. 57 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. У решті позову відмовити. Допущено негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні з боржника компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати в сумі 2036 грн. 85 коп. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги. В обґрунтування скарги [PERSON] посилається на те, що висновок суду про недоведеність позивачем цих вимог невірний, оскільки суд не врахував, що у поданому нею у якості додатку до позову листі арбітражного керуючого ВАТ «Словянський керамічний комбінат» зазначено, що погашення заборгованості із заробітної плати у межах справи про банкрутство неможливо, зважаючи на відсутність ліквідних активів, а відтак і грошових коштів від їх реалізації. Також судом не враховані вимоги ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1427 від 20 грудня 1997р., Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р., Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001р. Суд не визначився, які факти протиправної діяльності чи бездіяльності відповідача призвели до затримки виплати заробітної плати позивачу і які правовідносини з огляду на це виникли між сторонами, що дає підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2015 року скасовано в оскарженій частині і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду Донецької області скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У засідання апеляційного суду сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено отриманням телефонограм 13 квітня 2017 року позивачкою, 12 квітня 2017 року - арбітражним керуючим ВАТ «Словянський керамічний комбінат» [PERSON]І.(ас. 110-112). Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка [PERSON] працювала у ВАТ «Словянський керамічний комбінат», була звільнена 31 грудня 2000 року у звязку зі скороченням штату працівників. Як вбачається з копії листа ліквідатора ВАТ «Словянський керамічний комбінат» від 15 квітня 2015 року, постановою Господарського суду Донецької області від 25 грудня 2008 року у справі №33/41Б припинено процедуру розпорядження майном ВАТ «Словянський керамічний комбінат», відкрито ліквідаційну процедуру у справі, ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON] та відповідно до списку працівників, які мають заборгованість із виплати заробітної плати підприємства-банкрута - ВАТ «Словянський керамічний комбінат» заборгованість із заробітної плати [PERSON] становить 992 грн. 57 коп. У листі ліквідатор також зазначає, що, на його думку, на теперішній момент погашення заборгованості із заробітної плати підприємства-банкрута - ВАТ «Словянський керамічний комбінат» перед працівниками товариства в межах справи про банкрутство неможливе, зважаючи на відсутність ліквідних активів, а відтак, і грошових коштів від їх реалізації. Задовольняючи вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 992 грн. 57 коп. і частково про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що непроведення повного розрахунку з [PERSON] у день звільнення є порушенням законних права працівника. У стягненні 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України суд відмовив з тих підстав, що положення ст. 625 ЦК не підлягають застосуванню до трудових правовідносин. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати, суд мотивував висновок тим, що порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб, - у порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України. Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди та відмови у стягненні 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України сторонами у справі не оскаржено, у звязку з цим апеляційний суд не перевіряє його законність й обґрунтованість. Щодо висновку суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 2036 грн. 85 коп. з тих підстав, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених прав з огляду на те, що законодавством не передбачено проведення компенсації після припинення між працівником та підприємством трудових відносин; порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб у порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України; то такий висновок суду не відповідає вимогам матеріального закону. Згідно із ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Стаття 34 введена в дію з 1 січня 1997 року згідно з Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20.02.1996. Згідно з пунктами 2, 3, 4 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 року із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. 1 січня 2001 року набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III. Згідно із ст. 1 цього закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтями 2,3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Ураховуючи, що позивач звільнена 31 грудня 2000 року, тобто, спір виникає щодо сум, нарахованих до 01 січня 2001 року, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати повинна проводитись відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Ні Законом України «Про оплату праці», ні Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 не передбачено виплату компенсації лише до припинення трудових відносин, як про це зазначив суд, який не урахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, і яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів загальної юрисдикції. Так, Верховний Суд України зазначив, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не виключає проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Тому висновок суду про відмову у позові через те, що проведення компенсації не передбачене після припинення трудових відносин та що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, є помилковим і таким, що не відповідає вимогам матеріального закону. Установлено, що позивач просила стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати у розмірі 2036 грн. 85 коп., який вирахуваний із загальної суми заборгованості 992 грн. 57 коп., помноженої на приріст індексу споживчих цін за період з 1 січня 2001року по 1 липня 2015 року 205,21%. Розрахунок наведений в позовній заяві (ас. 1зв.). Із копії листа ліквідатора ВАТ «Словянський керамічний комбінат» від 15 квітня 2015 року вбачається, що відповідно до списку працівників, які мають заборгованість з виплати заробітної плати підприємства банкрута - ВАТ «Словянський керамічний комбінат» заборгованість із заробітної плати [PERSON] становить 992 грн. 57 коп. У листі відсутня інформація про те, з чого складається ця заборгованість, за який період вона нарахована, чи утримані податки і обов'язкові платежі, чи нарахована індексація та компенсація (ас. 4-5). Як вбачається з повідомлення ліквідатора відповідача від 24 листопада 2015 року (ас. 39-40), він не може надати більш детальну інформацію про розмір заборгованості перед позивачем, зокрема, щодо періоду заборгованості; розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати щомісячно після утримання податків та платежів через відсутність такої інформації. За змістом положень чинного трудового законодавства обовязок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено саме на роботодавця і саме він у розумінні статей 10, 57-60 ЦПК України може надати такі документи в якості доказів у справі. У звязку з цим під час повторного перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідно до вимог частини четвертої ст. 10 ЦПК України суд, сприяючи всебічному та повному зясуванню обставин справи, розяснив відповідачеві його обовязок щодо надання доказів про розмір щомісячної заборгованості із заробітної плати позивача; а також попередив про наслідки не вчинення процесуальних дій (ас. 108). Згідно з відповіддю відповідача від 24 квітня 2017 року (ас. 117-118), неможливо надати більш детальну інформацію про розмір заборгованості перед позивачем, зокрема, щодо періоду заборгованості; розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати щомісячно після утримання податків та платежів через відсутність такої інформації. Отже, установивши, що відповідач на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав доказів щодо щомісячної заборгованості із заробітної плати; виплати заборгованості із заробітної плати у розмірі 992 грн. 57 коп. та компенсації у звязку з порушенням строків її виплати, тобто не спростував доводи позивача про наявність заборгованості на час розгляду справи; колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу та ухвалює нове рішення в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці». При цьому апеляційний суд вираховує компенсацію із заборгованості 992 грн. 57 коп., яка утворилася до 01 січня 2001 року, відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Наведений позивачем у позовній заяві розрахунок і визначений нею розмір компенсації 2036,85 грн. не є правильним. Згідно з індексами споживчих цін для визначення суми компенсації зарплати за 1998-2017 рр., яка виплачується у квітні 2017 року, для розрахунку застосовується індекс 1,991 (ас. 115-116). Відтак розмір компенсації дорівнює 1976 грн. 21 коп. = 992 грн. 57 коп. х 1,991. У апеляційній скарзі позивачки помилково зазначено, що суд відмовив у задоволенні позову у звязку з тим, що «позивачем не надано доказів про відмову власника або уповноваженого органу у виплаті компенсації, в матеріалах справи відсутні дані про розмір заборгованої заробітної плати після утримання податків по місяцям, за які вона утворилась, не надано доказів, що така компенсація не була нарахована під час перебування в трудових відносинах з відповідачем». У рішенні суду у даній справі таких мотивів не приведено, підставами відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації зазначено те, що законодавством не передбачено проведення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати після припинення трудових відносин, що є невірним, оскільки не витікає із закону. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі немає. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення в оскаржуваній частині. Рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, сум на відшкодування моральної шкоди і відмови у стягненні 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України сторонами не оскаржено, у звязку з цим його законність і обґрунтованість апеляційний суд не перевіряв.

Outcome: partial