Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень, спричиненої позивачу отриманою травмою в результаті нещасного випадку на виробництві під час виконання ним трудових обовязків. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 2 березня 2017 року позов [PERSON], поданий його представником [PERSON], до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське», третя особа відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Красноармійську, про відшкодування моральної шкоди задоволено частково: - стягнуто з публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 гривень та судовий збір на користь держави в розмірі 640 гривень. Не погодившись з рішенням суду, публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та зменшити розмір моральної шкоди до 40 000 гривень з таких підстав: - при визначенні розміру стягнутої судом моральної шкоди у 60 000 гривень суд першої інстанції не врахував, що цей розмір не відповідає тяжкості ушкодження здоровя позивача, характеру та тривалості моральних страждань в звязку з отриманою ним травмою; - судом не враховано, що сума моральної шкоди частково компенсована позивачу за рахунок виплачених соціальних виплат; - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що комісією з розслідування нещасного випадку встановлено порушення позивачем технології процесу промивки зрошувальної системи комбайну, а саме, рукав високого тиску для подачі емульсії на комбайн у місці зєднання не був зафіксований запобіжною чекою, позивач знаходився у небезпечній зоні, чим порушив пункт 1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечного виконання робіт і поведінки в шахті машиніста гірничих виїмкових машин (прохідницькі роботи), статтю 14 ЗУ Про охорону праці», пункт 2.11 «Колективного договору підприємства на 2013-2015 роки», пункт 1.1.2 «Правил безпеки у вугільних шахтах». Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони та третя особа не зявились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені їм телефонограми, зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. [PERSON] перебував з відповідачем в трудових відносинах в період з 01 грудня 2008 року по 25 грудня 2013 року та був звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. 10 червня 2009 року під час виконання позивачем трудових обовязків мав місце нещасний випадок, під час якого він був травмований. 14 червня 2009 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Акт №44 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 (а.с. 20-21, 22-23). Рішенням МСЕК від 21серпня 2009 року позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 10%. Відповідно до епікризу історії хвороби №5145/574 від 18 січня 2017 року, позивач у звязку з виробничою травмою перебував на стаціонарному лікуванні в Димитровській центральній міській лікарні в період з 10 червня 2009 року по 23 червня 2009 року з діагнозом: закритий крайовий перелом основи основної фаланги 1 пальця правої стопи, забій, здавлення правої стопи (а.с. 8). Починаючи з 17 лютого 2014 року, позивач знов працював у відповідача на посаді гірничого робітника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем, а з 24 листопада 2014 року був переведений на посаду машиніста гірничих виїмкових машин 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 30 серпня 2015 року під час виконання позивачем своїх трудових обовязків мав місце ще один нещасний випадок. 3 вересня 2015 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Акт №51 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 (а.с. 10-14, 15-19). З виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що позивач перебував у стаціонарі комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна офтальмологічна лікарня» з 31 серпня 2015 року по 29 вересня 2015 року з діагнозом: важка контузія, хімічний опік (лужний) 2 ступеню рогівки та коньюктиви обох очей, гемофтальм, ретробульбарна гематома, дислокація хрусталика лівого ока, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку (а.с. 9). Рішенням МСЕК від 11 грудня 2015 року позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 75 % за другою травмою. 11 грудня 2015 року позивач був звільнений з шахти за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України у звязку з невідповідністю робітника займаній посаді внаслідок стану здоровя (а.с. 4-7). Відповідно до медичних висновків Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені [PERSON] НАМН України» [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні №5 посттравматичної патології ока в періоди з 27 жовтня 2015 року по 05 листопада 2015 року, з 21 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року, з 05 жовтня 2016 року по 17 жовтня 2016 року (а.с. 24-26). Висновком МСЕК від 19 січня 2017 року, серія АБ 0041227 [PERSON] встановлено другу групу інвалідності по зору, повторно по сукупності 80% відсотків з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2019 року з них: 75% по трудовому каліцтву від 30 серпня 2015 року, 5% по трудовому каліцтву від 10 червня 2009 року та встановлено 2групу інвалідності (а.с. 27-28). Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже з матеріалів справи вбачається, що під час роботи на підприємстві позивач був двічі травмований:10 червня 2009 року та 30 серпня 2015 року. З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач вперше звернувся у січні 2017 року. Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 60 000 гривень, суд першої інстанції виходив із тяжкості ушкодження здоровя позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача з звязку з отриманням травми, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого та враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на положення статей 23, 1167 ЦК України, які не можуть застосовуватись до цих правовідносин. Положеннями статей 153 та 237-1 КЗпП України передбачені підстави виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння працівникові моральної шкоди статей 23 та 1167 ЦК України, оскільки ці норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди, а саме, згідно із статтями 23, 1167 ЦК України обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний зв*язок між шкодою та протиправними діями. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково послався на статті 23, 1167 ЦК України, які не розповсюджуються на вказані правовідносини, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, отримання травми сталось з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язано з виробництвом. За таких обставин із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вказаний правовий висновок підлягає виключенню. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру моральної шкоди на користь позивача є необґрунтованими, оскільки судом врахована тяжкість отриманої позивачем важкої контузії та хімічного опіку 2 ступеню рогівки та коньюктиви обох очей, перебування позивача на лікуванні у звязку з травмою, наслідки цього захворювання та встановлення другої групи інвалідності по зору у звязку з трудовим каліцтвом, порушення нормального укладу життя та істотність вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого. Довід апеляційної скарги про те, що сума моральної шкоди частково компенсована позивачу за рахунок виплачених соціальних виплат, які передбачені ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є неспроможним, оскільки цей закон регулює правовідносини між потерпілим і Фондом соціального страхування, а правовідносини, які виникли між працівником та роботодавцем щодо відшкодування моральної шкоди регулюється нормами трудового законодавства. Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру моральної шкоди не було враховано вину позивача щодо порушення позивачем нормативних актів з питань охорони праці, невиконання яких призвело до даного нещасного випадку, то апеляційний суд виходить із того, що позовні вимоги про відшкодування шкоди були задоволені частково, а порушення позивачем правил охорони праці не звільняє роботодавця від відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань, завданих йому пошкодженням здоровя під час виконання своїх трудових обовязків. Крім того, Конституційний Суд України в пункті 4.1 свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено. Оскільки до апеляційної скарги представником відповідача не було надано жодного нового доказу щодо спростування висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і висновків суду першої інстанції не спростовують.

Outcome: partial