Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] та з урахуванням заяви про уточнення змісту позовних вимог просить: - виділити їй, відповідно до варіанту №2 розподілу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на рис. 2 Додатку Висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №Е-01/18 від 31.05.2018 року в натурі, як І-му співвласнику - частину І (синій колір на рис. 2) з житлового будинку, до якої входять приміщення: 1 - коридор площею 8,8 кв.м.; 2 - кухня площею 10,1 кв. м.; 3 - ванна площею 2,2 кв.м.; 4 - котельня площею 2,9 кв.м.; 8 - передпокій площею 21,6 кв.м., а також надвірні будівлі і споруди: ганок (І), навіс (Б), погріб (Пг/Б), 0,49 сараю (В), убиральня (Г), в/колонка (Е), 1/2 огорожі №3, 1/2 огорожі №3, доріжка (ІІ). Частка становить 48,4%; - виділити відповідачу, відповідно до варіанту №2 розподілу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на рис. 2 Додатку Висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №Е-01/18 від 31.05.2018 року в натурі, як ІІ-му співвласнику - частину ІІ (зелений колір на рис. 2) з житлового будинку, до якої входять приміщення: 5 - житловою площею 15,8 кв.м.; 6 - житловою площею 15,9 кв.м.; 7 - житловою площею 21,2 кв.м., а також надвірні будівлі і споруди: 0,51 сараю (В), сарай (Д), сарай (д), вигрібна яма (Є), 1/2 огорожі №1; 1/2 огорожі №2, 1/2 огорожі №3, ворота №4. Частка становить 51,6%. - стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 5288 грн. (п`ять тисяч двісті вісімдесят вісім гривень); - виділити їй, відповідно до варіанту №2 розподілу земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] на рис. 5 Додатку Висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №Е-01/18 від 31.05.2018 року в натурі, як власнику І-ї частини (блакитний колір на рис. 5), яка має геометричні розміри по периметру (в метрах): 29,65 - 22,00 - 9,09 - 16,60 - 5,20 - по сараю і навісу - 5,30 - 8,23 - 6,83 - 3,00 - по будинку - 7,22 - 2,15 - 48,87 і площу 622,5 кв.м.; - виділити відповідачу, відповідно до варіанту №2 розподілу земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] на рис. 5 Додатку Висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №Е-01/18 від 31.05.2018 року в натурі, як власнику ІІ-ї частини (зелений колір на рис. 5), яка має геометричні розміри по периметру (в метрах): 29,19 - 4,85 - 13,84 - 7,22 - по будинку - 3,00 - 6,83 - 8,23 - 5,30 - по навісу і сараю - 5,20 - 16,60 - 9,09 і площу 622,6 кв.м.; - встановити відповідачу, відповідно до варіанту №2 розподілу земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] на рис. 5 Додатку Висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №Е-01/18 від 31.05.2018 року, як власнику ІІ-ї частини (заштрихований колір на рис. 5) право земельного сервітуту на заштриховані частини земельної ділянки шириною 1 м. для обслуговування житлового будинку і сараю (В). - стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 1256,80 грн. та витрати, понесені нею на оплату судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 7000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 20 лютого 1982 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано судом. У період зареєстрованого шлюбу із відповідачем, ними було набуто житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1245 га, що розташована за цією адресою, право власності на 1/2 частину яких було визнано за нею на підставі ухвали Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року. 26 жовтня 2016 року та 05 вересня 2017 року за нею зареєстровано право власності на 1/2 частку вищезазначених будівлі та земельної ділянки. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Тому вона має право на надання їй у користування частини житлового будинку у натурі, яка відповідає належній їй 1/2 частці у праві власності на це майно. Таким чином, поряд із виділенням в натурі належної їй частки із спільних житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, вона ще має право на надання їй у користування частини цього житлового будинку, яка відповідає її частці у праві власності на нього, на надання їй у користування частини усієї земельної ділянки, на якій знаходиться цей житловий будинок по [ADDRESS] та яка необхідна їй для обслуговування частини житлового будинку, яка надається (виділяється) їй в натурі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Боярчук Ж.В. позовні вимоги підтримали та просили задоволити позовні вимоги викладені у заяві про уточнення змісту позовних вимог в повному обсязі виділивши [PERSON] частину житлового будинку та земельної ділянки відповідно до варіанту №2 висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз №Е-01/18 від 31.05.2018 року як І-му співвласнику, складеного експертом Водько Ю.В. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Шмід В.В. позовні вимоги не визнали та просили здійснити виділення [PERSON] в натурі частини будинку та земельної ділянки згідно висновку проведеної судової інженерно-технічної експертизи №1111 від 28.11.2019 року, складеного експертом Сапуновою А.І., так як ними поставлено під сумнів висновок судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз №Е-01/18 від 31.05.2018 року, оскільки такий не відображає реального стану речей зважаючи на наступне. У 2018 році відповідачем за власний рахунок зведено свердловину з технічним колодязем у зв`язку із припиненням постачання води центральним водопроводом на території сільської ради. Дана обставина не врахована експертом [PERSON] . Останнім для надання варіантів розподілу досліджуваної земельної ділянки використано план земельної ділянки з Державного акту на право власності на земельну ділянку і схема з технічного паспорту, а не з технічної документації на досліджувану земельну ділянку. Відтак експертом вказано, що запропоновані варіанти розподілу є схематичними, що не відповідає вимогам закону. У всіх варіантах розподілу житлового будинку не зазначається яким чином необхідно провести переобладнання житлового будинку в дві ізольовані частини, якими можна користуватися, які саме елементи необхідно влаштувати. На планах відсутні розміри приміщень, в тому числі тих, що пропонується переобладнати, відсутні розміри елементів, які необхідно влаштувати. Також схема земельної ділянки, відображена у технічній документації на житловий будинок не відповідає фактичному розміщенню земельної ділянки, її конфігурації, площі, на схемі відсутні проміри відносно розташування на ній будинку та надвірних будівель тощо. Крім того, як пояснив відповідач, позивач не зверталася до нього із пропозицією добровільно вирішити дане питання та укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна та нотаріально його посвідчити, а одразу, минуючи досудове врегулювання спору, звернулася з даним позовом до суду. При цьому відповідач зазначив, що не заперечує проти виділу частки в натурі, однак вважає, що виділ частки в натурі будинку та земельної ділянки має відбуватися відповідно до закону за технічної можливості такого виділу з урахуванням інтересів обох співвласників, відповідно до фактичних обставин та згідно вимог будівельних, протипожежних та санітарних норм і правил. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, власником 1/2 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується копіями ухвали суду від 05.09.2016 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.12.2016 року, рішення суду від 27.07.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5,6, 8, 9, 10). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). За визначенням ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. В той же час, як визначено ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3 ст. 364 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наданих п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відтак, з огляду на правову природу вказаної норми, її застосування має наслідком утворення двох і більше окремих об`єктів нерухомого майна, відтак, має здійснюватись в контексті положень ст. 183 ЦК України щодо подільності речей. Так, стаття 183 ЦК України критерієм для розмежування речей на подільні та неподільні визначає можливість збереження ними після поділу свого цільового призначення. За визначенням статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком в розумінні ст. 380 ЦК України є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постановах від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13 та 16.112016 року у справі №6-1443цс16, а також неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема, в постановах від 30.05.2018 року у справі № 1622/16834/12, 23.01.2019 року у справі 619/2835/15-ц, 17.04.2019 року у справі № 545/3753/16-ц, 15.05.2019 року у справі № 278/947/17. Окрім того, стаття 88 ЗК України, як спеціальна норма, що регулює земельні правовідносини, передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення та право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Як встановлено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Так, звертаючись до суду з позовом про виділення в натурі спільного часткового майна, позивач вважає свої права порушеними та просить, зокрема, виділити їй частку спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та частку земельної ділянки в натурі, а саме: із запропонованим експертом у висновку №Е-01/18 варіантом розподілу №2 як І-му співвласнику із грошовою компенсацією відповідачу та встановленням земельного сервітуту на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і сараю, реалізуючи в такий спосіб гарантоване їй законом право на судовий захист. Водночас стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За таких обставин, проаналізувавши наданий суду висновок експерта від 31.05.2018 року № Е-01/18 вбачається, що здійснити поділ спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у рівних (ідеальних) частках (по 1/2) між співвласниками у відповідності до вимог нормативних документів неможливо, при тому, що наявна можливість виділу земельної ділянки у рівних частинах, а саме по 1/2, між двома співвласниками. Разом з тим, експертом вказано на технічну можливість розподілу житлового будинку на дві ізольовані частини, які можна переобладнати в окремі квартири без порушення будівельних норм та розроблені варіанти виділу частини будинку в натурі в частках, близьких до ідеальних часток співвласників з відповідною грошовою компенсацією іншому співвласнику. Так, відповідно до проведених експертом розрахунків згідно такого варіанту виділу на якому наполягала позивач частка з усього домоволодіння першого співвласника становить 48,4%, а частка другого співвласника становить 51,6%, що на 1,6% більше ідеальної частки, що в грошовому еквіваленті становить на 5288 грн. При цьому, відповідно до положень ст. 152 ЖК УРСР, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Згідно з п. 1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків; переобладнання, в свою чергу, це: улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Водночас, у висновку експерта від 31.05.2018 року № Е-01/18 зазначено, що для забезпечення ізольованого користування приміщеннями житлового будинку необхідно провести відповідні ремонтно-будівельні роботи, а саме з влаштуванням необхідних елементів, а також із зазначенням прорізів, які необхідно замурувати. Як зазначає експерт у висновку та вбачається з аналізу наведеного переліку ремонтно-будівельних робіт, необхідних для виділення ізольованих приміщень, запропонований ним варіант не передбачає втручання у несучі конструкції будинку чи інженерні мережі, відтак, не потребує отримання дозвільних документів, що дають право на виконання робіт з переобладнання та перепланування. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, за змістом пунктів 1-2 частини 3 вказаної статті, є одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За таких обставин, судом встановлено, що позивачка є власником 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відтак, має охоронювані законом права володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд, в тому числі, і право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, здійснення виділу у натурі частки позивача із майна, що є у спільній частковій власності сторін, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , є технічно можливим без втрати їх цільового призначення із незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників, що є реалізацією позивачкою її прав як власника, гарантованих ст. 41 Конституції України. При цьому, проаналізувавши наявні матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, враховуючи межі пред`явлених позовних вимог, суд вважає, що запропонований експертом варіант виділу частки позивача із спірного житлового будинку максимально наближений до ідеальних часток сторін, забезпечує необхідну ізоляцію сторін, передбачає незначний обсяг ремонтно-будівельних робіт по переплануванню та переобладнанню приміщень житлового будинку, а також забезпечить розумний баланс інтересів сторін як співвласників. Оскільки запропоновані експертом варіанти виділу частки позивача за запропонованим нею варіантом №2 із спірного житлового будинку призводить до відхилення від розмірів ідеальних часток співвласників, є всі підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації на користь позивача в розмірі 5288 грн., що є грошовим еквівалентом частки власника, на яку вона зменшилась. Вирішуючи спір про виділення в натурі частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки саме по варіанту розподілу, який запропонований експертом у висновку №Е-01/18 від 31.05.2018 року, а не по висновку експерта №1111 від 28.11.2019 року та на якому наполягав відповідач, то слід зазначити наступне. Як встановлено в ході розгляду справи, єдиною підставою, яка спонукала відповідача просити здійснити виділ в натурі частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки саме за варіантом розподілу, запропонованим експертом у висновку №1111 від 28.11.2019 року є зведення ним на спірній земельній ділянці свердловини з технічним колодязем. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, зведення вказаної свердловини він проводив за власні кошти, а тому бажає її залишити у своїй власності з виділенням йому саме тої частини земельної ділянки, на якій вона знаходиться. Однак, на думку суду, вказана обставина не заслуговує на увагу, оскільки під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження те, що вказана свердловина зведена за згодою другого співвласника. З наданих з цього приводу пояснень позивача, остання підтвердила, що відповідач не радився з нею з приводу зведення свердловини. При цьому суд зважає на той факт, що вказана свердловина встановлена відповідачем в період перебування даної справи в провадженні суду. Отже, відповідач, при наявності невирішеного спору про виділення в натурі частин домоволодіння та земельної ділянки, самовільно вирішив на якій із частин вказаної земельної ділянки встановити свердловину. Тому вирішувати питання про виділення відповідачу саме тої частини домоволодіння на території якої знаходиться свердловина є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, суд критично відноситься до висновку експерта від 28.11.2019 року, поданого відповідачем, як до доказу, оскільки даний висновок долучений відповідачем до матеріалів справи 02 грудня 2019 року, тобто через значний проміжок часу після проведення експертизи, призначеної судом, а саме 31 травня 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 10 липня 2018 року був ознайомлений з висновком експерта від 31 травня 2018 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи його заявою (а.с.85). На думку суду, відповідач мав достатньо часу з моменту надходження даної справи до суду, а саме 13 листопада 2017 року, та з моменту ознайомлення з висновком призначеної судом експертизи, для подання доказів щодо предмету доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з виділенням в натурі частки позивачки в праві власності на спірні житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1256,80 грн. (а.с.18), а також витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме на оплату судової будівельно-технічної експертизи в сумі 7000 грн. (а.с.81). При цьому слід зазначити, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 своєї постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17.10.2014 року (із подальшими змінами) вказав, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд. Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. Отже, зважаючи на те, що вартість домоволодіння експертом визначена у сумі 330500 грн., що перевищує вартість домоволодіння визначену позивачем при подачі позову, що в свою чергу збільшує ціну позову, а тому з позивача слід стягнути недоплачену суму судового збору у розмірі 395,70 грн.

Outcome: approved