Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 31.05.2019 року на загальну суму 127328 грн. 71 коп., з яких 6387 грн. 72 коп. - заборгованість за кредитом, 120940 грн. 99 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 07.06.2007 року по 31.01.2018 року, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 07.06.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 6400,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом, однак порушив умови договору та норми закону, які регулюють дані відносини, і має погасити заборгованість. Ухвалою суду від 05.08.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження. Учасникам справи роз`яснено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Копія ухвали про відкриття провадження та призначення справи до розгляду, з копією позовної заяви та доданими до неї документами були направлені по місцю проживання відповідача, зареєстрованому у встановленому законом порядку. 16.09.2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Мунтян В.І. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Так, представник відповідача зазначив, що позивач в односторонньому порядку здійснював підвищення відсоткової ставки, хоча статтею 1056-1 ЦК України зазначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом строку кредитного договору та не може бути змінена в односторонньому порядку. Крім того, представник позивача, посилаючись на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зазначає, що кредитним договором, що укладений між позивачем та відповідачем не встановлено розмір процентів після спливу строку дії вказаного договору, тому такий розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, представник позивача просить застосувати по даній справі наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідач у справі здійснив останній платіж 25.07.2014 року у розмірі 20 грн., а до суду з позовною заявою банк звернувся у липні 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності. Представник позивача про дату розгляду справи повідомлений належним чином, 04.10.2019 року надіслав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що відповідно до укладеного договору від 07.06.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 6400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни відсоткової ставки представник відповідача у відповіді на відзив зазначив, що згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка може бути фіксованою, або змінною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту у розмірі 36,00%. Банком дійсно було змінено вказану процентну ставку, така зміна відбулася тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг, та відповідача було ознайомлено із зазначеними змінами шляхом направлення СМС повідомлення. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості, представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що відповідно до умов кредитного договору розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Таким чином, у випадку неналежного виконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору та наявності простроченої заборгованості по кредиту , зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на даний час являється не припиненим. Щодо застосування строків позовної давності, представник позивача зазначив, що Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно строків виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки. Так, відповідно до позиції Верховного суду України картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Представник позивача зазначає, що строк дії картки - до 12.2016 року, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 02.07.2019 року - до спливу строку позовної давності. 12.11.2019 року від представника позивача до суду надійшло пояснення, у якому представник позивача наполягав на тому, що АТ КБ «Приватбанк» було дотримано строки позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом, при цьому посилався на обставини, що вказані у відповіді на відзив, що надійшла до суду 04.10.2019 року. Окрім цього, у поясненні представник відповідача зазначив, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 ст. 207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як убачається із заяви [PERSON] від 07.06.2007 року, вона містить пункт наступного змісту: «Я ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді». Крім того, відповідно до вказаної заяви встановлена базова відсоткова ставка у розмірі 36 відсотків з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с.9). Таким чином, під час укладення договору б/н від 07.06.2007 року були дотримані вимоги як частини 1, так і частини 2 ст. 207 ЦК України, оскільки всі умови договору викладені у письмовій формі на паперових носіях, а сам договір скріплений підписами обох сторін. З врахуванням наведеного, вказаний вище кредитний договір складається із заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг. Відповідач в межах укладеного договору від 07.06.2007 року отримав кредитну картку "Універсальна" та отримав кредит у розмірі 6400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Отже, доведеним є факт, що 07 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умови сплати 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зокрема, судом встановлено, що пунктом 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і Клієнт дає право Банку у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Також пункт 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг передбачає, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою Клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. Згідно Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний підтримувати в актуальному стані номер свого мобільного телефону та інші контактні дані, що є у розпорядженні банку. У разі їхньої зміни інформувати про це банк в термін не пізніше 15 днів з моменту їхньої зміни. Таким чином, рішення про розмір кредитного ліміту банк приймає вже після підписання заяви. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, від 28 березня 2018 року у справі № 14-10 цс 18. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором від 07.06.2007 року зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості за кредитом на суму 316,09 грн. виникло 30.06.2014 року. Таким чином, з вказаної дати почався перебіг строку позовної давності щодо сплати заборгованості за кредитом на суму 316,09 грн. Позивач звернувся до суду з позовом 02 липня 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності саме щодо сплати заборгованості за кредитом на суму 316,09 грн. Крім того, відповідно до розрахунку зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості за кредитом на суму 6071,63 грн. виникло 31.01.2018 року, відповідно з вказаної дати почався перебіг строку позовної давності щодо сплати заборгованості за кредитом на суму 6071,63 грн. Позивач звернувся до суду з позовом 02 липня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом на суму 6071,63 грн., таким чином щодо вказаної заборгованості строк позовної давності не сплив. Тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за простроченим тілом кредиту на суму 6071,63 грн. Щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період з 07.06.2007 року по 31.01.2018 року у розмірі 120940,99 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Як убачається із заяви [PERSON] від 07.06.2007 року, при укладанні договору встановлена базова відсоткова ставка у розмірі 36 відсотків з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с.9). Ввідповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Зважаючи на викладене, стягнути проценти за користування кредитом можна лише у межах загальної позовної давності. Вказане дає підстави для обчислення загальної позовної давності щодо стягнення процентів за користування кредитом за 3 роки перед зверненням позивача до суду, тобто з липня 2016 року. Проте, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість про процентам за користування кредитом за період з 07.06.2007 року по 31.01.2018 року. Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, якими встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитом за період з липня 2016 року по 31.01.2018 року. Крім того, суд вважає, що позивачем незаконно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 07.06.2007 року, оскільки таке збільшення відбулося в односторонньому порядку, що не відповідає ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін, проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять. Суд не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд. Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана). Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, довідки про умови кредитування та розрахунку суми боргу вбачається, що сторонами при укладені кредитного договору було обумовлено розмір процентної ставки за кредитом, яка становить 36 % річних. Суд зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч.ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення. Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою. Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за період з липня 2016 року по 31.01.2018 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 36% річних, що за розрахунком суду становить 3691,55 грн. (6071,63 грн. (залишок заборгованості по кредиту) / 100 х 36,00 (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 608 (дні прострочення з 30.06.2016 по 31.01.2019) = 3691,55 грн.). Отже, суд знаходить позов обґрунтованим в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року в загальній сумі 9763,18 грн., яка складається з: 6071,63 грн. - заборгованість за кредитом; 3691,55 грн. - проценти за користування кредитом за період з липня 2016 року по 31.01.2018 року. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до статті 617 ЦК України судом не встановлено. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 147,34 грн. (7,67 % від 1921 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial