Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У зв`язку з тим, що позивачка з 17 березня 2017 року працювала на посаді провідного юрисконсульта Рівненського обласного управління водних ресурсів (правонаступником якого є Регіональний офіс водних ресурсів в Рівненській області), а 03 вересня 2018 року її було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак відповідач у день звільнення не провів оплату всіх належних їй сум, а саме: не виплатив матеріальної допомоги на оздоровлення, хоча мав це зробити, оскільки це передбачено колективним договором, позивачка звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно невиплачену їй матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2890,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 8670,00 грн. Позивачка [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, де просила задоволити позов про стягнення заборгованості із заробітної плати у повному обсязі, мотивуючи це тим, що її право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення передбачено нормами чинного законодавства, така норма прописана в колективному договорі, роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Щодо того, що матеріальна допомога надається працівнику один раз за робочий рік, зазначила, що така норма не закріплена в жодному нормативно-правовому акті, крім того відповідачем надавалася матеріальна допомога усім іншим працівникам за календарний рік. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з мотивів, викладених у поданих нею позовній заяві та відповіді на відзив. Пояснила, що з 17 березня 2017 року по 03 вересня 2018 року вона працювала на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області, проте їй не своєчасно виплачувалася заробітна плата, не надавалася відпустка, не виплачувалася матеріальна допомога, тому вона звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У вересні 2017 року вона отримала матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік. Вважає, що мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення і в 2018 році, тому неодноразово подавала керівництву відповідні заяви, але ця допомога їй так виплачена і не була, навіть при звільненні. Щодо моральної шкоди зазначила, що вона полягає в тому, що наразі неможливо підтримати контакти з іншими працівниками, вона мусить звертатися до суду за захистом своїх прав, переживає через це. Вважає свій позов обґрунтованим, тому просить його задоволити. Представник відповідача, Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області, Колесник Л.С. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти задоволення позову, оскільки вважає такий позов безпідставним та необґрунтованим, а також таким, що не підкріплений належними доказами, без належного врахування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення спору, а лише бажання отримати незаконну матеріальну вигоду. Так, позивачка була прийнята на роботу 17 березня 2017 року, а у вересні цього ж 2017 року їй було нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення, в сумі одного посадового окладу. Для відповідача першочерговими виплатами на підприємстві є виплати заробітної плати, для забезпечення оптимального розподілу фінансових коштів матеріальна допомога працівникам РОВР у Рівненській області надається рівномірно протягом року. Оскільки позивачка отримувала матеріальну допомогу в 2017 року у вересні місяці, тому у 2018 році мала отримати таку допомогу також у вересні, проте так як всі її заяви про надання їй матеріальної допомоги були написані передчасно, тобто до спливу одного року з дня виплати їй такої допомоги, у наданні даної допомоги їй було відмовлено. У поданій позивачкою 03.09.2018 році заяві про звільнення вона не просила виплатити їй матеріальної допомоги на оздоровлення в день звільнення при здійсненні повного розрахунку, тому можна вважати, що з нею було проведено повний розрахунок. Враховуючи вищевикладене, представник позивача у поданому відзиві просила відмовити у задоволенні позову, в тому числі і стягнення моральної шкоди, оскільки позивачка звільнилася за власним бажанням, звільнення її було законним, а тому підстави для задоволення даної позовної вимоги відсутні. В судовому засіданні представник відповідача Колесник Л.С. пояснила, що відповідач є державною установою і фінансується з державного бюджету. На підприємстві видається матеріальна допомога з 2012 року згідно колективного договору, прив`язки до відпустки чи іншої події немає. Дана допомога, згідно постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року не враховується в заробітну плату. Зазначила, що позивачкою було подано декілька заяв на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, проте їй було відмовлено, оскільки вона була прийнята на роботу в березні 2017 року, через пів року вона таку допомогу отримала, наступну мала отримати через рік. Крім того, заявила, що на підприємстві була проведена перевірка Управлінням праці і в акті перевірки порушення щодо невиплати матеріальної допомоги не зазначено. Також вказала, що позивачці у 2019 році була надана повна відпустка і за зайво виплачені відпускні позивачка самостійно повернула зайво виплачену суму. Щодо матеріальної допомоги, зазначила, що вона до відпустки не прив`язується і виплачується керівником при наявності коштів протягом календарного року. Просить в позові відмовити. Представник відповідача, Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області, Величко О.В. в судовому засіданні підтримав іншого представника, заперечивши проти позову, в задоволенні якого просив відмовити. Пояснив, що в установі були виявлені порушення, але керівник на них відреагував, оголосивши догани працівникам, які допустили порушення. Зазначив, також, що у вересні 2017 року позивачка отримувала матеріальну допомогу, а на протязі 2018 року керівник не видавав їй цю допомогу, оскільки боявся, що буде видано дві матеріальних допомоги на протязі року одному працівнику. Крім того, оскільки доказів завдання відповідачем моральної шкоди позивачці не надано, просить в позові відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з червня 2002 року працює в даній установі і постійно, кожного року отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення, чому її не видали [PERSON] вона не знає. Матеріальна допомога на оздоровлення виплачувала кожного року за заявою працівника, незалежно від того у якому місяці він отримував допомогу в минулому році. Знає, що до позивачки було упереджене ставлення з боку керівництва, її хотіли звільнити, вона була свідком, коли канцелярія умисно не реєструвала заяв, які надходили від [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] з 17 березня 2017 року працювала на посаді провідного юрисконсульта Рівненського обласного управління водних ресурсів, яке з 14 вересня 2018 року перейменовано на Регіональний офіс водних ресурсів в Рівненській області. 03 вересня 2018 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Даний факт ніким не оспорюється і підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] , копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.7-10). Згідно Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Рівненського обласного управління водних ресурсів на 2017-2019 роки, схваленого на загальних зборах трудового колективу Рівненського обласного управління водних ресурсів від 03 квітня 2017 року, протокол № 3, чинний з 03 квітня, а саме: п.3.5. адміністрація зобов`язується надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі одного посадового окладу на рік, крім матеріальної допомоги на поховання (а.с.11-24). З метою отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у 2018 році [PERSON] на виконання п.3.5. колективного договору на ім`я начальника управління було направлено заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення від 28 лютого 2018 року, від 20 березня 2018 року, від 06 квітня 2018 року, від 20 червня 2018 року, від 16 серпня 2018 року (а.с.25-29). З листа Рівненського обласного управління водних ресурсів № 08/327 від 06 березня 2018 року вбачається, що [PERSON] матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік отримала у вересні 2017 року згідно поданої заяви від 18 вересня 2017 року (а.с.30). Згідно наказу Рівненського обласного управління водних ресурсів № 151-Ос від 31 серпня 2018 року, [PERSON] , провідного юрисконсульта, звільнено з посади 03 вересня 2018 року, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов`язано начальника відділу-головного бухгалтера [PERSON] забезпечити остаточний розрахунок з [PERSON] і провести утримання коштів за частину щорічної відпустки, яка надана за період з 17 березня 2018 року до 16 березня 2019 року в кількості 17 календарних днів та забезпечити виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст.44 КЗпП України (а.с.122). Надміру виплачені кошти за частину щорічної відпустки позивачка повернула самостійно, що підтвердили представники відповідача в судовому засіданні. Проте матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018 рік, яка гарантована працівникам колективним договором [PERSON] не отримала на день звільнення, така допомога не виплачена роботодавцем по теперішній час, тим самим роботодавцем не проведений повний розрахунок та не виплачено повністю належну працівникові суму. За наслідками проведеної перевірки Рівненського обласного Управління водних ресурсів, Управлінням держпраці у Рівненській області було складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № РВ157/955/АВ від 24 липня 2018 року, згідно якого порушень щодо невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам не виявлено (а.с.91-97). Колективним договором між адміністрацією і профспілковим комітетом Рівненського обласного управління водних ресурсів на 2017-2019 роки встановлено не право, а саме обов`язок роботодавця надавати матеріальну допомогу на оздоровлення один раз на рік, проте не зазначено, що така допомога може надаватися не раніше ніж через рік від попередньої виплати. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" визначає структуру заробітної плати. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або, які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Судом беруться до уваги доводи відповідача про те, що матеріальна допомога виплачується один раз на рік, проте критично оцінюються дані доводи в тій частині, що від виплати однієї допомоги до іншої, повинен пройти рік часу. Спростовує дані доводи і сам відповідач, оскільки в матеріалах справи містяться накази про надання матеріальної допомоги іншому працівнику Управління, а саме [PERSON] , з яких вбачається, що у 2018 році вона отримувала матеріальну допомогу у травні, а у 2019 році таку допомогу їй було надано у січні. Таким чином, вимога надання матеріальної допомоги на оздоровлення не раніше ніж через рік після отримання попередньої такої ж допомоги стосується тільки [PERSON] , що підтверджує упереджене ставлення до неї з боку роботодавця. Також суд не погоджується з доводами представників відповідача, про те, що відповідач є бюджетною установою, фінансується з бюджету, а тому матеріальна допомога на оздоровлення виплачується лише тоді, коли є кошти на її виплату. У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Тобто право на виплату допомоги на оздоровлення підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, чи передбачені кошти на це у бюджеті, такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 10 січня 2019 року у справі № 646/1338/17. Згідно довідки, виданої державним агентством водних ресурсів України № 737 від 01 липня 2019 року, розмір середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, відкоригований згідно п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, складає 215,91 грн. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного)заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що беззаперечно з Державного агентства водних ресурсів України на користь [PERSON] має бути стягнуто матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2890,00 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто на дату прийняття рішення судом, в сумі 63477,54 гривень, тому суд приходить до переконання, що в наявності є порушення прав позивачки [PERSON] , за захистом яких спрямоване її звернення до суду, позовні вимоги в частині стягнення безпідставно невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Тепер що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, яку було заявлено позивачем при подачі позову. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачці моральних страждань, їх характер і тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Відповідно до ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей реалізації, ступеня вини особи яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, справедливості. Оскільки позивачкою не доведено спричинення їй моральних страждань, на підтвердження цього вона не надала відповідних доказів, тому суд вважає, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, оскільки позовні вимоги в цій частині не доведені жодним належним і допустимим доказом. В зв`язку з задоволенням позову з відповідача належить стягнути і судовий збір, як це передбачено ст.141 ЦПК України, від сплати якого була звільнена позивачка при подачі позову до суду.

Outcome: approved