Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди завданої працівниками, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду в розмірі 34043 грн.57 коп., моральну шкоду 10000 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником магазину «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно трудових договорів позивач перебував в трудових обовязках з відповідачками. В період з червня 2015 року по вересень 2016 року відповідачки здійснювали роздрібну торгівлю товарами у вказаному магазині. 11.09.2016 року в магазині було проведено інвентаризацію за результатами якої виявлено нестачу в розмірі 34043 грн.57 коп. Розмір збитків визначено ТОВ «Аудиторська фірма «Модуль-Аудит». Крім того їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10000 гривень та просить стягнути з відповідачів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, в обґрунтування надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково повідомила, що недостача цінностей підтверджена документально. Кримінальне провадження закрито, постанову про закриття не оскаржувала. Про отримання товару відповідачки записували у зошит. Доступ до цінностей відділу мали інші продавці, прибиральниця, вона та бухгалтер. Договір про повну матеріальну відповідальність чи колективну відповідальність ні з ким не укладався. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, завдану моральну шкоду просив стягнути на підставі ст.1167 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в обґрунтування зазначила, що працювала в магазині близько року, при проведені інвентаризації - перерахунку товару, присутня не була, будь яких актів не підписувала. В магазині працює 4 продавці, прибиральниця, які мають доступ до відділу. Також до відділу мали доступ позивач, її чоловік, бухгалтер та вантажники.Ні коштів, ні товару вона не брала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем та власником магазину «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS] 2 червня 2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено трудовий договір № 6, згідно якого остання прийнята продавцем. 2 червня 2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено трудовий договір № 7, згідно якого остання прийнята продавцем. Відповідно до пункту 2 договору відповідачі зобов'язалися виконувати робити з реалізації продовольчих товарів, дотримуватися правил техніки безпеки та санітарних норм на робочому місці, нести матеріальну відповідальність за збереження товару. 30 листопада 2016 року трудові договори розірвано на підставі п.4 ст.40 КзПП України. Відповідно до акту передачі матеріальних цінностей бакалійного відділу магазину «[INFO]» від 30 серпня 2015 року продавець [PERSON] передала продавцю [PERSON] продовольчі товари на суму 76453 гривні 60 коп. Згідно акту передачі матеріальних цінностей бакалійного відділу магазину «[INFO]» від 11 вересня 2015 року, в присутності п/п [PERSON], [PERSON], продавця [PERSON], продавець [PERSON] передала продавцю [PERSON] продовольчі товари, залишок по ревізії 41141 грн.02 коп., залишок по зошиту 75184 грн.59 коп., нестача 34043 грн.57 коп. Зазначений акт передачі продавцем [PERSON] не підписано, відомості про причини відсутності її підпису відсутні. За заявою ФОП [PERSON] 6 жовтня 2015 року були внесені відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст.185 КК України. Постановою слідчої Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Боровик К.В. від 27 серпня 2016 року закрито кримінальне провадження за ч.1 п.2 ст.284 КПК України в зв'язку з з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як встановлено в судовому засіданні між позивачем та відповідачами не укладалися договори про повну матеріальну відповідальність. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п.8). Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Так, в обґрунтування своєї позиції позивачем надано в розпорядження суду копію акту передачі матеріальних цінностей від 11.09.2015 року в якому зазначено, що під час проведення передачі виявлено недостачу. В судовому засіданні встановлено, що до відділу магазину, в якому встановлено нестачу, мали доступ інші продавці, бухгалтер, прибиральниця, позивачка та її чоловік. Згідно статті 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність». Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність з продавцями магазину не було укладено. Позивачем до суду не надано навіть відповідних доказів кому саме заподіяно шкоду, а саме хто є власником магазину, або ким він взятий в оренду, хто саме проводить господарську діяльність у вказаному магазині. Протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме про наявність вини відповідачів у недостачі. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, частиною 3 статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Нестача встановлена 11 вересня 2015 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 17 жовтня 2016 року, тобто за межами строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Будь-яких причин поважності пропуску, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України, строку [PERSON] не навела та доказів неможливості звернення з відповідним позовом вчасно та існування непереборних перешкод у цьому, позивач суду у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, не надала. Також не підлагає задоволенню позовна вимога про стягнення завданої моральної шкоди. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Між сторонами по справі склалися трудові правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків. Норми Цивільного кодексу України, що регулюють відшкодування моральної (немайнової) шкоди по недоговірним зобовязанням не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, оскільки вони випливають із трудових договірних відносин, які регулюються законодавством про працю. Норми ж Кодексу законів про працю України не передбачають стягнення роботодавцем завданої йому моральної шкоди.

Outcome: dismissed