Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 майна подружжя. В позові вказував, що 19.12.1992 року познайомився із [PERSON], між ними склалися почуття любові і вони обвінчались та стали проживати однією сім'єю в квартирі [PERSON] Вели спільне господарство і у них створився спільний сімейний бюджет. Зазначав, що з самого початку спільного проживання відкладали гроші із заробітної плати на придбання квартири чи житлового будинку. На початку 2004 року йому стало відомо, що на території м. Вашківці є житловий будинок належний [PERSON], яка виїхала до Вінницької області. Через брата останньої особисто зв'язався, а потім зустрівся з нею і вона підтвердила, що продає будинок, бо переїхала проживати у іншу область, а в будинку уже деякий час ніхто не проживав. На зустрічі із [PERSON] обумовили всі необхідні умови купівлі-продажу житла і остання сказала дати завдаток. Погодився і повідомив, що по причині зайнятості не буде вести з нею подальші дії по оформленню договору купівлі-продажу житлового будинку, а цим займеться його дружина [PERSON]. Порадившись із [PERSON] вирішили, що [PERSON] необхідно віддати всю суму грошей за будинок, а не давати завдаток. У зв'язку з цим позичив у [PERSON] 1000,00 доларів США і віддав їх [PERSON] У травні 2004 року зібрані за час спільного проживання із [PERSON] гроші передали [PERSON], і 19.05.2004 року поїхали до нотаріуса, де повинні були оформити договір купівлі-продажу. Того дня був на роботі і до нотаріуса не поїхав. Після приїзду з роботи [PERSON] сказала, що все в порядку, договір купівлі-продажу оформлено, і вони можуть робити у придбаному будинку ремонт і переїжджати туди жити. Не перевірив слова [PERSON], оскільки у всьому їй довіряв. Переїхавши у придбаний будинок складали гроші, купляли будівельні матеріали і будували. Жили дружно, але навесні 2014 року між ними почались суперечки, під час однієї з яких [PERSON] сказала, щоб він забирав свої речі і звільнив її будинок. Під час чергової суперечки [PERSON] сказала, що будинок не куплена, а подаровано їй. Пізніше виявилось, що [PERSON], скориставшись довірою, обманула його і оформила не договір купівлі-продажу, а дарування, після чого зареєструвала придбаний житловий будинок на своє ім'я, отримавши свідоцтво про право власності, яке слід визнати частково недійсним. [PERSON] пояснила йому, що договір дарування був оформлений за домовленістю із [PERSON], з метою приховування інших цивільно-правових відносин пов'язаних із відчуженням житла. За словами [PERSON] за оформлення договору купівлі-продажу потрібно було сплатити державне мито у досить великому розмірі, а оформлення договору дарування позбавляло необхідності цього робити. Просив: встановити факт його проживання із [PERSON], 1959 року народження однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з грудня 1992 року по даний час; визнати договір дарування [PERSON], [PERSON] [PERSON] одноквартирного житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] удаваним та визнати даний договір договором купівлі-продажу; визнати свідоцтво про право власності, видане на ім'я [PERSON] на одноквартирний житловий будинок частково недійсним, а також визнати за ним право власності на 1/2 частку спільної сумісної власності - одноквартирного житлового будинку та господарських споруд і будівель. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала подане заперечення, в якому зазначила, що позивач, з посиланням на їх спільне проживання, намагається відібрати в неї половину її особистого майна. Твердження [PERSON] про укладення договору дарування з метою нібито приховати угоду купівлі-продажу є цілком необґрунтованим та бездоказовим, тим більше з огляду на положення ст.638 ЦК України. Посилання на нібито позику 1000 доларів США у "свого товариша", не може слугувати доказом в силу положень цивільного законодавства. Позивач з 2004 року знав, що будинок їй подарований, оскільки 21.09.2004 року вона прописала його на правах обдарованого власника будинку. Зазначена підстава для реєстрації (з відома позивача) пред'являлась працівнику паспортної служби, про що свідчить домова книга. В 2008-2009 роках в присутності подружжя [PERSON] та [PERSON] позивач обговорював факт наявності дарчої будинку на її ім'я. У зв'язку з вищевикладеним просила застосувати строк позовної давності відповідно до ст.267 ЦК України та відмовити в задоволенні позову. Підтвердила, що спільно не проживають з грудня 2013 року. В судовому засіданні [PERSON], представник відповідача [PERSON], посилаючись на викладені в запереченні обставини просив в задоволенні позову відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, будучи належно повідомленою про місце, день та годину слухання справи, в адресованому суду запереченні зазначила, що позов не визнає та вважає безпідставним. До 1997 року вона проживала в м. Вашківці Вижницького району і після приватизації житла, їй на праві сумісної власності з її дочкою [PERSON] належав будинок по [ADDRESS]. Вона дійсно, відповідно до договору дарування, в 2004 році подарувала свою частку будинку по [ADDRESS] [PERSON], оскільки мала дружні стосунки з нею. У червні 1997 році переїхала на постійне місце проживання до смт. Крижопіль Вінницької області, де проживає по даний час. У 2004 році вона, її дочка [PERSON] та [PERSON] поїхали до м. Вижниця та оформили договір дарування. Договір уклали правомірно, вона та її дочка виявили бажання подарувати будинок [PERSON], і чиєїсь на це згоди, чи дозволу їм не потрібно було. Крім того при оформленні договору дарування ні чиї права не були порушені. Вона жодних зустрічей, особистих домовленостей із [PERSON] не мала ніколи і він не зв'язувався з нею через її брата. Вона не підтверджувала, що продасть йому житловий будинок і вони ніколи з ним не обумовлювали суму завдатку. Вона знала, що [PERSON] не одружена і проживає з дочкою. У зв'язку з віддаленістю проживання не має можливості бути присутньою на розгляді справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, будучи належно повідомленою про місце, день та годину слухання справи, в адресованому суду запереченні зазначила, що позов не визнає. Підтвердила, що вона до 1997 року проживала в м. Вашківці Вижницького району і після приватизації житла, їй на праві сумісної власності з її матір'ю [PERSON] належав будинок по [ADDRESS]. У 1997 році вони з мамою переїхали жити в смт. Крижопіль Вінницької області. Вона дійсно, відповідно договору дарування в 2004 році, подарувала свою частку будинку по [ADDRESS] [PERSON] У вересні 2004 року вона виписувалась з вказаного будинку і цього ж дня [PERSON] прописувалась в цей будинок разом із [PERSON], що свідчить про те, що останній знав, що будинок по [ADDRESS] подарований нею та її матір'ю [PERSON] У зв'язку з наявністю неповнолітньої чотирьохмісячної дитини на грудному вигодовуванні, не має можливості бути присутньою на розгляді справи. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] їй говорила, що спірний будинок їй подарувала [PERSON] Їй відомо, що між сторонами були суперечки через спірний будинок. [PERSON] та [PERSON] проживали разом біля 15 років і уже близько 8 місяців остання проживає у своєї матері у м. Хотин. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її сусіди, [PERSON] та [PERSON], проживали разом біля 11 років, з яких біля 10 років проживали у спірному будинку та вели спільне господарство. Їй відомо, що між сторонами були суперечки через спірний будинок. Зі слів [PERSON] відомо, що спірний будинок останній подарувала її подруга [PERSON] [PERSON] та [PERSON] разом робили ремонт у спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що біля 10 років [PERSON] та [PERSON] проживали по сусідству з ним у спірному будинку, який у 2004 році [PERSON] подарувала [PERSON] Протягом 5 останніх років [PERSON] говорила, що вказаний будинок їй подарований. Йому не відомо, чи [PERSON] знав, що спірний будинок подарований [PERSON] Він знає, що батько [PERSON] робив вікна та двері для спірного будинку і він допомагав їх вставляти. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він товаришує з [PERSON] протягом 5 років. Йому не відомо, кому належить спірний будинок. Він допомагав [PERSON] по господарству. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він товаришував із [PERSON] та [PERSON], допомагав їм по господарству, робив покрівлю, сходи, доріжку, бетон на паркан. Біля спірного будинку є сарай та гараж. [PERSON] та [PERSON] все переробляли біля будинку. Йому відомо, що сторони проживали разом біля 20 років. [PERSON] розірвав шлюб з першою дружиною у 1990-1994 роках. Із [PERSON] шлюб не реєстрував, а лише вінчався у церкві. Йому не відомо, кому належить спірний будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що біля 15 років [PERSON] та [PERSON] проживали разом. У 2004 році позичив [PERSON] гроші на будинок, які той віддавав два роки. Коли [PERSON] та [PERSON] придбали будинок, то робили там ремонт. Переробили сарай, гараж, паркан. [PERSON] йому казав, що весь ремонт йому обійшовся у 15000,00 грн., однак він вважає, що вказані гроші вкладали [PERSON] та [PERSON] Йому не було відомо, що вказаний будинок був подарований [PERSON] Зі слів [PERSON] йому було відомо, що сторони купили спірний будинок, однак при його купівлі він не був присутній. [PERSON] та [PERSON] разом не проживають з весни 2014 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] більше 10 років. [PERSON] наймав його робити ремонт у спірному будинку, проводити гарячу воду. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом приблизно 10 років у будинку, де був ремонт. Ремонт робили 6-8 років: оббивали будинок пластиком, проводили воду, били бетон під гараж, накривали гараж. Всі матеріали їм привозив [PERSON] і він розраховувався за роботу, а [PERSON] готувала їжу. Він не чув між ними суперечок. З осені минулого року [PERSON] та [PERSON] припинили проживати разом. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусід [PERSON] Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали більше 20 років без реєстрації шлюбу. Він допомагав [PERSON] з ремонтом, а саме6 оббивав будинок, клеїв шпалери, переробляв дах, будував прибудову для дров. Суперечок між ними не чув. [PERSON] розраховувався за роботу, а [PERSON] готувала їжу. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що коли приїжджав у 2005-2006 роках із дружиною [PERSON] з м. Київ. Теща [PERSON] в присутності [PERSON], говорила, що спірний будинок у 2004-2005 роках їй подарувала її подруга [PERSON] [PERSON] казав, що у [PERSON] є все, а у нього немає нічого. Він не чув, щоб [PERSON] давав гроші на цей будинок, оскільки він подарований. Він часто переводив гроші на ремонт спірного будинку. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом не проживали з 1997 року по 2001 рік. Будинок був подарований без гаража. Йому не відомо, з якого саме часу проживали [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що єїй відомо, що її мати, [PERSON] періодично проживала з [PERSON] у квартирі матері. Потім [PERSON], подруга матері, подарувала їй будинок і вона переїхала туди. Протягом двох років мати робила ремонт у будинку, а жила у своїй квартирі, і в цей час вона там бачила [PERSON] Вони зустрічалися з позивачем у спірному будинку коли приїжджали в гості з м. Київ у 2005-2006 роках і у цей час мати казала при [PERSON], що спірний будинок їй подарований. Зазначила, що між [PERSON] та її матір'ю часто виникали суперечки відносно будинку. [PERSON] казав матері, щоб вона сама там робила ремонт. Вони перейшли проживати у вказаний будинок у 2005-2007 роках. Біля будинку був сарай і різні споруди. Вони разом не купляли спірний будинок, а тому вважає, що [PERSON] не має права на його 1/2 частку. Суд, заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], її представника [PERSON], свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією його паспорту серія [NUMBER], виданого 27.08.2010 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області. [PERSON] народилася [INFO] в м. Хотин Чернівецької області, що підтверджується копією її паспорта серія [NUMBER], виданого 25.09.1997 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області. З 14.01.1989 року до 24.12.2001 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що підтверджується копією його паспорта та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданого 24.12.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області. З довідки виконавчого комітету Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області №466 від 14.10.2014 року вбачається, що [PERSON] із [PERSON] проживали однією сім'єю і вели спільне господарство, однак саме з якого часу, міська рада не має таких відомостей, оскільки погосподарські книги не ведуться. З довідки Свято-Николаївської церкви м. Вашківці вбачається, що [PERSON] вінчаний із [PERSON], однак дати вінчання не зазначено. З довідки КП «Житловик» Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області №229 від 24.12.2014 року вбачається, що [PERSON], 1964 року народження з 21.09.2004 року зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. З копії будинкової книги на будинок [ADDRESS] вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за вказаною адресою 21.09.2004 року. Вказане також підтверджується відмітками про місце проживання у їх паспортах. З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3647164 від 21.05.2004 року, виданого Державним комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] на підставі договору дарування серія ВВС №408413 від 19.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2380. З копії технічного паспорту інвентарний №1/107, виготовленого Комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] вбачається, що власником зазначена [PERSON]. З довідки-характеристики, виданої Державним комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» 01.10.2014 року за №3/166 вбачається, що загальна інвентаризаційна вартість нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] становить 151795,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до ст.3 ч.2 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] підтвердили у судовому засіданні, що разом не проживають з грудня 2013 року, а тому вказані обставини відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Дослідивши всі обставини справи та зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимога про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з грудня 1992 року по даний час підлягає до часткового задоволення, оскільки з будинкової книги встановлено, що вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в житловому будинку по [ADDRESS] з 21.09.2004 року, тобто з моменту реєстрації за вказаною адресою, по грудень 2013 року. Жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю з грудня 1992 року позивачем суду не надано, при цьому судом встановлено, що [PERSON] з 14.01.1989 року до 24.12.2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Покази свідків щодо періоду спільного проживання [PERSON] та [PERSON] різняться, а тому суд їх до уваги не приймає. Позовна вимога про визнання договору дарування [PERSON], [PERSON] [PERSON] одноквартирного житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] удаваним та визнання даного договору договором купівлі-продажу також не підлягає задоволенню враховуючи наступне. У ст.3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частина 1 ст.718 ЦК України передбачає, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ст.235 ЦК України, на яку посилають позивач, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз'яснень п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. З досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень відповідачів суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON], при даруванні спірного будинку [PERSON], мали на меті вчинення саме договору дарування, що підтверджується письмовим запереченням відповідачів. Будь-яких інших належних та допустимих доказів учинення договору дарування спірного будинку з метою приховання договору купівлі-продажу, тобто вчинення удаваного правочину, ні позивачем, ні його представником суду не надано. Таким чином, позовна вимога про визнання договору дарування удаваним та визнання даного договору договором купівлі-продажу є безпідставною, не обґрунтованою і задоволенню не підлягає. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності, виданого на ім'я [PERSON] на одноквартирний житловий будинок частково недійсним, а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спільної сумісної власності - одноквартирного житлового будинку та господарських споруд і будівель, що розташовані в [ADDRESS] виходячи з наступного. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до пп.22, 23 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Відповідно до ст.ст.60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.368 ч.3 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом або договором. Проте відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування та інше. Враховуючи викладене та досліджені в судовому засіданні докази судом встановлено, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS], є особистою приватною власністю [PERSON] та поділу не підлягає, оскільки належить їй на підставі договору дарування, укладеного 19.05.2004 року, тобто у період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Доказів протилежного суду не надано. Таким чином не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 майна подружжя, оскільки також є безпідставними та не обґрунтованими. Крім того відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До показів свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] знав у 2005-2006 роках, що спірний житловий будинок подарований [PERSON], суд відноситься критично і не приймає їх до уваги, оскільки вони є родичами відповідача [PERSON], а отже і можуть бути заінтересованими у вирішенні справи на її користь. Проте суд вважає, що позивач [PERSON], що знав, оскільки дізнався про те, що спірний житловий будинок подарований [PERSON] у 2004 році під час його реєстрації до вказаного будинку 21.09.2004 року. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що початком строку позовної давності у межах якого [PERSON] необхідно було звернутися до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування серія ВВС №408413 від 19.05.2004 року удаваним та визнання даного договору договором купівлі-продажу, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 майна подружжя є 21.09.2004 року, тобто дата реєстрації позивача до спірного будинку, а позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 11.12.2014 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, у той же час, відповідачем [PERSON] відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України до суду була подана заява про застосування строку позовної давності. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Це підтверджено належними доказами, доказів протилежного сторонами суду не надано. На підставі ст.ст.3, 11, 15, 202-204, 235, 256, 257, 368, 638, 717-719, ЦК України, ст.ст.3, 57, 60, 61, 63, 70, 74 СК України, Постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9,

Outcome: partial