Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

17 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного 06 вересня 2018 року договору між позивачем і відповідачем, [PERSON] отримала кредит у сумі 18280,00 грн зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала. Станом на 28 січня 2020 року [PERSON] має заборгованість у загальній сумі 14398,54 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати. Ухвалою від 21 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03 квітня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про передачу справи за підсудністю до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області. Представник позивача у позовній заяві, просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач про відкриття спрощеного провадження повідомлена належним чином, про що свідчить розписка на поштовому повідомленні, яке повернулося до суду. 31 березня 2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позов, в якому зазначено наступне. В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за кредитом, крім того до загальної суми заборгованості банком включені плату за обслуговування кредиту. Дані нарахування протирічать вимогам законодавства про захист прав споживачів. Вважає, що також не підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу, оскільки такі не є розумними у розумінні позиції Верховного Суду у справі № 905/1795/18 (постанова від 24 жовтня 2019 року). Просила відмовити у задоволенні позову повністю. У відповіді на відзив, що надійшла від АТ «Ідея Банк» 03 квітня 2020 року зазначено, що вимоги про стягнення витрат на обслуговування кредиту відповідає вимогам законодавства та, зокрема, нормам Закону України «Про споживче кредитування». До матеріалів позовної заяви доданий належний розрахунок суми заборгованості. Щодо витрат на правову допомогу, представник банку зазначив, що позивачем надано всі документи, які підтверджують зазначені витрати та просив суд задовольнити вимоги у повному обсязі. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Обов`язок сплатити неустойку відповідачем виникає у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Судом встановлено, що 06 вересня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № Р20.24104.04303465, згідно з яким банк надав клієнту кредит у сумі 18280,00 грн зі сплатою 15 % річних. Відповідач, в свою чергу, зобов`язалася сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів. Відповідач отримала від банку кредитні кошти, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг [PERSON] станом на 28 січня 2020 року становить 14398,54 грн та складається з основного боргу - 7888,54 грн, простроченого боргу - 1760,52 грн, строкових процентів - 86,97 грн, прострочених процентів - 120,36 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту - 256,12 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту - 3010,00 грн, пені за несвоєчасне погашення платежів - 1276,03 грн. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Судом встановлено, що крім заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, до вимог банку було включено також плату за обслуговування кредиту. Проте, враховуючи наведені правові висновки, заборгованість зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Наведена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 (провадження № 61-1789св19). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь АТ «Ідея Банк» суму сплаченого судового збору відповідно до розміру задоволеної частини вимог в сумі - 1625,19 грн (11132,42 / 14398,54 х 2102). Водночас, як вбачається із заяви про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, з метою надання професійної правничої допомоги АТ «Ідея Банк» у судовій справі за позовом позивача до відповідача про стягнення заборгованості між АТ «Ідея Банк» та Адвокатським об`єднанням "АСТРІМ" укладено договір про надання клієнту правової допомоги № ЮО-01/01/19 від 01 січня 2019 року. На виконання умов договору адвокату Олешек О.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001149, видане 28 вересня 2018 року) надано довіреність для представництва інтересів позивача. Клієнту згідно умов договору було надано правову допомогу за тарифами згідно додатку №1 до договору «Тарифи на правову допомогу у справах» та розраховано ціну послуг (робіт), на підтвердження надання яких було складено та підписано між АТ «Ідея Банк» та адвокатським об`єднанням відповідний акт приймання-передачі наданих послуг від 04 лютого 2020 року (копія акту та витягу з нього є в матеріалах справи), і які були оплачені Адвокатському об`єднанню. Відповідно до витягу з додатку до акту приймання-передачі наданих послуг від 04 лютого 2020 року, адвокатське об`єднання надало позивачу наступні послуги: аналіз справи по боржнику [PERSON] , надання консультації (усної) та узгодження правової позиції (перша інстанція) на суму 500,00 грн; складання позову до боржника на суму 800,00 грн.; підготовка заяви про розподіл судових витрат по справі на суму 800,00 грн, загальна сума 2100,00 грн Оплата яких підтверджується випискою по особовим рахункам за 05 лютого 2020 року. Згідно з положенням ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в частині пропорційній задоволенню позовних вимог в сумі - 1623,64 грн (11132,42 / 14398,54 х 2100).

Outcome: partial