Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Фактичні обставини справи 07 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів: [PERSON] та [PERSON] , в якому просив: - визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку; - усунути перешкоди при вселенні та користуванні квартирою [PERSON] , шляхом виселення [PERSON] , з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; - зобов`язати відповідача - [PERSON] , не чинити перешкоди в користуванні квартирою позивачем, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , наступним чином: у користування позивача виділити житлову кімнату, яка позначена на поверхневому плані під №2 площею 9,5 кв.м. та житлову кімнату, яка позначена на поверховому плані під №3 площею 12,0 кв.м.; у користування відповідача - [PERSON] , залишити житлову кімнату, яка позначена на поверховому плані під №1 площею 19,4 кв.м. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що з 02.03.2018 року він є власником Ѕ частки трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, з моменту набуття права власності він не може здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження майном, оскільки [PERSON] та [PERSON] свідомо та умисно не дають йому можливості потрапити до приміщення кватири, не надаючи ключів від неї та не впускаючи його. Позивач стверджує, що після набуття ним права власності на Ѕ частки трикімнатної квартири, яка раніше належала [PERSON] , останній втратив право користування нею, а тому повинен бути виселений та знятий з реєстрації. Окрім того, позивач неодноразово безрезультатно звертався до [PERSON] з проханням виселитись із квартири в добровільному порядку та не зміг встановити порядок користування спільною квартирою з [PERSON] , як другим співвласником, у зв`язку з її відмовою. А тому, він звернувся до суду та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 11 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин не було подано відзив, що є підставою для розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 18 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що у відповідності до статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні майном не заперечував; в задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 05.02.2018 року проводились електронні торги, на яких реалізовувалась Ѕ частки трикімнатної квартири, загальною площею 68,5 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Горонною І.С. від 26.10.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за №1-1352. За результатами проведення електронних торгів переможцем було визнано [PERSON] , що підтверджується протоколом проведення електронних торгів №314946 від 05.02.2018 року та Актом державного виконавця про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 23.02.2018 року. 02.03.2018 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на Ѕ частки квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115935193 виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 02.03.2018 року (номер запису про право власності: 25094589). Суд встановив, а сторонами не заперечувалось, що на момент розгляду справи трикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , по Ѕ частки у кожного. Технічним паспортом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1245 від 08.08.2007 року передбачено, що квартира розташована на 5-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 40,9 кв.м., у тому числі одна кімната 19.4 кв.м., друга кімната 9.5 кв.м., третя кімната 12.0 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 1.3 кв.м., ванної кімнати площею 2.5 кв.м., коридору площею 2.8; 6.6 кв.м., комори площею 0.6; 0.3 кв.м.. Квартира обладнана лоджіями 1.9; 1.9 кв.м. відповідно. В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, виданою головою правління АОСББ «Сучасне житло» Андреївим М.В. від 29.07.2020 року №164. Окрім цього, судом з`ясовано, що [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі з 18.03.1987 року, відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 17.08.2020 року. Відповідно до Акту №165 від 29.07.2020 АОСББ «Сучасне житло» Панченко Людмила Анатоліївна та [PERSON] протягом останніх трьох років проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, оскільки не надають йому ключів від квартири та не впускають його до неї. У зв`язку з цим він, неодноразово звертався до правоохоронних органів для того, щоб усунути порушення свого права власності. Зазначене підтверджується заявою про вжиття заходів реагування поданою до Сихівського ВП ГУНП у Львівській області за №с-35 від 17.06.2020 року, а також поясненнями до зазначеної заяви від 17.06.2020 року. У відповідь на подану заяву [PERSON] отримав лист-відповідь за №с-35/40/03/08/2020 від 06.07.2020 року, відповідно до якого Сихівський ВП ГУНП у Львівській області повідомив, що повноважень щодо розгляду зазначеного спору у нього немає, оскільки, відносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] носять виключно цивільно-правовий характер та вирішуються в порядку цивільного судочинства. Аналогічний лист-відповідь [PERSON] отримав у 2018 році за №с-60/40/01/08/18 від 06.06.2018 року. Представник відповідачів в судовому засіданні повідомив, що відповідачі не заперечують зазначені обставини, визнають їх та погоджуються усунути перешкоди у користуванні майном позивачем. Судом встановлено відсутність домовленості між позивачем та [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою. 03.11.2020 року до суду надійшло клопотання від відповідача, з якого вбачається, що [PERSON] просить встановити наступний порядок користування спірною квартирою: - у користування позивача виділити житлову кімнату, яка позначена на поверховому плані №1 площею 19,4 кв.м.; - у своє користування виділити житлову кімнату, яка позначена на поверховому плані під №2 площею 9,5 кв.м. та житлову кімнату, яка позначена на поверховому плані під №3 площею 12,0 кв.м. З наданих відповідачем [PERSON] пенсійного посвідчення виданого Пенсійним фондом України 25.11.2009 року №2096712823, витягу №21839 Львівської обласної клінічної лікарні, індивідуальної програми реабілітації інваліда від 23.11.2010 року №2383, довідки до акту огляду МСЕК №481715 від 23.11.2010 року, вбачається, що [PERSON] є пенсіонером, непрацездатною та інвалідом II групи. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи Відповідно до ч.1 статті ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч.1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №215/2500/17 Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У зв`язку з тим, що [PERSON] є власником Ѕ частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] є її сином та за згодою матері був вселений у зазначену квартиру 18.03.1987 року, то в силу ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР та ст.ст. 383, 405 ЦК України він має законне право на користування цією квартирою. Окрім цього, судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером, непрацездатною особою та інвалідом II групи, у зв`язку з чим, потребує догляду зі сторони свого сина. А тому, його виселення без надання іншого житлового приміщення може негативно позначитись на її подальшому фізичному та матеріальному становищі. Суд також бере до уваги висновки, викладені в індивідуальній програмі реабілітації інваліда №2383, відповідно до яких потенціал реабілітації [PERSON] оцінюється як низький, а ступінь обмеження життєдіяльності як виражений. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я від 05.09.2011 року №561 «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» виражене обмеження життєдіяльності обумовлюється порушенням функцій органів та систем організму, що полягає у вираженому порушенні можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності. Зазначене додатково підтверджує необхідність догляду за своєю матір`ю [PERSON] , а відтак, і необхідність подальшого проживання в спірній квартирі. Беручи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном позивачем шляхом виселення [PERSON] з трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , призведе до порушення принципу пропорційності у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Більше того, суд встановлює відсутність законних підстав для такого виселення та звертає увагу на наступне. Відповідно до ч.4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї власника квартири без надання іншого житлового приміщення передбачені ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивачем не наведено доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття. Окрім того, судом було встановлено, що [PERSON] вселився у зазначену квартиру ще дитиною у 18.03.1987 році, а тому, та обставина, що позивач є співвласником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення та зняття з реєстрації відповідача [PERSON] , який там правомірно проживає, за згодою його матері, як член сім`ї, оскільки в такому випадку будуть порушуватися права вже іншого співвласника даного спірного житла - [PERSON] , яка не може бути обмежена в праві на проживання з членами своєї сім`ї. Враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення позовних вимог про зняття з реєстрації та виселення [PERSON] - відсутні. Щодо визначення порядку користування спільною квартирою позивачем та [PERSON] , суд керується наступним. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У постанові Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц зазначено, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. З матеріалів справи вбачається, що позивачу та відповідачу належать ідеальні частки у праві власності по Ѕ кожному, а вимоги щодо встановлення порядку користування подані до суду позивачем та відповідачем не є ідентичними. Відтак, суд підтверджує відсутність домовленості між сторонами та вважає за потрібне встановити порядок користування спірним майном, який запропонований відповідачем. При винесенні такого рішення суд керується особливим фізичним станом відповідача, а також тим, що [PERSON] проживає у зазначеній квартирі на законних підставах. Окрім того, суд враховує необхідність забезпечення балансу для комфортного проживання в квартирі трьох осіб, а тому для проживання сина та матері необхідні окремі кімнати, а не одна ізольована як пропонує позивач. Розподіл витрат по розгляду справи підлягає вирішенню в порядку ст.ст.141, 142 ЦПК України. На підставі статей 316, 317, 319, 321, 356,358, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, 9, 116, 64, 150, 156 Житлового кодексу Української РСР, ст. 4, 10, 12, 71, 72, 76, 89, 128, 141, 247, 258-259, 263-265, 351-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: partial