Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

[PERSON] 12.02.2015 року звернулася до суду з позовною заявою до Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що її бабця - [PERSON], померла у віці 66 років, та яка до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO], та була єдиним і останнім членом колгоспного двору. За життя [PERSON] 02 липня 2008 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, згідно якого на випадок смерті зробила таке розпорядження: свій житловий будинок, господарські споруди та все її майно, де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй належало на день смерті і на що вона за законом мала право, заповіла своїй внучці - [PERSON], [INFO], тобто позивачці. Даний заповіт не змінювався і не скасовувався заповідачем до дня її смерті. Згідно довідки Самбірського МБТІ від 05.02.2015 року №90 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с.Топільниця, вул. Довбуша, будинок №32, Старосамбірського району Львівської області не зареєстрований у реєстрових книгах станом на 01.04.2008 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 08 квітня 1969 року було вирішено надати дозвіл її покійному дідусеві - [PERSON], побудувати новий житловий будинок на присадибній ділянці батька із зносом старого будинку, про що свідчить копія архівного витягу з протоколу № 8 засідання виконкому Топільницької сільської ради від 08 квітня 1969 року. Під час спільного подружнього життя [PERSON] та [PERSON] у 1968 році був збудований житловий будинок в селі Топільниця по вулиці Довбуша, №32, Старосамбірського району Львівської області, але в установленому законом порядку не було проведено державну реєстрацію даного будинковолодіння. Її дідусь - [PERSON], помер 31 серпня 1990 року у віці 46 років. Згідно виписки з погосподарської книги по Топільницькій сільській раді Старосамбірського району Львівської області за 1991 -1995 роки в даному колгоспному дворі були зареєстровані та проживали: голова двору - [PERSON], [INFO], яка померла 20.01.2011 року; дочка - [PERSON], 07 липня 1970 року, яка є її матір'ю та померла 15 листопада 2013 року; зять - [PERSON], [INFO], який є її батьком та помер 27 лютого 2009 року; внучка - Гришко (дошлюбне прізвище - [PERSON]) [PERSON], [INFO]. Після смерті [PERSON] вона, як спадкоємець за заповітом, в шестимісячний термін звернулась в Старосамбірську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою від 24.05.2011 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабці - [PERSON], яка померла 20 січня 2011 року. Однак, листом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області від 06 лютого 2015 року № 02-14/76 за підписом завідуючої [PERSON] роз'яснено, оскільки спадкоємицею не представлено свідоцтва про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: в селі Топільниця по вулиці Довбуша, № 32, Старосамбірського району Львівської області, тому Старосамбірська державна нотаріальна контора не вправі видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дане майно і рекомендовано з приводу захисту свого права, як спадкоємця, звернутись в судовому порядку. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в селі Топільниця по вулиці Довбуша, будинок, №32, Старосамбірського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 20 січня 2011 року, та до дня смерті проживала в [INFO]. В судове засідання позивач не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві, а також додатково пояснив, спростовуючи той факт, що будинковолодіння № 32, яке знаходиться по вул. Довбуша в с. Топільниця відноситься до робітничого двору, даний будинок в 1968-1969 роках за час спільного проживання в шлюбі побудували бабуся та дідусь позивачки, тобто [PERSON] та [PERSON], на час смерті [PERSON] та, в подальшому, після його смерті, в даному будинку проживали крім [PERSON], проживала і її мама з батьком, тобто [PERSON] та [PERSON], які утримували та доглядали за цим будинком. Будь-які докази, що [PERSON] та [PERSON] були членами колгоспу у позивачки відсутні, за винятком трудової книжки та запису у ній, що [PERSON] працювала швеєю у колгоспі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі, а також пояснила, що будинок № 32, який знаходиться по вул. Довбуша в с. Топільниця був збудований подружжям [PERSON] та [PERSON], тобто дідусем та бабусею позивачки, даний будинок є робочим двором, так як [PERSON] та [PERSON] не були членами колгоспу, про таке документи відсутні. Просила не брати до уваги в довідках, які видані сільською радою, та в погосподарських книгах, відомості в тій частині, що даний будинок відноситься до суспільної групи колгоспного двору, так як при написанні таких вдомостей були допущені помилки. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] проти позову не заперечив. Заслухавши представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно заповіту від 02 липня 2008 року, посвідченого секретарем виконкому Топільницької сільської ради, [PERSON], жителька с. Топільниця, заповіла свій житловий будинок, господарські споруди та все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті, і на що згідно із закону буде мати право, своїй внучці - [PERSON] (а.с.19). Із свідоцтва про смерть серії І-СГ №378420 вбачається, що [PERSON] померла 20.01.2011 року у віці 66 років, місце смерті с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області (а.с. 7 ). Раніше, відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СГ №378423, помер її чоловік [PERSON], 31.08.1990 року у віці 46 років, місце смерті с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області (а.с.6). Із свідоцтва про народження (а.с.9), виписки з погосподарської книги по Топільницькій сільській раді за період 1986-1990 роки, довідки (а.с. 21,44) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З довідок(а.с.43,44) та виписок з погосподарських книг Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що по господарству в с. Топільниця, вул. Довбуша, № 32 (а.с.81,82,93,94), рахувався наступний склад сім»ї, були зареєстровані та прописані, а саме: за 1986-1990 роки за особовим рахунком № 60 голова двору [PERSON], [INFO], працював робочим у Старосамбірському меблевому комбінаті, [PERSON], [INFO] його дружина, працювала касиром в Самбірському автопарку, з 1986 року в колгоспі «Перемога» швеєю, [PERSON], [INFO] дочка, вибула 26.03.1986 року, [PERSON], [INFO] дочка, вибула 27.08.1987 року і прибула 14.06.1990 року, [PERSON], [INFO] зять, прибув 14.06.1990 року, [PERSON], 09.08.1990 року внучка, прибула в 1993 році; за 1991-1995 роки за особовим рахунком № 62 голова двору [PERSON], її дочка [PERSON], їх місце праці колгосп «Перемога», швея, [PERSON] - зять та [PERSON] внучка. Також в довідці (а.с.45) та в погосподарських книгах, які були представлені та перевірені судом, зазначено, що господарство належить до суспільної групи « колгоспний двір». Однак, судом встановлено, що будинок № 32, який знаходиться за адресою: с. Топільниця, вул. Довбуша Старосамбірського району Львівської області, є робочим двором, а не колгоспним двором, як вказано у довідках, виданих виконкомом Топільницької сільської ради № 158 від 09.02.2015 року (а.с.16), № 153 від 06.02.2015 року(а.с.17), №\~344 від 17.03.2015 року(а.с.45), та у вищеперерахованих виписках з погосподарських книг, виходячи з наступного. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69, а в подальшому, наказами Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів(наказ втратив чинність на підставі наказу Держкомстату№ 234 від 17.07.2000 року), згідно яких, записи щодо суспільної групи господарства в погосподарських книгах свідчили про правомірність забудови і прирівнювались до правовстановлюючих документів, тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. А також із зазначеними вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства(сім»ї), особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. З архівного витягу протоколу № 8 від 08.04.1969 року (а.с.18) відомо, що на засіданні виконавчого комітету Топільницької сільської ради депутатів трудящих Старосамбірського району Львівської області Української РСР слухалася заява [PERSON] про надання йому площі під будову жилого будинку на власній присадибній ділянці його батька, де було прийнято рішення за № 24, яким дозволено йому будувати житловий будинок на присадибній ділянці батька із зносом старого будинку. Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР(а.с.23) було видано 23.04.1970 року йому, тобто [PERSON], на підставі рішення виконкому Топільницької сільської ради від 08.04.1969 року за № 24. При таких обставинах, суд не приймає до уваги даних погосподарських книг за 1986-1990 роки та за 1991-1995 роки по господарству по вул. Довбуша, 32, Старосамбірського району Львівської області, та вищеперерахованих довідок (а.с.16,17,45), виданих виконкомом Топільницької сільської ради, в тій частині, що вказане будинковолодіння відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки такі дані в повній мірі спростовуються архівним витягом з протоколу № 8 від 08.04.1969 року архівного відділу Старосамбірської районної державної адміністрації (а.с.18), відповідно до якого земельна ділянка надавалася [PERSON] під забудову житлового будинку саме сільською радою, а не колгоспом, свідоцтвом на забудову, яке було видано на підставі рішення виконкому Топільницької сільської ради від 08.04.1969 року за № 24, а також тим, що [PERSON], як голова сім»ї, не був колгоспником, а був робітником. Крім цього, після його смерті головою двору стала його дружина [PERSON], яка спочатку працювала касиром у меблевому комбінаті, а з 1986 року швеєю у колгоспі, що підтверджується записами в трудовій книжці(а.с.83-85), однак будь-яких відомостей, доказів про те, що вона була членом колгоспу, судом здобуто не було. Наявність запису у трудовій книжці [PERSON] про перебування її на посаді швеї у колгоспі не є достатньою правовою підставою для беззаперечного висновку про те, що вона була членом колгоспу. В судовому засіданні також було встановлено, чого не заперечували сторони та третя особа, що будинок № 32, який знаходиться по вул. Довбуша, в с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області спільно будувався під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON], шлюб яких було зареєстровано 27.07.1967 року(а.с.8). Також в погосподарських книгах(а.с.93,94) зазначено, а саме: в розділі 111, що житловий будинок збудований в 1968 році, в розділі 1У всього землі ( в сотих гектара) - 0,26 га станом на 01.01.1990 року. З довідки виконкому Топільницької сільської ради від 06.02.2015 року за № 153 (а.с.17) відомо, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці орієнтовною площею 0,09 га, самочинно побудованих будівель та споруд при житловому будинку № 32 по вул. Довбуша в с. Топільниця немає. Технічним паспортом (а.с.24-27) також встановлений факт існування житлового будинку № 32 по вулиці Довбуша у с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області, однак згідно довідки Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризції від 05.02.1015 року № 90 житлового будинку на правах особистої власності в с. Топільниця по вул. Довбуша, № 32 не зареєстровано. На виконання постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, [PERSON] та [PERSON] своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна з подальшими змінами та доповненнями не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробіткудоходу. У відповідності з положеннями ст.ст.328, 380 ЦК України право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин слід вважати, що подружжям [PERSON] та [PERSON] правомірно набуто право власності кожним на ? частину будинковолодіння № 32 по вулиці Довбуша у с. Топільниця Старосамбірського району. У відповідності з п.1 постанови Пленуму Верхового Суду України від 30.05.2008 року спадкові відносини регулюються ЦК України, законами України від 02.09.1993 року «Про нотаріат», від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати до правовідносин спадкування належного йому майна. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. У відповідності до норм ст. 549 ЦК України 1963 року, що діяла на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини Спадкоємцями [PERSON] є його дружина [PERSON] та дочки [PERSON] та [PERSON](а.с.8,9). З витягу державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя(а.с.10) відомо, що [PERSON] 11.11.1989 року зареєструвала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище [PERSON] на [PERSON]. У відповідності з повідомленням завідуючої Старосамбірської державної нотаріальної контори від 31.08.2015 року(а.с.106,107) згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи, та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо спадкової справи до майна померлого 31.08.1990 року [PERSON] відсутня. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON], ставши власниками будинковолодіння, так як лише вони проживали з ним у такому на момент відкриття спадшини, після смерті спадкодавця вступили у володіння спадковим майном, користуючись цим будинком та підтримуючи його у належному стані, а також і станом на момент розформування робітничих дворів у квітні 1991 року. Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом, вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] Отже, дочка спадкодавця [PERSON] не вчинила жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті батька [PERSON] (заяву в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини не подала та не вступила в управління або володіння спадковим майном). За таких обставин, з огляду на встановлення факту правомірності набуття [PERSON] та [PERSON] права власності кожним на ? частину будинковолодіння № 32, який знаходиться по вул. Довбуша, в с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області, то за [PERSON] слід визнати право власності ? частки цього будинковолодіння (1/2 частки у спільному майні подружжя та ? в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка), а за [PERSON] слід визнати право власності на ? частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], оскільки інші спадкоємці спадщину не прийняли. Саме таким розміром частки кожний з них міг самостійно розпорядитися, в тому числі і при складанні заповіту. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON], бабусі позивачки, а також після смерті батьків позивачки - [PERSON] та [PERSON] діяв Цивільний Кодекс України, який також слід застосовувати до правовідносин спадкування належного їм майна. У відповідності до ч. 1 і ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 2 даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. В ч. 5 цієї статті вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.1 і ч.2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, заява подається особистно спадкоємцем. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1-3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Із копії спадкової справи №154/2011 [PERSON], яка померла 20.01.2011 року(а.с.67-78) відомо, що позивачка, як спадкоємець за заповітом, 24 травня 2011 року особисто подала заяву про прийняття спадщини, тобто в шестимісячний термін. Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці за законом, вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON]. Згідно положень ч.1 і ч.2 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] звернулася з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], проте завідуючою Старосамбірської державної нотаріальної контори [PERSON] їй було відмовлено, оскільки нею як спадкоємцем не представлено свідоцтва про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Довбуша, буд. № 32 у с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області (а.с. 28). А також у відповідності з повідомленням завідуючої Старосамбірської державної нотаріальної контори від 31.08.2015 року(а.с.106,107) згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи, та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформації щодо спадкових справ до майна [PERSON], який помер 27.02.2009 року та [PERSON], яка померла 15.11.2013 року, відсутні. Отже, позивач після смерті свого батька [PERSON], який помер 27.02.2009 року(а.с.12), та своєї матері [PERSON], яка померла 15.11.2013 року(а.с.11), і яка мала право на ? частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право власності на їх майно не зверталася. З довідки (а.с.45) вбачається, що і виконком Топільницької сільської ради також відмовив позивачці в оформленні права власності на даний житловий будинок з посиланням на те, що на даний час не вправі винести таке рішення у звязку з тим, що це суперечить Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, рекомендував звернутися до суду. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як видно з представлених доказів, будинок 1968 року побудови знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в погосподарських книгах, дане будиноволодіння є робочим двором, будинок з господарськими будівлями і спорудами спільно будувався під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON], яким спільно володіли багато років, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Крім того, згідно із ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п.5 ч.1 ст.19 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог, та на підставі наданих сторонами та третьою особою доказів, які оцінені судом в їх сукупності, враховуючи факт правомірності набуття [PERSON] та [PERSON] права власності у спільному майні подружжя - кожним на ? частину будинковолодіння № 32, яке знаходиться по вул. Довбуша, в с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області, хоча і належним чином не оформили права власності на таке, та [PERSON], в подальшому, на ? частки цього будинковолодіння (1/2 частки у спільному майні подружжя та ? в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка), суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем право власності на ? частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] і не може в позасудовому порядку оформити право власності на дане будинковолодіння через відмову нотаріуса вчинити такі дії за відсутності свідоцтва про право власності на житловий будинок. В праві власності на ? частину житлового будинку № 32 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Довбуша в с. Топільниця слід відмовити, оскільки позивач звернулася до суду про визнання лише права власності на дане будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 20 січня 2011 року. З вимогою до суду про визнання права власності на вказане будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері - [PERSON], яка померла 15.11.2013 року, і яка була власником ? будинковолодіння, оскільки після смерті свого батька - [PERSON], також прийняла спадщину, позивач не зверталася. Хоча дана вимога до суду була би передчасною, так як позивач не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері [PERSON] Відповідно до роз»ясень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі наведеного,

Outcome: partial