Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

02 жовтня 2015 року позивач звернулася в суд з позовом відповідача про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та виділення частки в натурі. Свої вимоги мотивує тим, що з 16 вересня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано рішенням Любомльського районного суду від 11 березня 2015 року. Під час перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, ними було придбано земельну ділянку за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд. За період перебування у шлюбі, на зазначеній ділянці, ними розпочато будівництво житлового будинку та господарських споруд, які на день звернення до суду є незавершеним будівництвом. Дані об'єкти є самовільним будівництвом, оскільки належні дозволи та технічна документація на них відсутня. В добровільному порядку відповідач відмовляється оформляти дозвільні документи на домоволодіння, що перешкоджає його поділу, як спільну сумісну власність подружжя. На підставі чого, позивач просила визнати незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя та виділити її в особисту власність 1/2 частину всіх будівельних матеріалів, обладнання та утворені ними конструктивні елементи, що були використані в процесі його будівництва. Позивач зазначає, що згідно рішення Любомльського районного суду від 03.06.2015 року, яке набрало законної сили, за нею визнано право власності на ? частини земельної ділянки по [ADDRESS]. В судовому засіданні 27.07.2016 року позивач уточнила свої позовні вимоги, зокрема просила визнати будівельні матеріали та обладнання, з яких побудований житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], припинити режим спільної сумісної власності та виділити їй в натурі у приватну власність будівельні матеріали, з яких побудовано 51/100 частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS], а саме: приміщення №1 площею 5,8 кв.м., приміщення №8 площею 3,9 кв.м., приміщення № 7 площею 6,6 кв.м., приміщення №6 площею 14,3 кв.м., приміщення №5 площею 14,8 кв.м., приміщення №4 площею 7,5 кв.м., 54/100 частини мансарди, 43/100 частини господарської будівлі(Б-1), ? частину огорожі. В судовому засіданні позивач та її представник уточненні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, обґрунтувавши тим, що дійсно земельна ділянка була придбана за час перебування сторін у шлюбі, проте, як зазначала позивач в 2015 році під час розгляду справи про розірвання шлюбу, вони перестали проживати однією сім'єю з 2012 року, крім того, в 2013 році при розгляді справи про стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання їхніх неповнолітніх дітей, остання вказувала про потребу в матеріальній допомозі, що свідчить про неможливість її участі в будівництві споруд за адресою [ADDRESS]. Оскільки будівельні матеріали витрачені на будівництво споруд за адресою [ADDRESS] придбані виключно за кошти відповідача, тому вони є його особистою власністю, в зв'язку з чим, в задоволені позову просили відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як слідує із роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 16.09.2003 року перебували в зареєстрованому відділом РАЦСу реєстраційної служби Любомльського РУЮ Волинської області шлюбі, який було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 11.03.2015 року. (а.с. 30). Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [PERSON] 25 грудня 2016 року набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року (а.с. 9). Згідно рішення Любомльского районного суду Волинської області від 03.06.2015 року, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, виділено [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0500 га. із земельної ділянки 0,1000 га., що розташована [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; яка належить на праві приватної власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25 грудня 2012 року [PERSON], та визнано за нею право власності на виділену їй 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0500 га. із земельної ділянки 0,1000 га., що розташована [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с. 7-8). Дане судове рішення не змінено та не скасовано, набрало законної сили 16.06.2015 року. В судовому засіданні сторонами по справі не заперечується та обставина, що під час перебування у шлюбі, на вказаній земельній ділянці, ними розпочато будівництво житлового будинку з господарським будівлями, який станом на 04 листопада 2016 року не прийнятий до експлуатації, будь-які дозвільні та технічні документи на останній відсутні. В даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу та повторну судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручалось Волинській ТПП та Волинському відділенню Львівського НДІ. Відповідно до висновку №О-152 Волинської ТПП від 31.12.2015 року вартість матеріалів у вартості будівництва, підготовчих та будівельних робіт (з врахуванням доставки матеріалів) при будівництві будинковолодіння по [ADDRESS] становить 418999 гривень. Ринкова вартість даного домоволодіння становить 1 343 924 (один мільйон триста сорок три тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривень. Будівельна готовність об`єкту становить: житлового будинку - 69%, мансарди - 27 % та господарської будівлі - 54 %. З дослідницької частини даного висновку вбачається, що будинок, мансарда, господарська будівля (Б-1) та огорожа побудовані в 2011 році. Також визначено порядок розподілу даного домоволодіння. Висновком №7155-7156 Волинського відділення Львівського НДІ судових експертиз від 30.06.2016 року судової будівельно-технічної експертизи доводиться та обставина, що будівництво житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS], могло проводитись з 2011 року і по даний час (а.с.103-108). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці, та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, вказані норми права передбачають презумпцію визначення статусу придбаного під час шлюбу майна як спільну сумісну власності подружжя. У такому разі, позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). В судовому засіданні відповідач стверджував, що будівельні матеріали, які були використані при будівництві житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], були придбані ним особисто, про що свідчать накладні виписані на його ім'я, проте будь-яких доказів на підтвердження того, що майно було придбане саме за особисті кошти [PERSON] суду надано не було. Окрім цього, суд звертає увагу, що посилання відповідача на неможливість позивача приймати матеріальну участь в будівництві домоволодіння є безпідставною, так як вбачається з копії рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 вересня 2013 року про стягнення аліментів, у сторін [INFO] народився син [PERSON]. Дана обставина вказує на той факт, що позивач перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною і фізично не мала можливості працювати та отримувати заробіток. За таких обставин та виходячи з положень ст. ст. 60, 61 СК України, суд вважає доведеним той факт, що недобудовані будівлі по [ADDRESS] будувалася подружжям під час їх шлюбу і будівельні матеріали, які були використані при її зведенні є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Разом з тим, вимога позивача про припинення режиму спільної сумісної власності та виділення їй в натурі у приватну власність будівельних матеріалів, з яких побудовано 51/100 частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS], а саме: приміщення №1 площею 5,8 кв.м., приміщення №8 площею 3,9 кв.м., приміщення № 7 площею 6,6 кв.м., приміщення №6 площею 14,3 кв.м., приміщення №5 площею 14,8 кв.м., приміщення №4 площею 7,5 кв.м., 54/100 частини мансарди, 43/100 частини господарської будівлі (Б-1), ? частину огорожі, є безпідставною, тобто такою, що не підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Як зазначалося вище, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 вказаної норми передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснив, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради . За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Пунктом 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються права на житлові будинки, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Згідно з п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Враховуючи вищевикладене, та те, що в судовому засіданні було встановлено, що спірне домоволодіння не було прийняте до експлуатації, і як наслідок не було зареєстроване в органах БТІ, а тому як об'єкт незавершеного будівництва, не може бути об'єктом поділу та виділу в натурі у приватну власніть. Разом з тим, жоден з висновків експертиз, наявних в даній справі, не дав відповіді на поставлене питання щодо кількості будівельних матеріалів та їх вартості, які були використані при будівництві житлового будинку з господарськими спорудами на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Сторони в судовому засіданні погодилися з висновками експерта від 30.06.2016 року, будь-яких заперечень не подавали, та не вважали за доцільне призначення додаткової експертизи задля уточнення якихось окремих висновків. Таким чином, вимога позивача про припинення режиму спільної сумісної власності та виділення їй в натурі у приватну власність будівельних матеріалів, з яких побудовано 51/100 частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS], а саме: приміщення №1 площею 5,8 кв.м., приміщення №8 площею 3,9 кв.м., приміщення № 7 площею 6,6 кв.м., приміщення №6 площею 14,3 кв.м., приміщення №5 площею 14,8 кв.м., приміщення №4 площею 7,5 кв.м., 54/100 частини мансарди, 43/100 частини господарської будівлі (Б-1), ? частину огорожі, є безпідставною. З врахуванням ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 487 гривень 20 копійок витрат по оплаті судового збору в частині вимоги немайнового характеру, а з позивача в користь відповідача стягнути 1722 гривень витрат на проведення експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial