Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] ,посилаючись на те, що вона зареєстрована та з 2014 року постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , яку вона повністю утримує та обслуговує, а також по можливості сплачує комунальні послуги. Зазначала, що разом з нею в квартирі зареєстрована але з 2012 року не проживає її рідна мати [PERSON] , відповідачка у справі. Стверджувала, що за цей час відповідачка квартирою не цікавилася, комунальні платежі не сплачувала та не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі не тримає. Вказувала, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо неї, [PERSON] , оскільки не займалась вихованням дитини та не годувала її. Крім того,заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року було встановлено, що з березня 2012 року [PERSON] покинула дитину [PERSON] та своє місце проживання (квартиру [ADDRESS] ), про що було складено акт про покинуту дитину чи знайдену дитину від 15 березня 2012 року, який було складено працівниками ВКМСД Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. За весь період знаходження дитини у притулку мати жодного разу дитину не відвідувала, не цікавилась її здоров`ям та подальшою долею, не заявляла бажання повернути дитину додому. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2014 року з [PERSON] на користь Одеської загальноосвітньої школи-інтернату №5 на утримання [PERSON] були стягнуті аліменти. Зазначала. що вказане рішення суду ніколи не виконувалося, оскільки місцезнаходження матері невідоме, що підтверджується записом в Єдиному реєстрі боржників ВП №42856559. Вказувала, що відповідачці ніколи ніхто не чинив перешкоджав в користуванні квартирою [ADDRESS] , вона добровільно покинула житло і місце її знаходження на даний час не відомо. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловою площею у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30 червня 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21-22). Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року строк проведення підготовчого провадження було продовжено (а.с. 38-39). Ухвалою суду від 19 жовтня 2021року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 48-49). Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року було задоволено заяву про виклик свідків (а.с. 50-51). Позивачка та її представник, діючий за ордером від 27 липня 2021 року та довіреністю від 08 червня 2021 року в судове засідання не з`явилися, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу без їх участі, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 31, 32, 54). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 28, 30, 36, 43, 44). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Житловим кодексом України, а саме ст. ст. 71, 72 ЖК України,тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та з 2014 року постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянки України, відомостями №П1-120658 -ю/л про зареєстрованих осіб у житловому [ADDRESS]від 24 травня 2021 року (а.с. 5-6,8). Відповідно до відомості №111-120658 - ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/ будинку від 24 травня 2021 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , позивачка у справі, [PERSON] , відповідачка у справі та [PERSON] (а.с. 8). Крім того, факт реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22 червня 2021 року (а.с. 19, 20). Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , діти були передані Органу опіки та піклування МРА ОМР (а.с. 9-12). З змісту рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року вбачається, що [PERSON] покинула та залишила без догляду малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актами про покинуту дитину чи знайдену дитину від 15 березня 2012 року, які були складені працівниками ВКМСД Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. За весь період знаходження дитини у притулку, мати жодного разу дітей не відвідувала, не цікавилась їх здоров`ям та подальшою долею, не заявляла бажання повернути дітей додому. Встановлено, що Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2014 року з [PERSON] на користь Одеської загальноосвітньої школи-інтернату №5 було стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей, а саме [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 385,80 грн. щомісячно, починаючи з 12 листопада 2013 року по 13 березня 2022 року (а.с. 13-15). Факт не проживання відповідачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2012 року по теперішній час, підтверджується актом, підписаним сусідами [PERSON] , а саме [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 182/6536/13-ц виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Частина перша ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Отже, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як член сім`ї наймача квартири [ADDRESS] має право вимагати визнання відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачка втратила право користування спірною квартирою, оскільки не проживає в ній з березня 2012 року, а своєю реєстрацією у квартирі, обмежує право позивачки на розпорядження спірною квартирою. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки [PERSON] з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідачкою по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядилася на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: approved