Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-Інвест» про стягнення орендної плати за користування земельною часткою, відшкодування доходу від безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 липня 1997 року [PERSON] та [PERSON] отримали відповідно сертифікати [NUMBER] та [NUMBER], які посвідчували їх право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області. 2 березня 2002 року вони видали на ім'я [PERSON] довіреність, якою уповноважували її обробляти, а також продати в будь-яких цілях земельну частку відповідно до сертифікату [NUMBER], площею 7,08 га та земельну частку відповідно до сертифікату [NUMBER], площею 7,08 га. На виконання цієї довіреності вона уклала з ТОВ «Бета-Агро-Інвест» договір оренди двох земельних часток, право на які посвідчені вказаними сертифікатами. Умовами цього договору за користування земельною часткою орендар має сплачувати орендодавцю кожного року орендну плату у розмірі не менше 1% вартості земельної частки (паю) з урахуванням щорічного коефіцієнту. Платежі здійснюються щорічно з 01 серпня по 31 грудня. Строк дії договору встановлено в три роки - з травня 2002 року, закінчення 2004 року. В разі переходу права власності на сертифікат до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника. 10 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] здійснили відчуження, а саме подарували позивачеві сертифікати [NUMBER], [NUMBER]. 13 грудня 2005 року державним нотаріусом Новогродівської державної нотаріальної контори посвідчено справжність підпису перекладача [PERSON], що переклала з німецької мови нотаріальне посвідчення. Рішенням Добропільського міськрайонного суду у справі №227/132/13-ц від 29 січня 2013 року визнано право власності за позивачем на земельні частки (паї) із земель КСП ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області, які належали [PERSON] та [PERSON], та зобов'язано Управління Держземагенства у Добропільському районі Донецької області оформити та видати Державні акти на ці земельні частки. 20 квітня 2013 року позивачка отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - на земельні ділянки площею 5,9849 га та 5,9753 га, за адресою: [ADDRESS]. До 2006 року орендну плату за договором оренди земельних часток відповідач оплачував [PERSON], а за 2006 рік таку ж плату отримала позивачка. Але з 2006 року відповідач припинив сплачувати орендну плату. До кінця 2013 року відповідач користувався земельними ділянками безоплатно. В 2013 році позивачка вилучила у товариства належну їй земельну ділянку. Вважає, що її права щодо користування нерухомим майном - на земельними ділян- ками, порушені з боку відповідача. Тому підлягає стягненню на її користь орендна плата за період 2007-2012 роки на підставі договору оренди від 29 травня 2002 року, що складає 10381,23 грн., та за зобов'язаннями ТОВ «Бета-Агро-Інвест», як користувача, який безпідставно використовував земельну ділянку позивача протягом 2013 року, підлягає виплаті частина одержаного доходу за правилами ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, що складає 46884,20 грн. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 липня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-Інвест» про стягнення орендної плати за користування земельною часткою, відшкодування доходу від безпідставно набутого майна - відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення необґрунтоване та постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції, досліджуючи правовідносини між сторонами, не встановив їх обсяг та не застосував до них належну правову норму. В силу приписів законодавства дія договору оренди не припиняється внаслідок переходу права власності, і у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, дія договору продовжується на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тому апелянт вважає, що наявність або відсутність оригіналу договору для ухвалення рішення значення не має. Що стосується вимоги про відшкодування доходу від безпідставно набутого майна, апелянт зазначає, що позивач, як свідок суду першої інстанції підтвердила, що вона в кінці 2013 року самовільне вилучила у відповідача її земельну ділянку, а до цього, ділянка безперервно перебувала в користуванні відповідача. Оскільки відповідач користувався земельними ділянками без належних правових підстав, то розрахунок відшкодування отриманого безпідставно доходу за таке користування має відбуватись виходячи з плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» №92/2002 від 02.02.2002 року. Виходячи з вищенаведеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним телефонограми. Крім того, відповідач відмовився від одержання судової повістки, тому вважається повідомленим відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] та [PERSON] отримали право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Куйбишева на підставі розпорядження Добропільської райдержадміністрації №95 від 13 березня 1997 року, розмірами 7,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі, що підтверджується копіями сертифікатів серії [NUMBER] і [NUMBER] (а.с. 11, 12). 6 березня 2002 року [PERSON] та [PERSON] надали [PERSON] довіреність на право користування і розпорядження земельними частками згідно сертифікатів серії [NUMBER], серії [NUMBER], яка 29 травня 2002 року уклала з ТОВ «Бета-Агро-Інвест» договір оренди земельних часток (паів) згідно цих сертифікатів на три роки - з травня 2002 року по 2004 рік (а.с. 13, 16-17). З заяви рівносильної присязі від 10 жовтня 2005 року, що укладена в Файнігені Еміль Кеслер-Вег,7, Німеччина, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували обидва сертифіката серії [NUMBER] і [NUMBER] дочці [PERSON] - позивачці по справі (а.с. 18-19). Відповідно до рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на земельні частки (паї) із земель КСП ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області, які належали [PERSON] та [PERSON] На підставі цього рішення позивачці видані свідоцтва про право власності [NUMBER], [NUMBER] на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастрові номера [NUMBER], [NUMBER], площею 5,98495 га та 5,9753 га відповідно (а.с. 20-24). Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати за користування земельною часткою, виходив з того, що позивачем не доведено в судовому засіданні того, що за договором від 29.05.2002 року, який укладено між відповідачем та [PERSON], у позивача виникло право на отримання орендної плати у період з 2007 року по 2012 рік. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали на праві власності відповідно до сертифікатів право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Куйбишева. У 2002 році від їх імені було укладено договір оренди цих земельних часток (паїв) з відповідачем. У 2005 році власники сертифікатів на землю на підставі заяви рівносильної присязі від 10 жовтня 2005 року, що укладена в Файнігені Еміль Кеслер-Вег,7, Німеччина, подарували обидва сертифіката позивачці. У цьому документі відсутні відомості про легалізацію для його подальшого використання. З 22 грудня 2003 року для України набрала чинності Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція). Згідно з положеннями Конвенції скасовується вимога легалізації документів для їх подальшого використання в державах - учасницях цієї Конвенції. Офіційні документи, які використовуються на території держав - учасниць Конвенції, мають бути засвідчені спеціальним штампом "Apostille" (далі - апостиль), проставленим компетентним органом держави, в якій було складено документ. Конвенція застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечення проти приєднання України до Конвенції. Заперечення проти приєднання України до Конвенції висловили Бельгія та Федеративна Республіка Німеччина. Відповідно до статті 12 Конвенції це означає, що на території України не прийматимуться документи цих країн, завірені апостилем, а продовжує застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації. Тому, оскільки заява про дарування сертифікатів від 10 жовтня 2005 року, що укладена в Файнігені Еміль Кеслер-Вег,7, Німеччина (а.с. 18), не пройшла процедуру консульської легалізації, апеляційний суд не може погодитися з висновком про те, що цей документ є іноземним офіційним документом - договором дарування, і він не може бути належним доказом по справі у розумінні ст. 58 ЦПК України щодо права на стягнення орендної плати за користування земельною часткою за період з 2007 року по 2012 рік. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2013 року за [PERSON], позивачкою по справі, визнано право власності на земельні частки (паї) із земель КСП ім. Куйбишева с. Володимирівка Добропільського району Донецької області, які належали [PERSON] та [PERSON] На підставі цього рішення їй видані свідоцтва про право власності на земельні ділянки за адресою [ADDRESS], кадастрові номера [NUMBER], [NUMBER], площею 5,98495 га та 5,9753 га відповідно, які 20 квітня 2013 року зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 20-24). Виходячи з вищенаведеного, оскільки позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення орендної плати за користування земельними частками (паями) за період з 2007 року по 2012 рік, а право власності на означене майно набуте нею у 2013 році, тому вона по цій вимозі є неналежним позивачем. І саме за такими підставами вимога про стягнення орендної плати за користування земельною часткою не підлягає задоволенню. Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування доходу від безпідставно набутого майна, виходив з недоведеності факту користування відповідачем земельними ділянками в 2013 році, а тому підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення доходу в сумі 46884 грн. відсутні. Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. З матеріалів справи видно, що позивач стверджує, що відповідач продовжував у 2013 році використовувати земельні ділянки, які вже належать їй на праві власності, і оскільки відповідач не сплатив їй належні кошти за оренду цих ділянок, вона вилучила їх у товариства самовільно на прикінці 2013 року. Тому вважає, що відповідач користувався її земельними ділянками безпідставно, і отриманий від цього дохід має бути їй відшкодований. Таким доходом, на її думку, є розмір орендної плати, який відповідач мав їй сплатити за оренду її землі. Крім того, на підтвердження вимог посилається на лист ТОВ «Бета-Агро-Інвест» від 02.01.2014 року (а.с. 27), в якому на думку позивача, відповідач визнає її право на отримання орендної плати з 2013 року. Проте, суд першої інстанції правильно визначився зі змістом довідки (а.с. 27), на яку посилається позивач як на доказ своїх вимог щодо користування відповідачем її земельною ділянкою у 2013 році, та зробив правильні висновки щодо неї, а розмір орендної плати не є розрахунком для відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. Апеляційний суд не може покласти в основу як доказ безпідставного користування відповідачем майном позивача - земельними ділянками пояснення свідка [PERSON], допитаного в судовому засіданні апеляційного суду, тому що його пояснення не є конкретними у часі, місці та подіях, що є припущеннями, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання апелянта на положення статей 1212 і 1214 ЦК України є безпідставними тому, що він не обґрунтував саму суму зазначеного ним доходу. Інших переконливих доказів щодо цієї вимоги позивачем суду не надано. За таких обставин інші доводи апеляційної скарги відносно того, що дія договору оренди не припиняється внаслідок переходу права власності, і наявність або відсутність оригіналу договору для ухвалення рішення значення не має, а відповідач користувався земельними ділянками без належних правових підстав, і тому розрахунок відшкодування отриманого безпідставно доходу за таке користування має відбуватись виходячи з плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) є також безпідставними. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, судом першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення орендної плати за користування земельною часткою порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial