Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, у якому просить зобов'язати [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], викладені в листі від 30 квітня 2014 року та від 17 квітня 2015 року, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 24360 грн. 00 коп. та судові витрати, посилаючись на мотиви, викладені в позовні заяві та уточненні до позовних заявах. В судовому засіданні позивач [PERSON] просить позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені в позовні заяві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала та заперечувала проти його задоволення. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що є у справі, вважає, що у позові слід відмовити, оскільки судом встановлено наступне: 04 березня 2014 року позивач [PERSON] будучи депутатом Дружбівської селищної ради звернувся як депутат Дружбівської селищної ради із листом зобов'язання до [PERSON] щодо демонтажу і вивезення рухомого перевізного кіоску «Кури-Гріль» з земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та зобов'язав [PERSON] демонтувати і вивести кіоск протягом десяти днів з моменту отримання цього зобов'язання. Також повідомлено [PERSON], що у випадку не виконання нею цього зобов'язання по демонтажу і вивезенню рухомого перевізного кіоску «Кури-Гріль», виконавчий комітет Дружбівської селищної ради народних депутатів на підставі власної компетенції і наданих повноважень залишає за собою право демонтажу і вивезенню даного кіоску в спеціально відведене і призначене для таких випадків місце - штрафмайданчик. При цьому всі витрати по демонтажу і вивезенню даного кіоску «Кури-Гріль», а також послуги штрафмайданчика будуть покладені на ФОП [PERSON] [PERSON], вважаючи даний лист - зобов'язання погрозою зі сторони [PERSON], 30 квітня 2014 року подала заяву у Теребовлянський РВ УМВС України в Тернопільській області, в якій просила прийняти міри до громадянина [PERSON] жителя [ADDRESS] З матеріалів справи вбачається, що заявником [PERSON] у заяві до Теребовлянського РВ викладено оціночні судження стосовно ситуації, яка склалася між позивачем та відповідачкою. У тексті вище вказаної заяви чітко не вказано, що відповідачка поширює неправдиву інформацію стосовно позивача [PERSON], а звернувшись у правоохоронні органи захищала свої права не маючи на меті поширити інформацію, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно висновку Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області в ході проведеної перевірки за даним фактом встановлено, що гр. [PERSON] і гр. [PERSON] на протязі тривалого часу перебувають у неприязних відносинах через те, що [PERSON] хоче щоб [PERSON] демонтувала кіоск «Кури-Гріль» який знаходиться неподалік кафе «[INFO]», що належить [PERSON] по [ADDRESS] і як вказує в своєму поясненні гр.. [PERSON], що саме через це гр. [PERSON] постійно погрожує їй фізичною розправою та знищенням майна. Під час перевірки гр. [PERSON] відмовився від дачі будь яких письмових чи усних пояснень. Також [PERSON] звернулася з усною заявою у військовий політичний рух «Правий сектор» Тернопільщини про те, що депутат Дружбівської селищної ради [PERSON] штучно перешкоджає у здійсненні її підприємницької діяльності. Військовий політичний рух «Правий сектор» Тернопільщини звернувся із заявою від 07 квітня 2015 року у прокуратуру Тернопільської області про те, що до них звернулася гр.. [PERSON], зі своїми проблемами, що вона своїми зусиллями не в силах вирішити ці проблеми через корупцію, зловживання службовими обов'язками службових осіб, незнання цими посадовими особами чинного законодавства, штучному перешкоджанню депутатом Дружбівської селищної ради [PERSON] у здійсненні її підприємницької діяльності, цим самим громадянка не має можливості забезпечувати свою сім'ю грошовими коштами. Так як це - єдине джерело її доходу, а тому просили прийняти міри до керівників всіх державних органів, які мають відношення до цієї справи, а також дати оцінку діям селищного голови, селищному депутату [PERSON] А також просили захистити конституційні права, честь та гідність громадянки [PERSON] Згідно висновку від 15 травня 2015 року Теребовлянського РВ УМВС України в Тернопільській області вході проведеної перевірки по зверненню лідера «Правого сектора» Тернопільщини з питань захисту прав [PERSON], не виявлено обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Як зазначено у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь(поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивачки, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Тобто, вимагати прилюдного спростування та відповіді можуть фізичні особи, стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права. Пунктом 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недосто\-вірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таке спросту\-вання здійснюється незалежно від вини особи,яка її поширила. Окрім того, у п.7 ст. 277 зазначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року "Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням." Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року відповідно до статті 40 Конституції України ( 254к/96-ВР) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції ( 254к/96-ВР ), а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 ( v008p710-03 ) (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року та постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 1997 року ( n0024700-97 ) зазначається, що за змістом статті 7 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) "звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не може вважатись поширенням неправдивих відомостей". На підставі викладеного, суд прийшов до переконання, що викладена [PERSON] у заяві до Теребовлянського РВ УМВС України від 30 квітня 2014 року інформація не може вважатися недостовірною і негативною, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], так як є зверненням до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав, виражене у формі нормальній і зрозумілій для розуміння [PERSON], виходячи з їх із [PERSON] неприязних відносин. Також, не може вважатися такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], і вважатися недостовірною і негативною інформація викладена в усному зверненні [PERSON] до Військового політичного руху «Правий сектор» Тернопільщини за захистом, так як позивач у позові незазначив, чим саме зі змісту усного звернення [PERSON] вбачається порушення його немайнових прав, не наведено суду фактичних обставин, які б це підтверджували. За таких обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації слід відмовити. Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06) "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої поширенням неправдивої інформації яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію є безпідставними, оскільки позивач не довів завдання йому моральної шкоди поширенням неправдивої інформації, за яку необхідно було б стягнути моральну шкоду, хоча відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди слід відмовити, у зв`язку з їх безпідставністю. Слід стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

Outcome: approved