Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

ФОП [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 18.11.2015 року між [PERSON] та ним було укладено трудовий договір на виконання обовязків водія автотранспортних засобів. 04.12.2015 року [PERSON] перебуваючи з ФОП [PERSON] у трудових відносинах, підписав цивільний договір №04/12/15 про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи). Вказує, що згідно п. п. 3 та 5 договору відповідач зобовязується, у випадку розірвання трудових відносин з роботодавцем, тобто позивачем, до закінчення строку дії Візи, з власної ініціативи або з ініціативи власника працівник зобовязується надати роботодавцю паспорт громадянина України для виїзду за кордон для анулювання Візи, у встановленому порядку, або відшкодувати роботодавцю частину коштів як компенсацію, пропорційно до кількості невикористаних місяців строку дії Візи, з розрахунку 100 ЄВРО по курсу НБУ на день розрахунку, за кожен невикористаний місяць строку Візи. Разом з тим, 12.02.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. 21.03.2016 року на адресу відповідача було надіслано листи за вихідними №№75, 76, про звільнення останнього з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та про надання позивачу закордонного паспорту для анулювання Візи, або відшкодувати грошові кошти. Даний лист [PERSON] отримав 26.04.2016 року і станом на 19.05.2016 року жодним чином не відреагував. Таким чином, на день розрахунку працівника 12.02.2016 року у [PERSON] виник обовязок по п.5 договору від 04.12.2015 року №04/12/15, а саме: сплата грошових коштів у розмірі 29203,45 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 29203,45 грн. та 551,21 грн. судового збору. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити без їх участі /а.с.60/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Судом встановлено, що 18.11.2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно якого працівник зобов'язався, зокрема, керувати автомобілем /а.с.4/. 04.12.2015 року між ФОП [PERSON], як роботодавцем, та [PERSON], як працівником, було укладено договір №04/12/15 про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи). Згідно умов зазначеного договору, він не регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Разом з тим, вищевказаним договором згідно п. п. 3 та 5 договору передбачено, що [PERSON] зобовязується, у випадку розірвання трудових відносин з роботодавцем, тобто позивачем, до закінчення строку дії Візи, з власної ініціативи або з ініціативи власника працівник зобовязується надати роботодавцю паспорт громадянина України для виїзду за кордон для анулювання Візи, у встановленому порядку, або відшкодувати роботодавцю частину коштів як компенсацію, пропорційно до кількості невикористаних місяців строку дії Візи, з розрахунку 100 ЄВРО по курсу НБУ на день розрахунку, за кожен невикористаний місяць строку Візи. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості(ст. 627 ЦК України). Судом також встановлено, що наказом №24-к від 21.03.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, згідно якого, трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинності можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі вiдсутностi на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який визначає також випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до цього Закону на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №663 від 23.04.1999 року «Про норми відшкодування витрат на відрядження в межах України так і за кордоном» всі витрати по оформленню візи для роботи працівника за межами України по роботі, віднесені на роботодавця. Разом з тим, в порушення зазначених правових норм, КЗпП України та діючого візового законодавства договором передбачений також намір працівника перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше 12 місяців з моменту отримання права перебування на території Шенгенської зони і у випадку розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем до закінчення строку візи з власної ініціативи або з ініціативи власника на працівника покладений обов'язок надати колишньому роботодавцю паспорт громадянина України для виїзду за кордон для анулювання ним Візи в установленому порядку або відшкодувати роботодавцю частину коштів, як компенсацію пропорційно до кількості невикористаних місяців строку дії візи із розрахунку 100 Євро по курсу НБУ на день розрахунку за кожний невикористаний місяць строку дії візи. Крім того, відповідно до ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Окрім того, встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.10.2016 року позов [PERSON] до ФОП [PERSON] про визнання частково недійсним договору про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи) задоволено та визнано недійсними п. п. 1, п. п. 5, п. 2.2 «Працівник зобовязується» розділу 2 «Зобов'язання сторін» договору про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи) №04/12/15 укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] 04.12.2015 року /а.с. 61-62/. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29.11.2016 року вищевказане рішення було залишено без змін. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.10.2016 року набрало законної сили 29.11.2016 року /а.с. 64-66/. Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України i є обов'язковими до виконання на всій території України. Обовязковість рішень суду є однією із конституційних засад здійснення судочинства, встановленою п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що рішенням суду від 07.10.2016 року пункти п.п. 1, п.п. 5, п. 2.2 «Працівник зобовязується» розділу 2 «Зобов'язання сторін» договору про оформлення права перебування на території Шенгенської зони (Візи) №04/12/15, згідно яких у позивача виникає право на стягнення з [PERSON] суми боргу 29203,45 грн. були скасовані, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed