Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання них такими, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказала, що 03.09.2012р. на підставі договору дарування від 31.08.2012р. набула права власності на вказану квартиру, відповідачі по справі були зареєстровані за вищевказаною адресою як члени сім'ї попереднього власника, самостійних прав на житло не отримали, тому втратили право користування вказаною квартирою та підлягають зняттю з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник позивача надав аналогічні пояснення, вказавши, що [PERSON], [PERSON] у кв.[ADDRESS] не проживають, але не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим порушують право власності [PERSON], яка мусить нести додаткові витрати на оплату комунальних платежів, оскільки вони нараховуються виходячи з кількості прописаних осіб. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши і оцінивши надані докази, суд приходить до наступного. 03.09.2012р. на підставі договору дарування від 31.08.2012р. [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором та витягом про державну реєстрацію прав (а.с.5-6). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК). Натомість частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. З матеріалів справи вбачається, що у квартирі [ADDRESS], зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] та [PERSON], які були вселені як члени сім'ї колишнього власника зазначеної квартири [PERSON] Будь-яких договорів оренди, найму чи інших подібних договорів, предметом яких є надання [PERSON], [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] не укладалось. Враховуючи, що [PERSON], [PERSON] не набули самостійного права на житло на підставах, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК, статті 61, 64 ЖК), вони підлягають визнанню такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Аналізуючі наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання [PERSON], [PERSON], втратившими право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] підлягають задоволенню на підставі ст.ст.71,72 ЖК України. В частині вимог про зобов'язання відділу у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Червонозаводського району РВ ГУ МВС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], суд відмовляє тому, що відділ реєстрації не є відповідачем по справі. Рішення суду є обов'язковими для виконання всіма органами відповідно ст..124 Конституції України. Рішення суду про визнання особи втратившим право користування житлом є підставою для зняття такої особи з реєстрації з дня винесення такого рішення та не потребує окремого зобов'язання вчинити такі дії. На підставі викладеного,

Outcome: partial