Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У червні 2021 року державний виконавець звернувся до суду з поданням, у якому просив вирішити питання про примусовий привід [PERSON] до Новоград-Волинського МРВ ДВС. Учасники виконавчого провадження в судове засідання не прибули. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу. Привід, як захід забезпечення виконавчого провадження, передбачений ст.438 ЦПК України і полягає у примусовому супроводженні особи, до якої він застосовується, особою, яка виконує ухвалу про здійснення приводу, до місця її виклику в зазначений в ухвалі час. За змістом зазначеної норми закону державний виконавець повинен зокрема довести суду, що здійсненню приводу боржника передував його виклик у встановленому законом порядку. Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Перед зверненням до суду з поданням про винесення ухвали про привід боржника, який здійснюється відповідно до п.14 ч.3 ст.18 Закону, державний виконавець має вжити заходів для належного його повідомлення. Встановлено, що станом на час звернення державного виконавця з поданням до суду у виконавчій службі перебуває на виконанні виконавчий лист Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №285/1370/20 від 07.07.2020, про стягнення з [PERSON] на користь Новоград-Волинської міської ради Житомирської області коштів, витрачених на лікування потерпілої [PERSON] КНП Новоград-Волинське міськрайонне ТМО, в сумі 6 134,40 грн. По вказаному виконавчому документу 04.09.2020 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження серії ВП №62958083. З часу ухвалення судового рішення і по теперішній час боржником заборгованість погашена не була. Як слідує з наданих матеріалів справи, боржник ніде не працює, офіційного доходу не має, державний кордон не перетинав, на все його нерухоме майно 11.02.2020 накладено арешт, він проживає в будинку своєї співмешканки в [ADDRESS] . Згідно наданого суду виклику від 20.01.2021, боржника державний виконавець повідомляла про одну явку до виконавчої служби, призначену на 26.01.2021. Проте, у матеріалах справи не відображено, що протягом наступних п`яти місяців [PERSON] намагалися повідомити про його обов`язкову явку до органів державної виконавчої служби. Відповідно, обов`язок з`явитись до виконавця не був достатньо специфічним і конкретним. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що у певних випадках навіть дуже нетривале позбавлення свободи може бути порушенням Конвенції і навіть законний примусовий привід для допиту може не відповідати її вимогам (справа Береза проти України). Докази щодо того, що боржник [PERSON] отримав виклик державного виконавця, який був направлений йому ще в січні 2021 року, відсутні. Відповідно до приписів ч.1 ст.81\~ЦПК України обов`язок доказування заявлених вимог покладено на сторону, яка звернулась до суду. Сам\~по собі виклик державного виконавця, адресований боржнику, не свідчать про те, що посадовою особою вживались усі передбачені законодавством заходи щодо належного його повідомлення та ухилення боржника від виконання рішення суду. Отже, під час розгляду подання не встановлено підстав, які б виправдовували надання дозволу на здійснення приводу особи та були б відповідними і достатніми для застосування цього заходу, що вказує на недотримання принципу пропорційності. Таким чином, правові підстави для застосування ст.18 Закону, ст.438 ЦПК України й здійснення приводу боржника відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні подання слід відмовити.

Outcome: dismissed