Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб: Державного нотаріуса Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що вона позивач по справі, є матір'ю [PERSON], та відповідно я є бабусею [PERSON]. Маючи похилий вік, тяжкий стан здоров'я, неможливість самостійно в достатньому обсязі доглядати за собою та нормально в повному обсязі готувати, прибирати, прати та виконувати інші справи по господарству, до неї звернувся її син, який запропонував їй укласти з ним договір довічного утримання, відповідно до якого, син, а коли стане дорослим то онук, зобов'язувався доглядати за нею, забезпечувати матеріально, готувати їжу, прибирати, прати білизну, допомагати по господарству, а житловий будинок належний їй, після її смерті перейшов би у володіння її онука, [PERSON]. Обговоривши всі умови, у листопаді 2006 року у нотаріуса вони підписали, як вона вважала на той момент - договір довічного утримання, відповідно до якого, 3/4 частини житлового будинку за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Малюги, буд.29 переходило у власність онука після її смерті, за умови, якщо син, а потім онук буде доглядати за нею та виконувати усі вище оговорені обов'язки. Після укладання вказаного договору, син постійно надавав їй допомогу як матеріально, так і фізично, допомагав по господарству, готував їжу, прав білизну, купував продукти. Однак, з літа 2014 року її син перестав надавати будь яку допомогу, та переїхав до іншого міста. Вона звернулась до свого онука - [PERSON], з проханням надавати допомогу. Однак, останній відмовив їй у наданні будь якої допомоги та повідомив її, що вона взагалі не є власником житлового будинку, а власником є саме він. І тому, оскільки вказаний будинок їй не належить, онук вигнав її з житлового будинку. На теперішній час вона вимушена мешкати у своєї онуки - [PERSON] за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Лютнева, буд.20. В подальшому, звернувшись за юридичною допомогою, їй стало відомо, що 11 листопада 2006 року між нею, та її онуком було укладено договір дарування ? частини житлового будинку. Отже, під час укладання вищевказаного договору, вона глибоко помилялась в природі правочину, про що їй стало відомо лише після спливу майже 9 років після його укладання. Окрім того, після оформлення договору дарування житлового будинку на ім'я відповідача і реєстрації права власності, вона продовжувала проживати в ньому, аж до травня 2015 року, коли онук вигнав її із спірного будинку. Взагалі вона проживала та прописана у спірному будинку з 1957 року. При укладенні спірного договору вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки, підписуючи договір, бажала довічного утримання та завірила спірний договір, не вдаючись у зміст, окрім того, укладений договір не відповідає її внутрішній волі і не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених договором. Тобто, укладаючи оскаржуваний договір дарування, вона мала на меті те, що син, а потім онук, буде довічно надавати їй матеріальну допомогу та доглядати її, однак аж ніяк вона не мала наміру дарувати будинок онукові, оскільки іншого житла вона не має. Вирішити дане питання позасудовим порядком не можливо, тому позивач просить суд визнати недійсним договір дарування ? частин житлового будинку за адресою: м. Мелітополь, вул. Малюги, 29, посвідчений Мелітопольською державною нотаріальною конторою Запорізької області за р. № 1-2331 від 11.11.2006 року. Застосувати правила реституції заст. 216 ЦК України у вигляді повернення сторін в первісний стан, що передував укладенню оспорюваного правочину. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що вона мешкала в своєму будинку зі своїм сином [PERSON] та онуком. Взагалі у неї четверо дітей та 15 онуків. У 2006 році для вирішення питання щодо її будинку, вона повідомила усіх родичів, що хто її буде доглядати на того вона і оформить будинок. Оскільки її доглядав [PERSON], з яким вона мешкала, вона вирішила оформити на нього та онука [PERSON] будинок з умовою, що вони її будуть доглядати до кінця. Всі родичі про це знали. Після того, як її син поїхав мешкати в Крим в 2014 році, її онук перестав за нею доглядати, коли уходив на роботу, зачиняв її у будинку, що даже її родичі, не могли до неї приїхати у гості. Ярослав, за її дорученням, отримував її пенсію, але їй не віддавав. Він став виносити з будинку речі, які вона купувала все життя, продавати їх. В березні 2015 року, її внук, вказавши, що її будинок їй не належить, оскільки вона його у 2006 році подарувала йому, він вигнав її, в звязку з чим вона переїхала до своєї онуки [PERSON] Вона є малограмотною, [INFO], і вона була впевнена, що уклала договір довічного утримання, тому на теперішній час вона просить визнати договір дарування недійсним, щоб вона могла повернутися до свого будинку. Представник позивача [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що на даний момент її бабуся позивач по справі мешкає у неї з квітня 2015 року, оскільки відповідач [PERSON] Я І. вигнав її з дому. В 2006 році бабуся казала нам, що оформила документи на [PERSON] та його батька [PERSON], щоб вони доглядали її. І дійсно до того часу, як [PERSON] мешкав в будинку, він доглядав за бабусею. Після того, як її син [PERSON] поїхав мешкати в АР Крим у 2014 року, [PERSON] її перестав доглядати, а потім і зовсім вигнав з будинку. Тільки в 2015 році вона узнала, що нею був підписаний договір дарування. В судовому засідання відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно перед 1 класом, він прийшов жити в будинок бабусі до свого батька [PERSON] Вони мешкали втрьох. У 2006 році, коли йому було 11 років, бабусі стало погано зі здоровям, і вона вирішила оформити будинок, для чого вони з батьками поїхали до нотаріуса, і бабуся підписала договір дарування. На протязі всього його життя він помагав доглядати бабусю, готував їй їжу, виносив судно, тощо. В 2014 році його батько поїхав жити до Криму, залишивши зі ним бабусю. Він влаштувався на роботу, і коли уходив працювати, зачиняв бабуся в будинку, щоб ніхто не міг зайти в будинок. В 2015 році бабуся стала його укоряти, що він не доглядає за нею, і він перестав за нею доглядати. В березні 2015 року він поставив умову, щоб вона покинула його будинок, і її забрала до себе жити його сестра [PERSON] Він виставляв будинок на продаж, але зараз передумав його продавати. Він там мешкає зі своєю родиною. Вважає, що оскільки будинок був йому подарований, він є власником, тому позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що з 1998 року її син та колишній чоловік мешкають окремо з [PERSON] У 2006 році її, як матір неповнолітнього [PERSON] викликали до нотаріуса для оформлення договору дарування. Вона чула, що її чоловік та онук казали, що будуть доглядати [PERSON] Проти позову заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] по невідомій суду причині не зявився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце слухання справи. Заперечень не надав. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона працювала нотаріусом і в 2006 році вона посвідчувала договір дарування. Обставин укладання цього договору вона не памятає, але договір довічного утримання вона не могла посвідчити, оскільки з неповнолітніми дітьми даний договір не укладається. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили в судовому засіданні, що їх бабуся позивач по справі, казала їм у 2006 році, що вона підписала якісь документи, що за нею будуть доглядати спочатку [PERSON], а після повноліття [PERSON], і після її смерті будинок буде належати їм. Всі знали про це зі слів бабусі, але договір не читали. Дійсно, до 2014 року [PERSON] та [PERSON] доглядали бабусю, а після відїзду у 2014 році [PERSON] до Криму, Ярослав перестав доглядати бабусю, зачиняв її у будинку. Коли вони приїжджали до неї у гості, коли [PERSON] знаходився на роботі, вони не могли до неї попасти, тому спілкувалися з нею через вікно. У березні 2015 року [PERSON] взагалі вигнав бабусю, в результаті чого її забрала до себе жити [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що він мешкає по сусідству з [PERSON] Йому відомо, що [PERSON] доглядав за своєю бабусею. Вона не могла ходити до останнього року. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON], та відповідно я є бабусею [PERSON]. Згідно матеріалів справи позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину від 19.03.1983 року належав житловий будинок за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Малюги, буд.29. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON]В, які діяли як законні представники неповнолітнього [PERSON], 11.11.2006 року, перебуваючи у нотаріуса уклали договір дарування частини будинку, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] ? частини житлового будинку за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Малюги, буд.29. Згідно матеріалів справи після оформлення договору дарування на перереєстрації права власності за [PERSON], позивач [PERSON] продовжувала проживати у будинку до травня місяця 2015 року, коли онук вигнав її із спірного будинку. Позивач проживала та прописана у спірному будинку з 1957 року. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ст. 203 ЦК України є, зокрема, вільне волевиявлення учасника правочину, що має відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням. За змістом роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Позивач позов обґрунтовує тим, що вона при вчиненні договору помилялася щодо його природу, прав та обовязків сторін, що має істотне значення, оскільки на той момент вона, будучи особою похилого віку [INFO], вважала що укладає договір довічного утримання, відповідно до якого, 3/4 частини житлового будинку за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Малюги, буд.29 переходив у власність онука після її смерті, за умови, якщо син, а потім онук буде доглядати за нею та виконувати усі оговорені обов'язки, щодо догляду за нею, матеріального забезпечення, допомоги по господарству. Тобто, укладаючи оскаржуваний договір дарування, вона мала на меті те, що син, а потім онук, будуть довічно надавати їй допомогу та доглядати її, однак аж ніяк не мала наміру дарувати будинок онукові, оскільки іншого житла вона не мала та не має. Ці обставині не були спростовані в судовому засіданні. Позивач пояснила, що вона довіряла сину [PERSON], який після укладання вказаного договору постійно надавав їй допомогу як матеріально, так і фізично, допомагав по господарству, готував їжу, прав білизну, купував продукти, та який з літа 2014 року перестав надавати позивачу будь яку допомогу, та переїхав до іншого міста. Також судом було встановлено, що на теперішній час позивач вимушена мешкати у своєї онуки - [PERSON] за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Лютнева, буд.20, оскільки онук [PERSON] вигнав її з вказаного житлового будинку, та виставив спірний житловий будинок на продаж. Даний факт підтверджується висновком Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області № 5132 від 01.06.2015 року, згідно якого встановлено, що [PERSON] не впускає позивача до житлового будинку, змінив замки та бажає продати житловий будинок. Суд оцінюючи обставини, що мають істотне значення, в сенсі конструкції ст. 229 ЦК України, з урахуванням всіх зібраних доказів в сукупності, а саме пояснень сторін, свідків, а також обставини укладення угоди і поведінка сторін після учинення цього правочину, в тому числі як вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої їй стало відомо, що 11 листопада 2006 року між нею, та її онуком - [PERSON] було укладено договір дарування. Зібрані по справі докази в сукупності не свідчать про достеменну обізнаність позивачки про укладення договору дарування на користь відповідача [PERSON], без отримання нею взаємних дій майнового або немайнового характеру з боку [PERSON] Тож, неправильне сприйняття природи правочину вплинуло на волевиявлення позивачки, що має істотне значення в сенсі ст. 229 ч. 1 ЦК України, якою вмотивовано позов. Укладений договір порушує права позивача [PERSON], оскільки в силу похилого віку (1929 р.н.) з чисельними захворюваннями пов'язаними з похилим віком, непрацездатності і за станом здоров'я, укладаючи із відповідачем договір, позивачка мала на меті відчуження на користь [PERSON] домоволодіння, яке є єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, що знайшло своє підтвердження в суді, то спірний договір не був би укладений. Враховуючи вищевикладене, судом було встановлено, що при укладенні спірного договору позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки, підписуючи договір, бажала довічного утримання та завірила спірний договір, не вдаючись у зміст, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивачки під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного, наявність у позивачки мети передачі майна за умови вчинення на її користь дій з її догляду і утримання, всупереч ст. 717 ЦК України, що є підставою для визнання договору дарування житлового будинку недійсним на підставі ч.3 ст. 203 і ст. 229 ЦК України. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial