Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

24.11.2016р. ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.№ 3-5). 30.05.2017р. надійшов зустрічний позов [PERSON] про визнання кредитного договору недійсними (а.с. № 73-75), який був прийнятий до сумісного розгляду (а.с. № 78), між тим ухвалою суду від 13.12.2017р. був залишений без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (повторна неявка до суду відповідача [PERSON] та його представника). В обґрунтування позовних вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (назва якого була змінена на ПАТ «Альфа-Банк») та відповідачкою [PERSON] 18.06.2007р. був укладений кредитний договір №700000235, за умовами якого банк надав кредит в іноземній валюті у розмірі 45 404,30 доларів США, строком до 19.06.2013р. зі сплатою 12,0 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] 18.06.2007р. був укладений договір поруки №700000235-П, згідно якого поручитель взяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність у разі порушення позичальником грошових зобов'язань перед кредитором. Внаслідок порушення боржником зобов'язань за кредитним договором та виникнення заборгованості рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №412/10233/2012 від 30.12.2012р. було стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» солідарно з відповідачів заборгованість станом на 19.06.2011р. в розмірі 423780,85 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 32876,95 дол. США (що є еквівалентом 262144,40 грн.), заборгованість по відсоткам в розмірі 3967,02 дол. США (що є еквівалентом 31631 грн.), заборгованість по пені в розмірі 16304,69 дол. США (що є еквівалентом 130005,45 грн.). За наявності рішення суду, зобов'язання по погашення заборгованості по кредитному договору відповідачами не виконуються, після настання строку, визначеного договором для повного погашення кредиту, заборгованість не була погашена, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по відсоткам за користування кредитом станом на 19.09.2016р. у розмірі 10 448,87 дол. США, а також понесені позивачем при подачі позову судові витрати. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 03.10.2017р. - а.с.№ 103) в судове засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена. 13.12.2017р. на е/пошту суду надіслала заява, в якій просила провести розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.№102). Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, призначені до розгляду на 20.07.2017р., 12.10.2017р. та 13.12.2017р. не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи кожного разу були повідомлені належним чином за адресою, наданою ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 13.01.2017р. (а.с.№ 48, 50). Судові повістки разом із позовною заявою повернулися до суду без їх вручення адресату з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с № 81-82, 89-94, 97-101), що відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідачів. Про судове засідання 20.07.2017р. відповідач [PERSON] також був повідомлений шляхом врученням судової повістки його представнику (а.с. № 79). Суд вважає, що є підстави для винесення рішення суду на загальних засадах цивільного судочинства відповідно до глави 7 розділу III ЦПК України, оскільки відповідачі були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник одного з відповідачів - [PERSON] - [PERSON] (який діє на підставі довіреності від 02.12.2014р. а.с. №70) подавав суду заяви, клопотання, крім того, відповідачем [PERSON] було заявлено зустрічний позов (а.с. № 73-75), з якого вбачається, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає. За вищезазначеного, розгляд справи 13.12.2017р. відбувався відповідно до положень ст. 169 та ч.2 ст.197 ЦПК України без участі сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, ознайомившись із матеріалами справи, вивчивши позиції сторін, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 18.06.2007р. між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (назва якого була змінена на ПАТ «Альфа-Банк»), був укладений кредитний договір № 700000235, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 45 404,30 доларів США, строком до 19.06.2013р. зі сплатою 12,0 % річних (а.с.№ 8). За умовами кредитного договору, банк зобов'язувався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу зобов'язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом відповідно до графіку погашення кредиту, встановленого в додатку №1 до даного договору. Умовами договору також було визначено, що проценти за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця у строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування процентів, а також у момент повернення кредиту (а.с. № 12-13). В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] 18.06.2007р. був укладений договір поруки № 700000235-П (а.с. № 19). відповідно до умов якого поручитель, прийняв на себе зобов'язання відповідати як солідарний боржник за повне та своєчасне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2012р. по справі № 412/10233 2012 (заочне) стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ "Альфа -Банк" суму заборгованості за кредитним договором № 700000235 від 18.06.2007р. у розмірі 262144 грн. 40коп. (двісті шістдесят дві тисячі сто сорок чотири грн. 40коп.), заборгованості за відсотками у розмірі 31631 грн. (тридцять одна тисяча шістсот тридцять одна грн.), неустойку у сумі 130005 грн. 45коп (сто тридцять тисяч п'ять грн. 45коп.), а всього разом 423780грн. 85коп. (чотириста двадцять три тисячі сімсот вісімдесят грн. 85коп.) (а.с. № 6-7, 104-105). З мотивувальної частини цього рішення вбачається, що заборгованість стягнута станом на 19.06.2011р. В цьому рішенні в декількох містах помилково зазначено, що стягнення проводиться за кредитним договором № 700000325 від 19.06.2007р., що є технічною помилкою з урахуванням доданого тексту кредитного договору та графіку платежів до нього (а.с. № 8, 12-13). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до поручителя [PERSON] про стягненням заявленої позивачем суми заборгованості за кредитним договором, суд виходить з наступного. Як зазначає позивач в позовній заяві, внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №700000235 від 18.06.2007р., з урахуванням рішення суду про стягнення заборгованості, станом на 19.09.2016р., [PERSON] має прострочену заборгованість за процентами в розмірі 10448,87 дол. США, що підлягає солідарному стягненню з [PERSON] та поручителя [PERSON] За змістом ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 ст.554 ЦК України визначає також, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до п.5.3 договору поруки №700000235-П від 18.06.2007р. сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. (а.с. № 19 зв). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Суд зазначає, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання сторонами зобов'язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися, як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України. Відповідні правові роз'яснення викладені в у п. 24 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції, висловленій в постанові від 14.09.2016р. у справі № 6-1451цс16, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останньої, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Сплив передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячного строку є підставою для відмови в задоволенні позову не з підстав спливу строку позовної давності, а з підстав припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, судом встановлено, що умовами договору поруки №700000235-П від 18.06.2007р., не визначено строк дії договору поруки, а тому, згідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання повинна була бути пред'явлена кредитором в межах строку дії поруки - шести місяців з настання строку виконання зобов'язання. Згідно до п.2.3 кредитного договору №700000235 від 18.06.2007р. датою остаточного повернення кредиту є 19.06.2013р. Частина 2 ст.1050 ЦК України визначає, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченнями), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно п.5.1 кредитного договору, в разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування , щонайменше на один календарний місяць, банк має право (в тому числі і в судовому порядку) від позичальника дострокового виконання зобов'язань за договором. Таким чином, сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання. Виходячи з чого, суд приходить до висновку, що пред'явивши в судовому порядку вимогу про дострокове стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, процентам за його користування, пені, кредитор ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України позов до поручителя мав би пред,явити протягом шести місяців від дати набрання чинності рішення Жовтневого суду м.Дніпропетровська у справі №412/10233/12 (рішення набрало законної сили 10.11.2012р.), а саме по 10.05.2013р. включно. До суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі до поручителя, позивач звернувся 24.11.2016р. тобто після спливу встановленого законом строку (6 місяців) для звернення, що є підставою для припинення договору поруки, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія письмової вимоги банка про досудове врегулювання спору від 03.11.2016р., згідно якої кредитором висловлена вимога до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON], про погашення заборгованості станом на 19.09.2016р., проте оскільки згідно до поштового реєстру направлення кореспонденції (а.с. № 28) відповідна вимога була направлена лише боржнику [PERSON], вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості до поручителя, суд не надає правової оцінки даному доказу. На підставі викладеного, суд вважає, що у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» в частині позовних вимог до поручителя [PERSON] про солідарне стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №700000235 від 18.06.2007р. слід відмовити у зв'язку з припиненням договору поруки. Щодо позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягненням з відповідачки [PERSON] заявленої позивачем суми заборгованості, суд зазначає наступне. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст.599. ч.2 ст.615 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушене нею зобов'язання. Згідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Тому, враховуючи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2012р. з відповідачів була стягнута заборгованість станом на 19.06.2011р., в тому числі заборгованість по тілу кредиту 32876,95 дол.США, та на день винесення рішення у суду відсутні докази його фактичного виконання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення з позичальника заборгованості по нарахованим процентам в розмірі 10448,87 дол. США за користування кредитними коштами підлягають задоволенню. При визначенні суми заборгованості, яка підлягає стягненню суд керуються наданим позивачем розрахунком (а.с. № 26), відповідність якого не спростовувалася відповідачами. В пункті 14 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи дане роз'яснення, а також те, що станом на 13.12.2017р. курс національної валюти гривні до долара США становив 2717, 71 грн. за 100 доларів США, то загальний розмір заборгованості відповідача в гривневому еквіваленті становить 283 969 грн. 99 коп. Таким чином, стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає заборгованість по процентам за кредитним договором № 700000235 від 18.06.2007р. станом на 19.09.2016р., в розмірі 10 448,87 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 283 969 грн. 99 коп. Разом з тим, в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5, роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог частково, суд вважає за можливе стягнути тільки з відповідачки [PERSON] на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 4095грн.04коп. , що підтверджується платіжним дорученням (а.с. № 2). Судові витрати з відповідача [PERSON] стягненню не підлягають у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог до нього. На підставі викладеного,

Outcome: partial