Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, вказавши, що 07.06.2008 року з відповідачкою [PERSON] зареєстрували шлюб. Шлюбні стосунки між ними зіпсовані, та з лютого 2017 року шлюбні відносини між ними припинені. У період шлюбу вони за спільні кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка у відповідності до положень ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. 09.11.2009 року було придбано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку [PERSON] придбав за особисті кошти, які подарувала йому його матір [PERSON] у сумі 10 000,00 євро , а тому вважає її його особистою приватною власністю. Відповідач [PERSON] за час перебування у шлюбі не мала самостійного заробітку та перебувала на його повному утриманні. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на 1 / 2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . В ході розгляду справи відповідач [PERSON] через свого представника надавала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана за її особисті кошти , які їй подарували її батьки. У період шлюбу з 2009 року по 2012 рік вона працювала майстром манікюру у салонах краси у м. Рівне, до шлюбу мала власні заощадження. Разом з тим, вона була вимушена постійно змінювати, як місце проживання так і місце роботи, слідуючи за чоловіком, тим самим підтримуючи його у побудові кар`єри , намагалася завагітніти. Також несла особисту фінансову участь у житті сім`ї. Вважає, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , придбано за спільні грошові кошти сімейного бюджету [PERSON] через свого представника, надавав відповідь на відзив, яким заперечує проти обставини викладених [PERSON] у відзиві на позовну заяву, на своїх позовних вимогах наполягає. [PERSON] , в свою чергу, подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, розділ майна подружжя, вказавши, що 07.06.2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. З 2005 року по даний час працює майстром нігтьового сервісу. З [PERSON] вони познайомили у листопаді 2007 року, та одразу почали мешкати разом маючи спільний бюджет. Разом вели спільне господарство, працювали та заощаджували кошти, збирали на квартиру. Отже джерелом набуття спірної квартири є спільні сумісні кошти. Оскільки [PERSON] запропонували роботу у м. Рівне, ними було прийнято рішення купити квартиру у м. Рівне. Так , у період шлюбу ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 50025 гривень та право власності на яку було зареєстровано на ім`я [PERSON] . При оформленні договору купівлі - продажу даної квартири вона надавала свою згоду, оскільки квартира є об`єктом спільної сумісної власності. Протягом їх спільного життя у даній квартирі за бюджет сім`ї було зроблено ремонт, куплено техніку та інші необхідні для квартири речі. Просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Визначити, що частки подружжя у вказаній квартирі є рівними та складають по 1 / 2 частині кожному. [PERSON] через свого представника надав відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просить у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. В ході розгляду справи, ухвалою суду від 08.11.2018 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до свого провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 08.11.2018 року роз`єднані позовні вимоги викладені у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу , поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток, розподіл майна подружжя.Вимогу [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - виділено в самостійне провадження. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] до суду не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі, покладаючись на викладені у ньому обставини та просив задовольнити у повному обсязі , зустрічні позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. В подальшому представник [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність [PERSON] та його представника. Відповідач (позивач за зустрічним позовом ) [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечують. В подальшому [PERSON] надала пояснення, де просила розглядати справу за її відсутності та відсутності її представника. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов підлягає повному задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , 07.06.2008 року уклали шлюб який було зареєстровано у Довгинцівському районному у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис за № 222 (а.с. 45 - копія свідоцтва про шлюб ). Як вже вище зазначалось вимогу про розірвання шлюбу ухвалою суду 08.11.2018 року - виділено в самостійне провадження. Як вбачається з матеріалів справи у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуте наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 09.11.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І., за реєстровим номером 3983, право власності було зареєстроване на [PERSON] ( том 1 а.с. 55-59). Квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 26.01.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., за реєстровим номером 67, право власності було зареєстроване на [PERSON] (том 1 а.с. 49, 77-78). Вказане нерухоме майно є спірним майном по даній справі. Відповідно до звіту про оцінку майна № AG171127-003 від 27.11.2017 року, виконаного оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 355530,00 грн. (том 1 а.с. 9). Відповідно до звіту про оцінку майна від 27.11.2017 року, виконаного оцінювачем [PERSON] , вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 347495,00 грн. (том 1 а.с. 21). Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК (2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На виконання ухвали суду від 08.11.2018 року про витребування доказів, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. було надано заяву [PERSON] про згоду дружині [PERSON] придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] та [PERSON] розуміли, що це придбане нерухоме майно буде об`єктом права спільної сумісної власності, як таке, що набувається ними за час шлюбу. Укладання даного договору купівлі - продажу вказаної квартири відповідало їхньому спільному волевиявленню (том 2 а.с. 36) . З вказаної обставини , суд критично відноситься до посилання [PERSON] ,у відзиві на первісний позов, що квартиру за адресою: [ADDRESS] нею було придбано за її кошти, які їй подарував її батько. Так, на підтвердження даної обставини [PERSON] додала копію письмового пояснення [PERSON] (продавця вказаної спірної квартири ) щодо передачі йому грошових коштів за квартиру батьком [PERSON] . Вказує що під час оформлення угоди, присутніми крім нотаріуса були [PERSON] та її батьки ( том 1 а.с. 92). Проте суд не може прийняти дану розписку як допустимий доказ, оскільки [PERSON] недоведений факт, що саме це пояснення написане [PERSON] власноруч, тим паче, суду надано копію пояснення [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами факт придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , за її особисті кошти. А так само, і не доведений [PERSON] , належними і допустимими доказами факт, придбання ним спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , за його особисті кошти. Так у первісному позові [PERSON] посилається, що зазначену квартиру було придбано за кошти у сумі 11000,00 євро, які були перераховані йому його матір`ю [PERSON] . На підтвердження даної обставини, [PERSON] до свого позову додав виписку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 31.10.2017 року (за період з 29.10.2009 року по 29.10.2010 року) ( том 1 а.с. 44 ). Так з даної виписки вбачається що 06.11.2009 року на особовий рахунок [PERSON] були перераховані кошти - 11000 [PERSON] . [INFO] року 11000 Євро були видані готівкою. Проте суд не може прийняти дану виписку як належний доказ, з огляду на наступне. Так, дана виписка не є доказом, що вказані грошовій кошти у розмірі 11000 Євро мають призначення для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . Тоді як відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 09.11.2009 року - п. 4 - купівля-продаж зазначеної квартири сторони за договором здійснили за 50 025,00 грн., які продавці отримали від покупця до підписання даного договору. Доказів, того що 11000 Євро було переведено на гривні, [PERSON] надано не було. Також з вказаної виписки , вбачається перерахування [PERSON] , [PERSON] інших коштів, тобто вбачається періодичне перерахування коштів, та може бути періодичною допомогою матері [PERSON] своєму сину [PERSON] для будь яких його потреб. Таким чином [PERSON] не доведений факт, що саме ті кошти на які він посилається у своєму позові, є тими самими коштами які він витратив на придбання спірного нерухомого майна. Разом з тим на виконання ухвали суду від 09.11.2018 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. надано заяву - згоду [PERSON] (том 2 а.с. 9), відповідно до якої остання давала свою згоду на купівлю за спільні кошти подружжя її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] . Підтверджуючи, що гроші які витрачаються на її придбання є їх спільною сумісною власністю . Придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу. Укладання даного договору купівлі - продажу відповідає спільному волевиявленню. Крім того, суд критично відноситься до заяви пояснення [PERSON] (том 1 а.с. 180), у якій остання вказує, що грошові кошти у сумі 11000 євро 09.11.2009 року були витрачені її сином [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] , перераховані на його картковий рахунок в іноземній валюті - євро в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» особисто нею 06.11.2009 року. Так по перше, остання є матір`ю [PERSON] , а тому має певну зацікавленість зі сторони [PERSON] , по друге суду не надано доказів, що [PERSON] була присутньою під час укладання договору купівлі продажу вказаної спірної квартири від 09.11.2020 року, а тому не може напевно стверджувати, що квартири [ADDRESS] , була придбана саме на перераховані нею кошти в розмірі 11000 Євро. Тим паче, що з вищевказаної виписки по рахунку (том 1 а.с. 44 ), вбачається перерахування [PERSON] 11000 Євро [PERSON] через систему міжнародних переказів SWIFT. У свої заяві про розгляд справи за відсутності, представник [PERSON] , [PERSON] відкликав клопотання про допит свідка [PERSON] у зв`язку із перебуванням її в Італії, та погіршенням її здоров`я. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені у первісному та зустрічному позовах, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов повному задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1777,65 грн., та з [PERSON] на користь [PERSON] 1737,48 грн. судового збору.

Outcome: partial