Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

13.10.2016 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача та просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] та виселення останнього з даної квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 06.07.2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та з 06.09.2005 року була зареєстрована в квартирі свого чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що згодом, 20.12.2005 року її чоловік зареєстрував у спірній квартирі свого сина, тобто відповідача [PERSON] Позивач зазначає, що у зв»язку з хворобою та необхідністю постійного догляду за свекрухою, вона разом зі своїм чоловіком переїхала проживати за місцем проживання хворої за адресою: [ADDRESS]. При цьому, позивач зазначає, що відповідач жодних витрат по утриманню житла та комунальних платежів не ніс, вчиняв сварки та перешкоди у користуванні. 27.09.2016 року на підставі договору дарування квартири від 27.09.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1171, позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS]. Посилається, що відповідач не визнає право позивача на спірну квартиру, внаслідок укладання договору дарування. Своїми діями порушує права позивача у здійсненні права власності, оскільки не пускає позивача у спірну квартиру, влаштовує сварки та вселив без згоди позивача свою матір. Виходячи з того, що позивач є одноосібним власником спірної квартири , відповідач не є членом сім»ї позивача та відповідного дозволу на проживання відповідача у спірній квартирі не надавала, позивач просила задовольнити її позов в повному обсязі. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач зареєстрований та проживає у спірній квартирі, як член сім»ї позивача, сплачує житлово - комунальні послуги. Зазначила, що згідно відповіді на запит до Солом`янського РУ ГУ в м. Києві, за відповідачем компрометуючих матеріалів в Солом`янському РУ зафіксовано не було. Просила відмовити в задоволенні позову,як необґрунтованого та безпідставного. Третя особа - Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація, в судове засідання свого представника не направила, проте надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності свого представника. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи,суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 06.07.2005 року.(а.с.7). Як вбачається з Довідки за формою №3 від 16.09.2016 року № 4623 виданої Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва", в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( дата реєстрації 30.03.1976), [PERSON] (дата реєстрації 06.09.2005) та [PERSON], тобто син -[PERSON] від першого шлюбу (дата реєстрації 20.12.2005 )(а.с.6). Згідно договору дарування квартири від 27.09.2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. зареєстрованого за №117) та інформаційної довідки з реєстру прав власності від 27.09.2016 року , позивач набула право власності на спірну квартиру( а.с. 8,9). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло. З матеріалів справи вбачається, що відповідач у родинних стосунках з позивачем не перебуває та відповідно не є членом сім'ї позивача. Відповідного дозволу, як власник на проживання відповідача у спірній квартирі, позивач не надавала. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є членом сім'ї попереднього власника спірної квартири, який, як підтверджено матеріалами справи, здійснив відчуження спірної квартири на користь позивача. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач відповідно житлового сервітуту ні в силу закону, ні в силу договору не набув. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тобто, право члена сім'ї власника квартири користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, з огляду на припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру, за відсутністю родинних стосунків з позивачем та статусу члена сім»ї позивача, суд вважає, що одночасно з цим припинилось право користування відповідача цією квартирою, оскільки право користування є похідним від права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами по справі, відповідач відмовляється у добровільному порядку звільнити спірну квартиру, тим самим своїми діями не визнає право позивача у здійсненні права власності. Разом з цим матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося представником відповідача у суді, що у спірній квартирі разом з відповідачем проживає його мати, яка не допускає позивача у спірну квартиру та вчиняє сварки. Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселеним із занятого житлового приміщення або обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі та в порядку, передбачених законом. Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється виселитися зі спірної квартири, суд вважає, що звернення позивача до суду про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] відповідає обраному способу поновлення порушених прав, а тому підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, то позов в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду щодо виселення відповідача з житлового приміщення є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: partial