Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 квітня 2013 року відповідач отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором за відповідачем утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 31 травня 2016 року у розмірі 12 102 грн. 74 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 265 грн. 00 коп., заборгованість по процентами за користування кредитом у розмірі 7 585 грн. 23 коп., заборгованість за пенею та комісією у сумі 3 200 грн., 500 грн. штраф (фіксована частина) та 552 грн. 51 коп. - штраф (процентна складова). 31 травня 2017 року заочним рішенням Новогродівського міського суду Донецької області відмовлено в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 31 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначив наступне. Помилковим є висновок суду про те, що позивачем не надано доказів видачі кредитної картки та встановлення кредитного ліміту, документів на підтвердження розміру відсоткової ставки, оскільки правомірність позовних вимог банку підтверджується матеріалами справи. 10 квітня 2013 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, чим приєднався до запропонованої банком пропозиції вважати Умови та Правила надання банківських послуг, [PERSON] складовими частинами договору. 10 квітня 2013 року відповідачу було видано кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом 300,00 гривень і факт її отримання було зафіксовано фотографуванням відповідно до п. 1.1.7.40 Умов та Правил. Дії відповідача з погашення заборгованості свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту. Виходячи з презумпції правомірності правочину, банк вважає доведеним виникнення та невиконання зобов'язань відповідача за Договором № б/н від 10 квітня 2013 року, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Зазначив, що за наявності сумнівів у наданих позивачем доказах, суд першої інстанції не був позбавлений права роз'яснити позивачеві його право надати докази на підтвердження обставин, які судом поставлені під сумнів. Сторони та їх представники були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з'явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. Висновок суду ґрунтується на тому, що позивачем не доведено укладення договору б/н від 10.04.2013 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, оскільки з доданої до позову заяви не можливо встановити строк дії картки, кредитний ліміт, базову процентну ставку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором не містить підтвердження про встановлення кредитного ліміту, тому неможливо встановити всі істотні умови за кредитним договором. Але з такими висновками суду апеляційний суд повністю погодитися не може. З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2013 року [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та підтвердив, що ознайомився та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 5). Своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування. У даній справі доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин, виконання зобов'язання кредитором щодо надання коштів, та боржником - щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач, підписавши 10 квітня 2013 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, був повідомлений про зміст цих Умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві. За таких обставин висновки суду про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості неправомірні і не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки за приписами положень ст. 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідач прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах викладених у зазначеній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. Відповідно п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість по Кредиту, процентам за його користування, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2016 року заборгованість за договором б/н від 10 квітня 2013 року становить 12 102 грн. 74 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 265 грн., заборгованість по процентами за користування кредитом - 7 585 грн. 23 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3 200 грн., 500 грн. штраф (фіксована частина) та 552 грн. 51 коп. - штраф (процентна складова). З розрахунку заборгованості вбачається, що під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 30,00 % на рік, далі процентна ставка була змінена, а саме 01 вересня 2014 року встановлена у розмірі 34.80%, з 01 квітня 2015 року встановлена у розмірі 43,20%. У судовому засіданні суду першої інстанції представником позивача не надано доказів того, що відповідач у відповідності до п.п. 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг був проінформований про збільшення процентної ставки. Не надано таких доказів і апеляційному суду. Згідно розрахунку заборгованості відповідачем на час дії відсоткової ставки 30% здійснено лише одне погашення суми наданого кредиту, що відбулося 1 червня 2013 року у сумі 50 грн. На час дії відсоткової ставки 34,80% та 43.20% погашення заборгованості взагалі не здійснювалися (а.с. 4). Відповідно до п. 1.1.3.2.3. Умов та Правил банк має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п. 1.1.3.1.9. цього договору. Із наданої ПАТ КБ «Приватбанк» виписки по картковому рахунку [PERSON] за період з 1 вересня 1999 року по 17 червня 2017 року вбачається, що відповідної інформації про зміну відсоткової ставки банк у виписці по картрахунку відповідача не розмістив, що є підставою збільшення відсоткової ставки вважати проведеним з порушенням встановленого порядку (а.с. 82-84). Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає за необхідне позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 квітня 2013 року, укладеного між сторонами, задовольнити частково. Розраховуючи розмір заборгованості [PERSON] за цим кредитним договором, апеляційний суд із наведених даних бере до обрахунку залишок заборгованості по тілу кредиту у сумі 265 грн. за обумовленою договором процентною ставкою за користування кредитом 2,5% на місяць, тобто 30,00% річних на залишок заборгованості. Тобто, виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 30,00 % річних та кількості днів за період з 01 вересня 2014 року (дати першого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 31 травня 2016 року, яка складає 634 дні, заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 140 грн. ((265 грн. х 30%): 360 днів х 634 дні), які підлягають стягненню з відповідача. Стягненню також підлягає заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 464 грн. 22 коп., яка виникла до1 вересня 2014 року. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В той же час, 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив усі банки про необхідність неухильно дотриматися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Також на виконання ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, в якому п. 21 зазначено м. Новогродівка Донецької області. Як вбачається з матеріалів справи, боржник [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] Однак ПАТ КБ «Приватбанк» на вказане уваги не звернув та з 14 квітня 2014 року нараховував пеню, яка зазначена в наданому розрахунку заборгованості. Оскільки застосування штрафних санкцій у спірній ситуації на підставі Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" є неправомірним, апеляційний суд визнає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором лише за період до 14 квітня 2014 року, що становить 700 грн. Таким чином, до стягнення з [PERSON] підлягає кредитна заборгованість, що утворилась станом на 31 травня 2016 року, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 265 грн., відсотків за користування кредитом, нарахованих до підвищення 1 вересня 2014 року відсоткової ставки у сумі 464 грн. 22 коп., а також відсотків за період з 1 вересня 2014 року по 31 травня 2016 року у сумі 140 грн., всього відсотків на суму 604 грн. 22 коп., а також пені, що була нарахована до 14 квітня 2014 року у розмірі 700 грн., а всього 1569 грн. 22 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 12102 грн. 74 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 1569 грн. 22 коп. За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн.(а.с. 1), за подачу апеляційну скаргу сплатив 1515 грн. 80 коп.(а.с. 86), а всього 2893 грн. 80 коп., тобто з урахуванням задоволених позовних вимог на користь ПАТ КБ «Приватбанк» слід відшкодувати витрати по сплаті судового збору у розмірі 375 грн. 20 коп. (1569,22 х 2893,80) : 12102,74 Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial