Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

02.03.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 6459 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення 4685 грн., компенсацію втрати частини доходу, відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 2500 грн., витрати на правову допомогу 500 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона працювала на посаді оператора прецизійної фотолітографії 4 розряду у ПАТ «АТ НДІРВ». 31.12.2014 року її було звільнено. Однак до теперішнього часу заробітна плата їй не виплачена, повний розрахунок при звільненні відповідно до ст. 116 КЗпП України їй не видали. З серпня 2014 року їй не виплачується заробітна плата. Протизаконними діями відповідача її позбавлено єдиних засобів до існування, можливості отримувати якісне харчування та лікування, не має можливості оплачувати комунальні послуги, вона опинилася у скрутному матеріальному становищі. Вона втратила нормальні життєві зв'язки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 2500 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Представник відповідача не з'явилася, надала письмові заперечення, визнала вимоги в частині стягнення заробітної плати у розмірі 6459 грн. В задоволенні інших позовних вимог просила відмовити у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю. На підприємство покладений обов'язок відповідно до ст. 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати», нарахувати та сплатити компенсацію у тому ж місяці, у якому буде фактично здійснюватись виплата основної заборгованості. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до записів у трудовій книжці, позивачка з 01.07.2014 року працювала за строковим трудовим договором на посаді оператора прецизійної фотолітографії 5 розряду в макетно-експериментальне виробництво у ПАТ «Акціонерне товариство науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань». На підставі Наказу №159-к від 23.12.2014 року, звільнена 31.12.2014 року з займаної посади за ч. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку строкового трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка працювала на підприємстві в режимі двохденної робочої неділі. Відповідно до довідки ПАТ «АТ НДІРВ», прострочена заборгованість із виплати заробітної плати позивачці станом на 16.03.2015 року становить 6459 грн. 00 коп. Судом встановлено, що при звільненні позивачки з нею не були проведені всі розрахунки та виплати. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У зв'язку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 6459 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено в судовому засіданні, при звільненні позивачки 31.12.2014 року з нею не були проведені всі розрахунки. Відповідно до довідки ПАТ «АТ НДІРВ», середньоденна заробітна плата позивачки становить 135 грн. 54 коп. Згідно з Наказам директора ПАТ «АТ НДІРВ» від 27.10.2014 року №121, встановлено на період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року на підприємстві неповну 2-х денну робочу неділю (понеділок, вівторок). Відповідно до Приказів директора ПАТ «АТ НДІРВ» від 18.11.2014 року №26 та від 17.12.2014 року №40, для раціонального використання робочого часу в 2015 році згідно з рішеннями Правління від 12.11.2014 року №39 та від 15.12.2014року №44, робітникам підприємства, які працюють в режимі 2-х денного робочого тижня були перенесені робочі дні (понеділок, вівторок) січня на березень, лютого - на квітень. Враховуючи, вказані накази директора, то за період з часу звільнення позивачки до часу ухвалення судом рішення, на підприємстві для робітників з 2-х денним робочим тижнем - робочими були 4 дні. У зв'язку з цим, підлягають стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки у розмірі 542 грн. 16 коп. (135,54 х 4 = 542,16). Позивачкою також заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини доходу при порушенні строків виплати заробітної плати, при цьому не зазначила яку саме суму необхідно стягнути, без будь-якого обґрунтування цієї суми. Вимогами ст.ст. 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак, позовні вимоги в частині стягнення суми компенсації втрати частини доходу при порушенні строків виплати заробітної плати вказані без конкретної суми стягнення, без будь-якого обґрунтування цієї суми. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з цим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв'язку з недоведеністю. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Внаслідок невиплати позивачці заробітної плати їй спричинена моральна шкода, яка полягала у її моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані. Їй важко забезпечувати себе нормальним харчуванням та ліками, що призводить до переживань, розладу нервової системи, неможливості продовжувати активне суспільне життя, порушень звичайного способу життя. Всі ці обставини порушили звичний спосіб життя позивачки та потребували від неї додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Суд вважає можливим на підставі ст.237-1 КЗпП України, з урахування принципу справедливості та співмірності, частково стягнути з відповідача на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 142 грн. 85 коп. (8001,16 х 243,60 / 13644 = 142,85) Позивачка просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн., та надала квитанцію Юридичної консультації Київського району №632 від 03.02.2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") Однак, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом, ні довіреності. Також не надано розрахунку витрат на правову допомогу. На підставі викладеного, вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до п.п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивачки заробітну плату в межах суми платежу за один місяць у розмірі 1084 грн. 32 коп. (135,54 х 8 = 1084,32) Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial