Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності. [PERSON] у своєму уточненому та зменшеному позові про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя посилається на те, що 26.02.1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб розірвано. У період шлюбу подружжям придбане майно, яке згідно зі ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя. Приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. придбано подружжям [PERSON] за сумісні грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], реєстровий №5748. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48\~774 доларів США. За час знаходження у шлюбі подружжям [PERSON] проведено реконструкцію павільйону-бару. Після перебудови площа та вартість спірного майна суттєво збільшені. Спірний обєкт на теперішній час має назву кафе-бар «Монте Крісто» та загальну площу 768,5 кв.м. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1\~783\~689 доларів США. Кафе-бар «Монте Крісто» придбано [PERSON] та [PERSON] за сумісні грошові кошти, сумісними зусиллями, збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. В процесі реконструкції [PERSON] павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., ніяких договорів про дольову участь між подружжям укладено не було. Частини [PERSON] та [PERSON] у спірному майні є рівними. Відповідачка [PERSON] не визнає право власності [PERSON] на спірне майно, яке оформлено на її ім'я, але є їх спільною сумісною власністю, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов у повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила суд: виділити [PERSON] 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», визнавши за ним право власності на: ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», що розташована за адресою м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 та в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 768,5 кв.м.; виділити [PERSON] 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», визнавши за нею право власності на ? частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», що розташована за адресою м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 та в цілому складається з будівлі літ. «А», загальною площею 768,5 кв.м., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані із сплатою судових зборів та проведення експертизи відповідно до квитанцій. У своєму позові про визнання свідоцтва про право власності недійсним [PERSON] посилається на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №5748 від 04.12.03 придбала будівлю павільйону-бару площею 66 м?\~по вул. Дніпропетровська дорога, 90 у м. Одеса, отримала згоду відповідних дозвільних органів щодо робочого проекту реконструкції кафе-бару зі зносом існуючого павільйону, отримала дозвіл на будівництво на підставі рішення №136 від 22.02.06 Виконавчого комітету Одеської міської ради, уклавши з ним договір на право забудови земельної ділянки та з Одеською міською радою договір оренди земельної ділянки площею 692 м?\~для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-бару строком на 25 років. За наслідками здійсненої реконструкції КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" виготовило технічний паспорт на кафе-бар, згідно з яким станом на 25.08.08 до складу приміщень (літ. А) входять: на першому поверсі: тамбур 40 м?, зал 240 м?, коридор 23,3 м?, миєчна 10,6 м?, підсобне 34,8 м?, підсобне 4,6 м?, підсобне 10,1 м?, підсобне 5,2 м?, коридор 3,1 м?, підсобне 4,4 м?, коридор 2,6 м?, підсобне 4,8 м?, туалет 14,4 м?, туалет 11,4 м?, зал 29,7 м?; на другому поверсі: зал 292 м?; а також №1-3 огорожа; І замощення. Площа кафе-бару (літ. А) складає 731 м?. В результаті неможливості ввести об'єкт нерухомості до експлуатації через наявність розбіжностей у технічній документації, оскільки відповідно до пояснювальної записки проекту реконструкції кафе-бару площею приміщень становить 870 м?, згідно з експлікацією 673 м?, а відповідно до даних технічного паспорту 731 м?, [PERSON] як ФОП звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731,0 м?, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул Дніпропетровська дорога №90. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року позовні вимоги ФОП [PERSON] до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено, визнано право власності Фізичної особи підприємства [PERSON] (65069, [ADDRESS]) на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731,0 м?, що знаходиться за адресою : м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога 90 та позначений на плані Технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» станом на 25 серпня 2008 року: (літ. А) перший поверх: 1. тамбур 40,0 м?, 2. Зал 240,0 м?, 3. коридор 23,3 м?, 4. миєчна 10,6 м?, 5. підсобне 34,8 м?, 6. підсобне 4,6 м?, 7. підсобне 10,1 м?, 8. підсобне 5.2 м?, 9. коридор 3,1 м?, 10. підсобне 4.4 м?, 11. коридор - 2,6 м?, 12. підсобне 4,8 м?, 13. туалет 14,4 м?, 14. туалет 11,4 м?, 15. зал 29,7 м?. Другий поверх : 16. Зал 292,0 м?. №1 3 огорожа. 1 замощення. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Приватний підприємець [PERSON] подав касаційну скаргу до Вищого господарського суду України в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Одеської області\~від 29 липня 2008 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що вказане рішення стоється його прав та обовязків як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного [PERSON] за договором від 04.12.2003 року під час перебування в ним шлюбі та реконструкція спірного майна здійснена за рахунок сімейного бюджету. Постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року касаційну скаргу Приватного підприємеця [PERSON] задоволено. Рішення господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року у справі №4/120-08-3021 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Вищого господарського суду України встановлено, що [PERSON] не доведено обставини будівництва вказаного обєкту нерухомого майна саме нею. 19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовну заяву ФОП [PERSON] до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без розгляду. 15 вересня 2011 року [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 08 вересня 2011 року №ОД 14311039438; замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95. Вказане свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару видане [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради порушує права [PERSON] як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного [PERSON] за договором від 04.12.2003 року під час перебування в шлюбі [PERSON]. Враховуючи те, що будівля кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, придбано та реконструйовано за спільні кошти подружжя [PERSON], та у звязку із тим, що рішення, яке стало підставою для реєстрації права власності на вказаний обєкт нерухомого майна скасовано, [PERSON] звернувся до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов у повному обсязі і просила: визнати недійсним Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, видане 15 вересня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» від 25.09.2008 року, номер запису: 403 в кн. : 81 неж 95 за [PERSON]. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, не визнала, пояснивши, що будівля павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 належить їй як фізичній особі-підприємцю на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021 та відповідно до ст.ст.57, 61, 74 СК України, ст.52 ЦК України не може бути обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка. Відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовів [PERSON]. [PERSON] у своєму позові до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном посилається на те, що павільйон-бар «ДЕШ» з літнім майданчиком, за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б згідно Свідоцтва про право власності від 15.10.2002 року за №022308 належить фізичній особі-підприємцю [PERSON], яке було видано на підставі Розпорядження Суворовської районної адміністрації м. Одеси №1022 від 27.09.2002 року і яким прийнято до експлуатації закінчений будівництвом обєкт за Актом від 13.01.1997 року за заявою приватного підприємця [PERSON]. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2010 року, по справі №2-836/10, за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна визнана мирова угода, за якою за [PERSON] було визнано право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю павільйону-бару «ДЕШ», з літнім майданчиком, який розташований в місті Одеса, по вул. Кримська, 72-Б, якій в цілому складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.02.2014 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду міста [PERSON] від 28.04.2012 року про затвердження мирової угоди. [PERSON] 20.08.2010 року укладено два договору дарування, які зареєстровані в реєстрі за №8855 та №8856, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар по ? частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. 27.12.2011 року [PERSON], який діяв від [PERSON] уклав два договори купівлі-продажу, які зареєстровані в реєстрі за №1628 і №1633, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], з [PERSON], відповідно до яких [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність по ? частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б. Позивач [PERSON] посилається на те, що на момент підготовки та підписання мирової угоди в її сімї відбулося декілька трагедій (які вона зазначає у позові), внаслідок чого вона була стомлена, хворіла, не розуміла що відбувається, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, при підписанні мирової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України. Також позивачка посилається на те, що [PERSON], скориставшись її станом, змусивши її підписати заяву про розгляд справи у відсутності [PERSON], уклав мирову угоду. Вважаючи, що спірне майно вибуло з володіння не з її волі та посилаючись на ч.3 ст.203 та п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, звернулася до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позов та просили витребувати у [PERSON] нежитлову будівлю павільйону-бару «ДЕШ з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м., та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 98,8 кв.м., усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні павільйоном-баром «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м., та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 98,8 кв.м., шляхом звільнення нерухомого майна. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном не визнала з підстав, викладених у письмових поясненнях, які підтримала у судовому засіданні, посилаючись на те, що власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом предявлення віндикаційного позову. Також представник відповідача [PERSON] зазначає, що для предявлення позову необхідно, щоб майно, якого позбавився власник, зберіглося в натурі і знаходилося у фактичному володіння іншої особи. Якщо майно вже знищене, перероблене чи спожите, право власності на нього, як таке, припиняється. Віндикувати можна лише індивідуально-визначене майно, що випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику саме того майна, що вибуло з його володіння. 27.12.2011 року [PERSON], на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], набула право власності на нежитлову будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літнім майданчиком, за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72б. Згодом, [PERSON] здійснила реконструкцію (переробила) вказаного майна та отримала свідоцтво про право власності від 20.04.2013 року. На теперішній час не існує майна, яке намагається витребувати у [PERSON] позивач. Спірне майно вибуло із володіння [PERSON] не у результаті пожежі, повня, або іншого стихійного лиха. При укладанні мирової угоди, усіх підготовчих діях до її укладання, усіх послідуючих діях по її виконанню, наявна воля [PERSON] на передачу павільйону-бару «ДЕШ» у власність [PERSON] Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Наявність волі [PERSON] підтверджується також заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заява [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову у звязку із мировою угодою; заява [PERSON] про затвердження мирової угоди; мирова угода від 20.04.2010 року; заява, з якої вбачається, що [PERSON] з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності від 28.04.2010 року; всі ці заяви підписані особисто [PERSON] [PERSON] посилається на те, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких, відповідно із ст..215 ЦК України, є підставою для недійсності правочину. Відповідно до п.3 Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року від 01.03.2013 року, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-53цс12). Відповідно до п.2 Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року від 01.03.2013 року, добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано небезпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. [PERSON] придбала спірне майно у [PERSON], яка була законним власником павільйону-бару «ДЕШ» на підставі договорів дарування та мала право на розпорядження своїм майном на власний розсуд. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], її адвоката, представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню, позов [PERSON] до [PERSON], Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності підлягає частковому задоволенню, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 26.02.1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб розірвано. За час знаходження у шлюбі подружжям [PERSON] придбане майно, зокрема приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], реєстровий №5748. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48\~774 доларів США. [PERSON] та [PERSON] проведено реконструкцію павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90. Спірний обєкт на теперішній час має загальну площу 768,5 кв.м., що підтверджується доказами, наданими сторонами у справі. Участь [PERSON] у реконструкції та перебудові спірного майна визнається [PERSON], тому не потребує доказування. Участь [PERSON] у реконструкції та перебудові спірного обєкту за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 підтверджується матеріалами справи, а саме: накладною №23/08-1 та товарний чек від 23.08.2007 року; накладною №5/06-5 та товарний чек від 05.06.2008 року; накладною №15/08-1 та товарним чеком від 15.08.2007 року; накладною б/н від 08.06.2007 року; накладною №1330 від 13.06.2007 року; накладною №1327 від 13.06.2007 року; накладною №1328 від 13.06.2007 року; накладною №1326 від 13.06.2007 року; накладною №1329 від 13.06.2007 року; накладною б/н; накладною б/н від 26.07.2007 року; накладною б/н від 04.09.2007 року; накладною б/н від 31.08.2007 року; ліцензійним договором від 24.10.2008 року; договором підряду від 12.08.2008 року; квитанцією від 28.08.2008 року; договором від 13.10.2008 року; актом приймання-передачі від 20.092008 року; договором №01-2003 від 10.02.2003 року; актом приймання-передачі від 10.10.2008 року. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1\~783\~689 доларів США. [PERSON] не доведено обставин здійснення реконструкції та перебудови за особисті грошові кошти. Кафе-бар «Монте Крісто» придбано [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В процесі реконструкції павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., договорів про дольову участь між [PERSON] та [PERSON] укладено не було, у звязку із чим частини [PERSON] та [PERSON] у спірному майні є рівними. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що будівля павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 належить їй як фізичній особі-підприємцю на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021 та відповідно до ст.ст.57, 61, 74 СК України, ст.52 ЦК України не може бути обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, не відповідає дійсним обставинам та спростовується матеріалами справи. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], реєстровий №5748, приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. придбано фізичною особою. Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафебару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, від 15 вересня 2011 року видано виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я [PERSON]. Свідоцтво видане замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95. Рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021, яким за ФОП [PERSON] визнано право власності на спірний обєкт, скасовано Постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року. 19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовну заяву ФОП [PERSON] до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без розгляду. Згідно із статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару видане 15 вересня 2011 року [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради є недійсним, оскільки порушує права [PERSON] як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного подружжям за договором від 04.12.2003 року та оформленого на імя [PERSON]. Позов [PERSON] в частині скасування державної реєстрації права власності на обєкт - будівлю кафе бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90 за [PERSON], не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Визнання правовстановлюючого документу недійсним є підставою для скасування державної реєстрації речових прав на обєкт - будівлю кафебару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90 за [PERSON]. Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном з наступних підстав. [PERSON] зазначає у позові про те, що спірне майно, а саме: нежитлова будівля павільйону-бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 97,8 кв.м., вибуло з її володіння поза її волею у звязку із тим, що при підписанні мирової угоди між нею та [PERSON] її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, посилаючись на ч.3 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, недодержання яких, відповідно із ст..215 ЦК України, є підставою для недійсності правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Для захисту свого права [PERSON] звернулася з позовом про витребування у добросовісного набувача майна, яке вона вважає своїм, посилаючись на п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пп.13 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. В діях [PERSON] наявна воля на передачу спірного майна, що підтверджується заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заявою [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову у зв,язку із мировою угодою; заявою [PERSON] про затвердження мирової угоди; мировою угодою від 20.04.2010 року; заявою, з якої вбачається, що [PERSON] з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності від 28.04.2010 року; які підписані особисто [PERSON]. Обєктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. 27.12.2011 року [PERSON], на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], набула право власності на нежитлову будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ.А загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ.Б загальною площею 97,8 кв.м. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобовязально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл.83 ЦК. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. [PERSON] була власником нежитлової будівлю павільйону бару «ДЕШ» з літним майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, що складається з нежитлової будівлі павільйону-бару за літ. «А»: 1-1 коридор площею 1,3 кв.м., 1-2 зал площею 57,3 кв.м., 1-3 коридор площею 2,5 кв.м., 1-4 підсобне площею 1,7 кв.м., 1-5 туалет площею 1,8 кв.м., 1-6 кладова площею 3,9 кв.м., 1-7 кладова площею 4,1 кв.м., 1-8 мийка площею 2,5 кв.м., 1-9 кухня площею 19,0 кв.м., 1-10 обліковий пункт площею 1,5 кв.м., 1-11 коридор площею 3,2 кв.м., загальною площею 98,8 кв.м. та літнього майданчика під літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м. [PERSON] здійснила реконструкцію вказаного майна, отримала свідоцтво про право власності від 20.04.2013 року та на теперішній час є власником нежитлової будівлі павільйону бару «ДЕШ» за адресою: м. Одеса, вул..Кримська, 72-Б, загальною площею 275,9 кв.м., що складається з: 1-1 зал площею 50,2 кв.м., 1-2 зал площею 75,1 кв.м., 1-3 коридор площею 4,0 кв.м., 1-4 мангальна площею 11,3 кв.м., 1-5 туалет площею 4,6 кв.м., 1-6 мийка площею 4,8 кв.м., 1-7 коридор площею 3,6 кв.м., 1-8 коридор площею 1,8 кв.м., 1-9 кухня 21,1 кв.м., 1-10 кладова площею 3,8 кв.м., 1-11 коридор площею 5,5 кв.м., 1-12 кабінет площею 4,3 кв.м., 1-13 туалет площею 2,4 кв.м., 1-14 зал площею 57,7 кв.м., 1-15 кладова площею 9,9 кв.м., 1-16 кладова площею 9,2 кв.м.. Спірне майно реконструйовано відповідачкою [PERSON], змінено його складові, конструктивні елементи, істотно збільшено його вартість та площу. На теперішній час не існує майна, яке намагається витребувати у [PERSON] позивач [PERSON]. Слід звернути увагу на неможливість одночасного предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння). Звернення позивачки [PERSON] з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном не є належним способом захисту права. Відповідно до норм ст.12 ЦК України , особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, з додержанням вимог , визначених в статті 13 ЦК України.

Outcome: partial