Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

21.07.2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом: про визнання недійсним та скасування рішення Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 211 від 07.06.2012 року про передачу у власність земельних ділянок 0,15 га та 0,25 га, розташованих в с. Гладківка по вул. Степова, 30; визнання недійсними державних актів на право власності на вказані земельні ділянки серії ЯК №№ 330279, 330280, виданих Гладківською сільською радою 01.08.2012 року; визнання недійсними договорів купівлі-продажу вказаних земельних ділянок від 28.12.2015 року, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON]; витребування вказаних земельних ділянок із чужого незаконного володіння та стягнення на її користь матеріальної шкоди солідарно із відповідачів в сумі 80000 гривень, посилаючись на те, що її батьки [PERSON] та [PERSON] проживали в [INFO]. Батько помер 23.05.1997, а мати 03.03.2000 року. Після смерті матері вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та фактично вступила у користування будинком та земельною ділянкою за вказаною адресою, яку використовувала для ведення підсобного господарства тривалий час. Після смерті батьків будинок згорів внаслідок пожежі. Так в 2012 році нею були придбані саджанці полуниці на суму 80000 гривень, які вона висадила на вказаній земельній ділянці та здійснювала за ними догляд, збираючи врожаї полуниці. Для цього на спірній земельній ділянці вона пробила скважину, щоб здійснювати полив та налагодила електропостачання. У 2016 році вона дізналася, що власником спірної земельної ділянки є [PERSON], який її не пустив на ділянку, знищив посаджену нею полуницю та який придбав спірну ділянку наприкінці 2015 року у [PERSON] Останньому рішенням сесії Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 211 від 07.06.2012 року було надано дозвіл на розроблення технічної документації на право власності на спірну земельну ділянку та у 2012 році видані державні акти на спірну земельну ділянку. При цьому рішення про припинення права користування спірною земельною ділянкою чи вилучення її сільська рада не приймала та з відповідним позовом до суду не зверталася. Оскільки вона прийняла спадщину після смерті своїх батьків, то до неї перейшло і право користування спірною земельною ділянкою, яке мали батьки до їх смерті, а тому прийняття сільською радою оскаржуваного рішення та видача державних актів іншому відповідачу та в подальшому відчуження спірної земельної ділянки порушує її права на користування спірною земельною ділянкою, а зазначені дії відповідачів призвели до спричинення їй матеріальної шкоди в розмірі вартості придбаних нею саджанців полуниці, які знищив відповідач [PERSON] Посилаючись на ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.), ст. ст. 16, 396, 393,1166, 1225 ЦК України, ст. ст. 119, 131, 140-149, 152, 155-157 ЗК України просила задовольнити позов. У судовому засіданні представники позивачки [PERSON], [PERSON] позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача (Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області) [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що рішенням виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 11 від 13.02.20001 року померлого [PERSON] звільнено від сплати земельного податку за спірну земельну ділянку, яким було припинено право користування вказаною земельною ділянкою і сільська рада мала право нею розпоряджатися так як це земельна ділянка територіальної громади, що нею і було зроблено за заявою відповідача [PERSON], яку було передано безоплатно у власність спірну земельну ділянку. На протязі 2001-2011 років спірна земель на ділянка ніким не оброблялася та була захаращена. Будинок згорів у 2001 році. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ([PERSON] М.) [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що її довіритель у встановленому законом порядку отримав у власність спірну земельну ділянку за якою тривалий час ніхто догляду не здійснював, а потім у встановленому порядку розпорядився нею на власний розсуд. Позивачка проживає у іншому будинку у цьому ж селі і відповідач не причиняв їй жодних збитків. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що у грудні 2015 року вони придбали у [PERSON] належну останньому спірну земельну ділянку, яку привели до ладу та використовують її у своїх господарських потребах. Позивачку вони в очі не бачили. Дійсно на ділянці пробита скважина і були залишки полуниці, яку вони вирвали, але зовсім не в такому обсязі, про який заявляє позивачка. Просили суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не зявилася, під час першого судового засідання в усній формі просила розглянути справу у її відсутність, надавши копії оспорюваних договорів купівлі-продажу та матеріалів, на підставі яких вони були посвідчені. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, оглянувши оригінали погосподарських книг, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно книги погосподарського обліку за 1991-1995 роки виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області сімя [PERSON] складалася із голови господарства [PERSON], його дружини [PERSON] та сина [PERSON], які проживали у власному будинку, 1917 року побудови та яким у користування була виділена земельна ділянка площею 0,37 га (а. с. 177). Згідно записів по господарської книги виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області за 1996-2000 роки зазначено рік побудови будинку 1917 (а. с. 176). Згідно записів книги № 2 обліку платників земельного податку виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області за [PERSON] була закріплена земельна ділянка по вул. Степовій, 30 в с. Гладківка площею 0,40 га (а. с. 172). У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин (побудови будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У відповідності до Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зазначений вище Указ втратив силу лише у 1988 році, відповідно до Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22.02.1988 року N 8502-XI. Таким чином на момент завершення будівництва (1917 рік) у [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на будинок № 30 по вул. Степовій в с. Гладківка Голопристанського району Херсонської області та право користування земельною ділянкою площею 0,37 га за цією ж адресою, про що були зроблені відповідні записи у погосподарських книгах виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. 22.05.1997 помер [PERSON] (а. с. 17), після смерті якого належне йому майно та право користування земельною ділянкою успадкувала його дружина [PERSON], яка проживала із чоловіком разом у зазначеному вище будинку на момент його смерті. 02.03.2000 року померла [PERSON] (а. с. 18). Позивачка є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12), спадкоємицею першої черги та прийняла після своїх батьків спадщину у 2001 року, про що свідчить заведена за її заявою про прийняття спадщини спадкова справа за № 269/2001 (а. с. 150). У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР (1963 р.), який був чинний на момент відкриття спадщини після смерті матері позивачки для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Таким чином позивачка прийняла спадщину після смерті своєї матері (яка в 1997 році прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, в порядку, передбаченому п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР) і право на спадщину у неї виникло на момент відкриття спадщини, тобто з 02.03.2000 року і на той час до складу спадкового майна, серед іншого, увійшов будинок № 30 по вул. Степова в с. Гладківка та право користування земельною ділянкою площею 0,37 га (0,40 га) за цією ж адресою. Орієнтовно у 2002 році (більш точного часу судом не встановлено) будинок № 30 по вул. Степова в с. Гладківка Голопристанського району Херсонської області повністю згорів і на момент розгляду справи як обєкт майнових прав не існує, позивачка продовжувала користуватися земельною ділянкою за цією адресою та побудувала на ній тимчасову споруду для зберігання певних речей та приготування їжі тощо, що було підтверджено свідком [PERSON], сестрою позивачки, а також свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У квітні місяці 2011 року Гладківська сільська рада Голопристанського району Херсонської області ухвалила рішення № 67 про надання дозволу, серед інших, [PERSON] на виготовлення технічної документації щодо передачі у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га по вул. Степовій, 30 в с. Гладківка, за заявою останнього (а. с. 66-67). Рішенням девятнадцятої сесії шостого скликання Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 211 від 07.06.2012 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі у власність та передано безоплатно у власність [PERSON] зазначені вище земельні ділянки площею 0,25 та 0,15 га (а. с. 166). 01.08.2012 року на підставі зазначеного вище рішення Гладківською сільською радою [PERSON] були видані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки (а. с. 76, 96). Після цього 28.12.2015 року [PERSON] уклав із [PERSON] договори купівлі-продажу зазначених земельних ділянок, які були посвідчені приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровані у відповідних реєстрах (а. с. 74-113). У відповідності до п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Підстави припинення права користування земельною ділянкою перелічені у ст. 141 ЗК України. У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами та доповненнями) вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Чинним законодавством України не наділено відповідача (сільську раду) правом самостійно припиняти право користування земельною ділянкою за відсутності добровільної згоди на це землекористувача, орган місцевого самоврядування наділено лише правом ініціювати вирішення даного питання виключно шляхом звернення до суду з відповідним позовом. У відповідності до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. У відповідності до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Оскільки Гладківською сільською радою не було здійснено дій щодо припинення у позивачки права користування земельною ділянкою загальною площею 0,40 га за адресою: с. Гладківка, вул. Степова, 30, яке виникло у позивачки внаслідок права спадкування, то прийняття сільською радою у 2012 році рішення про безоплатну передачу вказаної земельної ділянки (ділянок) [PERSON], на думку суду, є неправомірним, порушує права позивачки на користування земельною ділянкою, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування рішення девятнадцятої сесії шостого скликання Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 211 від 07.06.2012 року підлягають задоволенню. При цьому посилання представника відповідача на рішення виконавчого комітету Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 11 від 13.02.20001 року, яким померлого [PERSON] звільнено від сплати земельного податку за спірну земельну ділянку, та яким, на думку представника відповідача, було припинено право користування вказаною земельною ділянкою, суд, при ухваленні рішення, до уваги не бере як юридично неспроможне, виходячи із вище приведених обґрунтувань. За ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином, оскільки видання та отримання державних актів на імя [PERSON] на право власності на спірні земельні ділянки по вул. Степовій, 30 в с. Гладківка Голопристанського району Херсонської області загальною площею 0,40 га (0,25 та 0,15 га) та подальше відчуження спірної земельної ділянки [PERSON] 28.12.2015 року порушують право позивачки на користування спірною земельною ділянкою вказані державні акти та договори купівлі-продажу також підлягають визнанню їх недійсними, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 388 ЦК України право на витребування майна із чужого незаконного володіння має лише власник такого майна, а оскільки позивачка не є власником спірної земельної ділянки (ділянок), то вона не має такого права, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи; б) настання шкоди; в) причинний зв'язок між двома попередніми елементами; г) вина особи, яка завдала шкоди. Фактичною підставою є вчинення правопорушення. Відсутність хоча б одного із чотирьох елементів унеможливлює настання цивільної відповідальності за спричинення шкоди. Позивачка надала до суду докази придбання нею 1600 саджанців полуниці на суму 80000 гривень (а. с. 7-9), разом з тим доказів того, що всі ці саджанці були висаджені на спірній земельній ділянці, прижилися та не пропали на момент їх знищення [PERSON] у 2016 році (тобто суд враховує наявність господарського ризику вирощування сільгоспкультур) суду надано не було. При цьому придбавши спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку та приводячи її до стану, який йому був найзручніший, [PERSON] не усвідомлював протиправність своєї поведінки, діяв добросовісно, а тому відсутня його вина у спричиненні позивачці шкоди. Відповідач [PERSON] жодних дій по відношенню до посаджених саджанців на спірній земельній ділянці взагалі не здійснював, принаймні доказів цього суду сторонами не надано. Доказів спричинення шкоди позивачці спільними діями відповідачів, як обовязкової умови солідарного відшкодування спричиненої шкоди, суду також не надано. При цьому суд враховує поведінку позивачки, яка своєю бездіяльністю щодо належного оформлення свого права на користування спірною земельною ділянкою на протязі тривалого часу (15 років), не ставила до відома сільську раду про свої наміри щодо земельної ділянки, не сплачувала за неї земельний податок та не висловлювала перед сільською радою своїх намірів сплачувати такий податок, чим у певній мірі сприяла спричиненню матеріальної шкоди, якої вона можливо зазнала. На підставі вище викладеного позовні вимоги про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивачки 80000 гривень матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial