Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просив визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, незаконною і такою, що завдали [PERSON] , [INFO] , майнової шкоди у формі упущеної вигоди отримати прибуток у вигляді земельної ділянки через бездіяльність їх підлеглих підрозділів та працівників при досудовому розслідуванні кримінального провадження № 1201740640002966 від 17.10.2017 р.; визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури незаконною і такою, що завдала [PERSON] , [INFO] , моральної шкоди через бездіяльність їх підлеглих підрозділів та працівників при досудовому розслідуванні кримінального провадження № 1201740640002966 від 17.10.2017 р., а також стягнути моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог вказано, що у жовтні 2017 року позивач звернувся до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яким було завдано йому майнової й моральної шкоди, шляхом підроблення офіційного документу депутатом Шевченківської районної ради у місті Дніпро, за даною заявою було відкрито кримінальне провадження № 1201740640002966 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України, а у жовтні 2018 позивача було визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні, й додатково кваліфіковано даний злочин за ч. 4 ст. 358 ККУ , ч. 1 ст. 190 ККУ й , ч. 1 ст. 233 ККУ, процесуальний контроль за даним кримінальним провадженням здійснюють прокурори Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області які входять до структурних підрозділів Прокуратури Дніпропетровської області. З моменту відкриття кримінального провадження уповноважені підрозділи Дніпропетровської обласної прокуратури не здійснювали належний контроль за виконанням власних вказівок в порушення ст.36 КПК, а численні звернення позивача з цього приводу до керівництва органів прокуратури, фактично ігнорувалась в цинічній й принизливій формі, чим завдавало позивачу моральних страждань. Так, процесуальні керівники по кримінальному провадженню неодноразово надавали вказівки органу досудового слідства, а саме: 02.11.2017, 25.01.2018, 17.10.2018, 03.10.2018, але жодна з цих вимог не була виконана у визначені даними вказівками строк, а такі важливі слідчі дії як допит громадянина [PERSON] й відбір його зразків підпису взагалі не було вчинено по сьогоднішній момент. Внаслідок неналежного виконання даних слідчих дій за цими вказівками процесуальних керівників, настали негативні наслідки. 19.09.2018 рішенням Дніпровської міської ради №140/35 земельна ділянка на підставі документації з підробленими (невідповідними) підписами була передана у власність громадянина [PERSON] який у свою чергу продав дану земельну ділянку й у листопаді 2018 виїхав за кордон. 01.04.2019 року прокурор Саєнко Ю.Ю. надала вказівки по кримінальному провадженню 1201704064002966 «Допитати свідків рідних [PERSON] ,; Про виконання вказівок до 26.04.2019», але дотеперішній момент рідні [PERSON] так й не допитані, й повісток про виклик слідчими їм так і не надали. Також у липні 2020 позивач під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 12017040640002966 стало відомо про бездіяльність яка полягала у не виконанні слідчих дій ініційованих позивачем в клопотанні від 25.02.2020 до Дніпропетровської обласної прокуратури й дана бездіяльність мала негативні наслідки у формі відмови експерта у проведенні будівельно-оціночної експертизи, тому що слідчі не надали додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи (які були затребувані судовим експертом). Тому 28.08.2020 позивачем було подана скарга на ім`я керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в рамках дії ст. 308 КПК (на недотримання розумних стоків й порушення норм КПК), 04.09.2020 він отримав відповідь (не постанову в порушення дії ст. 110 КПК та в порушення терміну розгляду скарги визначеним ст. 220 КПК) де позивачу було відмовлено в цинічній й принизливій манері. Дану незаконну відповідь від 03.09.2020 позивач оскаржив в порядку п.9-1 ч.1 ст. 303 КПК у слідчого судді Бабушкінського районного суду м Дніпропетровська й 21.09.2020 слідчим суддею Цитульським В.І. було винесено ухвалу по його скарзі (справа №932/10298/20), якою було зазначено «однак при дослідженні вказаного рішення першого заступника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області [PERSON] приходжу до висновку про те, що воно винесено з порушенням чинного процесуального законодавства» й зобов`язано керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області протягом трьох днів з моменту отримання цієї ухвали, розглянути скаргу [PERSON] від 28.08.2020, винести вмотивовану постанову. Тому 23.09.2020 позивач подав клопотання до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, втім 28.09.2020 коли він прийшов до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 секретар прокуратури повідомила йому, що відповіді відсутні. Тому позивач записав відео у приміщені Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 й в цей день подав скаргу до Дніпропетровської обласної прокуратури стосовно порушення ухвали суду її структурними підрозділами та просив вжити заходів прокурорського реагування. 06.10.2020 по пошті він отримав відповідь від Дніпропетровської обласної прокуратури датовану 02.10.2020 р. де повідомили, що дана скарга була направлена на розгляд Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2. В Дніпропетровській місцевій прокуратурі № 2 позивач отримав знову відповідь. а не постанову від 29.09.2020, де йому повідомили, що «належно оформленої копії ухвали Бабушкінського районного суду, про яку Ви зазначаєте у своєму зверненні, не надходило». 15 жовтня 2020 позивач отримав в канцелярії Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 відповідь №52-270-17 датовану 09.10.2020, якою керівництво структурного підрозділу Дніпропетровської обласної прокуратури відмовилось від виконання своїх службових обов`язків, як керівника місцевої прокуратури стосовно належного розгляду й перевірки фактів, викладених у звернені позивача, а лише зазначило порядок розгляду скарг кадровою комісією, на запитання позивача до працівника канцелярії даної прокуратури про результати виконання ухвали слідчого судді від 21.09.2020, 22.10.2020 позивач подав клопотання до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 з вимогою повідомити його про результат виконання ухвали слідчого судді Цитульським В.І. справа №932/10298/20 від 21.09.2020, але станом на 30.10.2020 структурні підрозділи Дніпропетровської обласної прокуратури проігнорували дане клопотання позивача так й не виконали ухвалу суду. Так, вище викладене свідчить про порушення підпорядкованими підрозділами Дніпропетровської обласної прокуратури, а також їм самим наступних чинного законодавства й нормативних актів Генеральної прокуратури України. Бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури і його структурних підрозділів, полягає у не виконанні ухвали суду. Вищевказані дії й бездіяльність службових осіб Дніпропетровської обласної прокуратури пов`язаних із затягуванням розгляду досудового розслідування порушення стосовно законного порядку розгляду його заяв, неповноти та поверховості досудового розслідування, а також протиправна поведінка яка принижує гідність й порушує процесуальні права позивача, негативно вплинуло на нього, спричинили позивачу моральні страждання, які виразилися у душевних переживаннях почуття образи й несправедливості по відношенню до нього зі сторони органів Держави, зміні нормального життєвого ритму, що змушувало його прикладати додаткові зусилля для захисту своїх прав, витрачати свій особистий час, а також час, відведений для відпочинку і роботи. А також в наслідок неефективного досудового розслідування Позивачу було завдано матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди отримати зазначену земельну ділянку в [ADDRESS] кадастровий номер 1210100000:07:392:006 у власність , у відповідності до законного інтересу й права на приватизацію оформленого у вигляді рішення Дніпровської міської ради 305/18 від 15.02.2017 й даний факт встановлено в ухвалі Вищої Ради правосуддя від 01.03.2019 №636/1дп/15-19. Представником Головного\~управління Національної\~поліції в\~Дніпропетровській області\~Чорною Ю.В.\~було подано\~пояснення,\~в яких\~вона просила\~відмовити в\~задоволенні даної\~позовної заяви.\~В обґрунтування\~вищевказаного зазначила,\~що позивач посилається на своєму позові на моральні страждання, яких він зазнав у зв`язку з затягуванням досудового розслідування кримінального провадження №12017040640002966, його не повнотою та поверховістю, душевних переживаннях почуття образи й несправедливості по відношенню до нього зі сторони органів Держави, зміні нормального життєвого ритму, втрати особистого часу, відведеного для відпочинку та роботи, а також упущену вигоду отримати зазначену земельну ділянку, однак не надає жодного доказу завдання таких страждань. 05 січня 2021 року, 04 лютого 2021 року та 08 лютого 2021 року позивачем було подано відповідь на відзив, в якій він просив його позовні вимоги задовольнити. 13 січня 2021 року до суду надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України Дерновського М.Є., в якому він просив відмовити в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків. Головним управлінням Державної казначейської служби не було завдано (спричинено) збитків та/або моральних страждань позивачеві. Докази позивача вказують на те, що органами прокуратури було здійснено процесуальне керівництво над органами досудового розслідування в межах визначених повноважень, тобто жодних порушень не було, окрім цього органами прокуратури здійснено максимально вичерпні процесуальні дії. 04 лютого 2021 року від представника Дніпропетровської обласної прокуратури Чабан О.В. надійшов відзив на позовну заяву, а 31 травня 2021 року додаткові пояснення, в яких вона просила відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначеного вказано, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. Вказав, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. 24 лютого 2021 року від представника Державної казначейської служби України Луценко І. М. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому він просив в задоволенні позовної заяви відмовити. В судовому засіданні позивач просив свою позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник Дніпропетровської обласної прокуратури Трубіцин Д.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви та просив відмовити в задоволенні даного позову. Представник Державної казначейської служби України Луценко І.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні даної позовної заяви. Представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Чорна Ю.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду була повідомлена належним чином, раніше надала заяву, в якій просила судові дебати провести без її участі, раніше в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовної заяви. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року встановлено наступне. У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначав про те, що у проекті землеустрою депутата Шевченківської районної у місті Дніпрі ради Горб І.Ф. можливо містяться підроблені погоджувальні підписи. 11.10.2017 слідчим відділенням Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12017040640002966 за ч.1 ст. 358 КК України. 07 вересня 2018 року кримінальне провадження № 1201740640002966 було закрито у зв`язку з відсутністю доказів. 06 вересня 2018 року проект землеустрою громадянина [PERSON] було погоджено постійною комісією Дніпровської міської ради і 19 вересня 2018 року земельна ділянка по [ADDRESS] була передана у власність громадянину [PERSON] 20 жовтня 2018 року постановою слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Позивача було залучено до кримінального провадження №12017040640002966 в якості потерпілого. Проте, 22 жовтня 2018 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 винесено постанову про скасування постанови про визнання його потерпілим. 14 листопада 2018 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було винесено ухвалу у справі № 200/18129/18, відповідно до якої скаргу [PERSON] на бездіяльність органів досудового слідства було задоволено та зобов`язано слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, в якого знаходиться кримінальне провадження №12017040640002966, протягом доби з дня отримання ухвали розглянути клопотання [PERSON] від 04 жовтня 2018 року, 18 жовтня 2018 року, 22 жовтня 2018 року, про розгляд яких винести вмотивовані постанови. Також, відповідно до цієї ухвали групу прокурорів Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, які здійснюють процесуальний нагляд за кримінальним провадженням №12017040640002966, зобов`язано протягом доби з дня отримання копії цієї ухвали розглянути клопотання [PERSON] від 04 жовтня 2018 року, 22 жовтня 2018 року, 23 жовтня 2018 року, про розгляд яких винести вмотивовані постанови. 09 листопада 2018 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 200/17520/18 було винесено ухвалу, згідно з якою постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Захаренка А. О. про скасування постанови про визнання [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №12017040640002966 скасовано. 10 грудня 2018 року Позивач звернувся до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 по кримінальному провадженню №12017040640002966 з клопотанням про проведення перевірки дотримання процесуальних строків та перевірку невиконання вказівок процесуальних керівників, просив провести слідчі дії. Але це клопотання не було розглянуто. Внаслідок чого, Позивач звернувся до суду зі скаргою про зобов`язання органу досудового слідства вчинити слідчі дії. 21 грудня 2018 року зазначену скаргу було розглянуто слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 200/20063/18) та винесено ухвалу, відповідно до якої зобов`язано відповідного прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 з часу отримання цієї ухвали протягом 3-х днів розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 10 грудня 2018 року та у той же строк надати заявнику відповідь. У ході досудового розслідування було встановлено, що 25.06.2018 невстановлена особа, завідомо знаючи про те, що у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] наявні підроблені документи, надала вказані підроблені документи до Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75), з метою отримання у власність вказаної земельної ділянки. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120190406400001105 від 10.05.2019 із попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 358 КК України. 17.07.2019 до СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП надійшов рапорт слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП, про те, що під час розслідування кримінального провадження № 12017040640002966 від 11.10.2017, було встановлено, що 25.06.2018 невстановлена особа, шахрайським шляхом, заволоділа майном, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , чим спричинила територіальній громаді м. Дніпра матеріальну шкоду, розмір якої встановлюється. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.07.2019 за №120190406400001622, з попередньою кваліфікацією - ч. 1 ст. 190 КК України. 29 серпня 2019 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Саєнко Ю.Ю. було прийнято постанову про скасування постанови слідчого про залучення як потерпілого [PERSON] , по кримінальному провадженню №12017040640002966. 07 жовтня 2019 року за розглядом скарги Позивача на згадану постанову прокурора, слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було винесено ухвалу, якою скаргу Позивача задоволено та постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Саєнко Ю.Ю. від 29 серпня 2019 року, якою скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Вдовіченка В.В. від 20 жовтня 2018 року про залучення [PERSON] як потерпілого по кримінальному провадженню №12017040640002966 скасовано. 30.08.2019 винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 12017040640002966 громадянина [PERSON] 09.11.2019 ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненка І. Ю. скасовано постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області Саєнко Ю.Ю. про позбавлення статусу потерпілого. 02 вересня 2019 Позивач повторно звернувся до Шевченківського ВП ДВП ГУН в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно нього злочину передбаченого ч. 2 ст.233 Кримінального кодексу України. 01 жовтня 2019 року слідчим суддею Бабушкінського районного суд м. Дніпропетровська у справі № 932/14651/19 було винесено ухвалу, якою зобов`язано начальника СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внести в ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 02 вересня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120190406400002193 від 05.10.2019 з попередньою кваліфікацією - ч. 1 ст. 233 КК України. Кримінальні провадження №12017040640002966, №12019040640000110 №120190406400001622, №120190406400002193 об`єднано під єдиним номером №12017040640002966. 21 січня 2020 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі №932/16136/19 було винесено ухвалу, якою постанову старшого слідчого С Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Антибури І. Є. про відмову у задоволенні клопотання [PERSON] про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 1219040640002193 скасовано. Встановлено, що Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2 забезпечується нагляд за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №12017040640002966, розпочатого 11.10.2017, яке здійснюється СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.190, ч.1 ст.233 КК України, щодо 1) факту внесення невстановленою особою завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,0594 г за адресою: [ADDRESS] , який кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України; 2) факту використання невстановленою особою завідомо підроблених офіційних документів шляхом надання їх до Дніпровської міської ради, який кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України; 3) факту заволодіння комунальним майном - земельною ділянкою площею 0,0594 г по [ADDRESS] , чим завдано шкоди власнику - територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, який кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України; 4) факту незаконної приватизації комунального майна - земельної ділянки по [ADDRESS] , який кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.233 КК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська - залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що керівництвом слідчого відділу Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області розглянуто скарги позивача та надано відповідь від 12.02.2018 року з якої вбачається, що за результатами службової перевірки до працівників СВ Шевченківського ВП ДВП за фактом неналежного виконання ними вказівок процесуального керівника прокуратури, наданих по провадженню, а також за фактом недотримання встановленого ЗУ «Про звернення громадян» терміну розгляду звернень громадян, вжито заходи реагування (а.с. 19-20). 01 квітня 2019 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області Саєнко Ю.Ю. надано вказівки слідчому відділу Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні № 12017040640002966, зокрема: встановити та допитати рідних [PERSON] щодо місця його перебування на теперішній час (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З довідки від 06.05.2021 року № 631/307 по кримінальному провадженню № 120170406400002966 за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 233 КК України, серед іншого, вбачається, що: -02.04.2019 року надано доручення в порядку ст. 40 КПК України на допит в якості свідків [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] ; [PERSON] ; -02.04.2019 року надано доручення в порядку ст. 40 КПК України на встановлення місцезнаходження [PERSON] та зобов`язати його явкою до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області; -07.05.2019 року призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою встановлення вартості земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] на момент вчинення злочину. Однак у зв`язку з відсутністю відповідної документації на земельну ділянку питання експертом не вирішене; -11.06.2019 року надане доручення в порядку ст. 40 КПК України з метою виконання наступного: допитати в якості свідка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; встановити місцезнаходження [PERSON] та зобов`язати його явкою до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області; направлено запит до Державної прикордонної служби України, згідно відповіді якого встановлено, що [PERSON] , неодноразово перетинав державний кордон України у 2015, 2016, 2018 та 2019 році і на теперішній час перебуває в Амстердамі; -11.02.2020 року надане доручення в порядку ст. 40 КПК України на допит в якості свідків [PERSON] (дружина [PERSON] ), [PERSON] (батько [PERSON] ), [PERSON] (брата [PERSON] ) на встановлення місцезнаходження [PERSON] ; -31.08.2020 року винесено постанову про визнання представником потерпілого територіальну громаду м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради; -Направлено запит до Державної прикордонної служби України стосовно перетину кордону [PERSON] ; -23.10.2020 року направлено запит до посольства США в Україні щодо надання деталізованої інформації за весь період часу, стосовно отримання візи США та адреси перебування на території США; -27.11.2020 року отримано відповідь з посольства США в Україні; -04.03.2021 року направлено повістку про виклик [PERSON] електронною поштою з метою виклику останнього для проведення допиту; -05.04.2021 року направлено доручення в порядку ст. 40 КПК України з метою встановлення місцезнаходження [PERSON] ; -Долучено до матеріалів кримінального провадження відомості з інформаційного стану аркан, щодо перетину [PERSON] державного кордону, відповідно до якого вказано, що [PERSON] 08.02.2019 року вилетів до Парижу (а.с. 147-154). Крім цього, в судовому засіданні представником Дніпропетровської обласної прокуратури було вказано, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні наразі триває. Дану обставину було визнано іншими учасниками справи в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак, дана обставина не підлягає доказування, оскільки сторонами в судовому засіданні визнано те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні ще триває. Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, з якою можна ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/79615929). Велика Палата\~Верховного у\~постанові від\~12\~березня 2019\~року в\~справі №\~920/715/17\~вказала,\~що необхідною\~умовою для\~притягнення держави\~до відповідальності\~за дії,\~бездіяльність органу\~державної влади\~у вигляді\~стягнення шкоди\~є наявність\~трьох умов:\~неправомірні дії\~цього органу,\~наявність шкоди\~та причинний\~зв`язок\~між неправомірними\~діями і\~заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Передбачене ч. ч. 5-6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В свою чергу, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач зазначає, що бездіяльністю Дніпропетровської обласної прокуратури йому було завдану майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди отримати прибуток у вигляді земельної ділянки, а також завдано моральну шкоду. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). Судом раніше було встановлено, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на даний час продовжується. У відповідності до постанови Дніпровського апеляційного суду від 12.11.2020 року незгода позивача з прийнятими працівниками правоохоронних органів процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК порядку, не свідчать про наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Процесуальні рішення, на які посилається позивач, є предметом оскарження відповідно до вимог КПК України та є правом особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового слідства. \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Крім цього, оскільки позивачу, який звільнений від сплати судового збору, відмовлено в задоволенні його позовних вимог, суд вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed