Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», зважаючи на наступне. [PERSON] з 2005 року працює у Державному територіально-галузевому об`єднанні «Південно-Західна Залізниця». 30.11.2009р. призначений на посаду Заступника начальника служби капітальних вкладень - генеральний директор пансіонату, дитячого оздоровчого табору «Променистий». 19.04.2011р. призначений на посаду директора пансіонату, дитячого оздоровчого табору « Променистий». 18.03.2014р. пансіонат , дитячий оздоровчий табір «Променистий» був захоплений військовослужбовцями Російської Федерації. Позивача було відсторонено від виконання посадових обов`язків незаконними збройними формуваннями, так званої, Самооборони АР Крим. У зв`язку фактичним завершенням анексії АР Крим Російською Федерацією та невизначеністю подальшого розвитку позивач повернувся до м. Київ. В той же час, керівництвом Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця» не вчинено жодних дій щодо переведення до іншого структурного підрозділу чи звільнення позивача. Більше того, з березня 2014 року по листопад 2014 року [PERSON] заробітною плату не отримував. Лише у листопаді 2014 року видано наказ про відрядження [PERSON] до м. Києва на посаду виконуючого обов`язки заступника начальника Їдальні Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця». У березні 2015 року начальником відділу кадрів Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця» в усній формі повідомлено [PERSON] , що строк відрядження закінчився. Також повідомлено, що потрібно чекати наказу керівництва щодо його подальшої трудової діяльності. З цього часу припинено будь-які нарахування заробітної плати тощо. Трудову книжку Позивачу не повернуто. Згідно наказу Регіональної філії "Південно-Західна Залізниця" №6/ОС від 01.12.2015р. продовжено з Позивачем дію безстрокового трудового договору. 11.03.2016р. на письмовий запит [PERSON] . Регіональною філією "Південно-Західна Залізниця" було надано відповідь, що для отримання інформації щодо трудової діяльності та відомостей щодо нарахування заробітної плати необхідно звернутись до дитячого оздоровчого табору «Променистий», працівником якого він являється. При цьому жодним чином не пояснено яким саме чином, [PERSON] може отримати від окупаційної влади Російської Федерації в АР Крим таку інформацію. Протягом 2018 року та початку 2019 року, [PERSON] особисто, та за допомогою представника неодноразово звертався до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» щодо наявних наказів, розпоряджень, довідок щодо трудової діяльності [PERSON] після березня місяця 2015 року, проте жодної конкретної відповіді, щодо того чи є на даний час [PERSON] працівником Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» так і не надано. Діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Порушення трудових прав [PERSON] вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, а саме: вимушеного переїзду з АР Крим анексованого Російською Федерацією до м. Київ; пошуку на новому місці проживання хоч якогось заробітку, для забезпечення основоположних життєвих потреб себе та своєї сім`ї; моральні страждання Позивача були викликані також тим, що останній протягом п`яти років так і не зміг отримати правової визначеності щодо його подальшої роботи у Державному територіально-галузевому об`єднанні «Південно-Західна Залізниця», не мав змоги офіційного працевлаштування через відсутність на руках трудової книжки, яка знаходилась у відділі кадрів Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця». За таких обставин представник позивача просить суд стягнути з Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», код ЕДРПОУ 40081221 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2014р. по 31.10.2014р. у розмірі 43 728,00 грн. (сорок три тисячі сімсот двадцять вісім гривень 00 копійок); Стягнути з Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», код ЕДРПОУ 40081221 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2015р. по 30.06.2019р. у розмірі, що відповідає середньому заробітку директора виробничого підрозділу пансіонат, дитячий оздоровчий табір «Променистий» або іншого аналогічного пансіонату або санаторію Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів, але не менше ніж 360 309,90 грн. (триста шістдесят тисяч триста дев`ять гривень 90 копійок); стягнути з Регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», код ЕДРПОУ 40081221 на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок) та зобов`язати Регіональну філію «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», код ЕДРПОУ 40081221 забезпечити робочим місцем та іншими необхідними умовами та засобами для роботи та виконання посадових обов`язків [PERSON] у межах посади, обумовленої безстроковим трудовим договором, оформленого наказом Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна Залізниця" №278/ос від 19.04.2011р. та наказом Регіональної філії "Південно-Західна Залізниця" №6/ОС від 01.12.2015р. Провадження у справі відкрито 14.09.2019 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» подано відзив на позовну заяву де зазначено наступне. Наказом Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно - Західна залізниця» від 19.04.2011 р. № 278/ос [PERSON] було призначено на посаду директора пансіонату ДОТ «Променистий» Південно-Західної залізниці (адреса: АР Крим, м. Євпаторія). З 03.11.2014 р. по 31.05.2015 р. позивач виконував обов`язки заступника директора їдальні, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Лисенка, 6, йому нараховувалась на була виплачена заробітна плата у розмірі 50 178,14 грн. Після закінчення строку перебування на посаді в.о. заступника директора їдальні, інформація про виконання ним своїх трудових обов`язків за основним місцем роботи у ДОТ «Променистий» у відповідача відсутня. Накази про звільнення позивача не видавались. На протязі 2014-2019 років відповідач вживав заходи щодо з`ясування місцезнаходження позивача та його відсутності на робочому місці. Отже, відповідно до норм КЗпП України позивач перебуває в трудових відносинах з ДТГО, роботу не виконує, а тому заробітна плата йому не нараховується. Очевидним є факт, що позивача працював на іншій роботі, отримував заробітну плату, а тому потреби у продовженні працювати на протязі всього цього періоду, за який позивач бажає стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, у позивача не було. Так, позивач не порушує питання поновлення його на роботі, позивач не є звільненим працівником, не працює, а тому заробітна плата не нараховується, заяв про звільнення з посади від позивача також не надходило, а тому підстав для звільнення позивача у відповідача немає. Застосування ж дисциплінарних стягнень до позивача є правом відповідача, а не обов`язком. Вся заробітна плата за фактично відпрацьований час позивачем за період з 01.03.2014 по 31.10.2014 р. , щ 01.04.2015 р. по 30.06.2019 р. була виплачена. Крім того, позивач протягом2016-2018 р.р. працював на новому місці в ТОВ «Кубертен» і отримував заробітну плату. Також позивачем подано позов до Регіональної філії, що не має статусу юридичної особи. За таких обставин, представник відповідача просить залишити позов [PERSON] без задоволення. В подальшому представником відповідача подано заяву про застосування строку давності в частині вимог щодо забезпечення робочим місцем та іншими необхідними умовами та засобами для роботи та виконання посадових обов`язків [PERSON] у межах посади обумовленої безстроковим трудовим договором і відмовити у задоволенні даної вимоги. Позивач вказує, що з 2015 року відповідач не надав йому місце роботи, а отже був зобов`язаний звернутися до суду протягом трьох місяців за поновленням порушеного права. В свою чергу представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2014 р. по 31.10.2014 р. у розмірі 43 728,00 грн. та за період з 01.04.2015 р. по 30.06.2020 р. у розмірі 445 088,70 грн. , моральну шкоду у сумі 30 000,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 6 600,00 грн. В судовому засіданні позивач, його представник просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення заявлених вимог в повному обсязі. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що [PERSON] 19.04.2011 року призначений на посаду директора пансіонату ДОТ «Променистий» Південно-Західної залізниці (наказ № 278/ос від 19.04.2011 р.), місцем розташування якого з 20.02.2014 р. є тимчасово окупована територія України - м. Євпаторія АР Крим. Як вбачається з матеріалів справи, 02.06.2014 р. та 01.09.2014 р. позивача, директора пансіонату, дитячого оздоровчого табору «Променистий» ДТГО «Південно-Західна залізниця» було направлено виконувати обов`язки заступника директора відокремленого підрозділу ДТГО «Південно-Західна залізниця» - дитячий оздоровчий табір «Дубки» з 02.06.2014 р. по 31.08.2014 р. та з 01.09.2014 р. по 28.12.2014 р. (накази по особовому складу № 376/ос від 02.06.2014 р. та № 566/ос від 01.09.2014 р.). В подальшому, ДТГО «Південно-Західна залізниця» видано накази № 765/ос від 03.11.2014 р., № 815/ос від 27.11.2014 р. та № 906/ос 30.12.2014 р. № 566/ос по особового складу [PERSON] було направлено виконувати обов`язки заступника директора їдальні Управління ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 03.11.2014 р. по 31.03.2015 р. Як свідчить довідка відповідача про доходи від 09.11.2018 р. та інформація Пенсійного фонду України (Форма ОК-5) заробітна плата [PERSON] нараховувалась в період з 03.11.2014 р. по 31.03.2015 року. На підставі постанови КМУ № 200 від 25.06.2014 р. Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» увійшло до переліку підприємств на базі яких утворено ПАТ «Українська залізниця». Згідно постанови КМУ № 938 від 31.10.2018 р. найменування змінено на Акціонерне товариство» «Українська залізниця». 01.12.2015 року, як свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, долучений до матеріалів справи, Державне територіально-галузеве-об`єднання «Південно-Західна залізниця» реорганізовано та розпочало свою діяльність як Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Також 01.12.2015 р. Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» продовжено дію безстрокових трудових договорів з керівними працівниками виробничих підрозділів, в тому числі і з [PERSON] - директором виробничого підрозділу пансіонату дитячого оздоровчого табору «Променистий», про що свідчить наказ по особовому складу № 6/ос від 01.12.2015 р. Як свідчить витяг з ЄДРПОУ № 1004630566 від 09.11.2018 р. відокремлений підрозділ пансіонат, дитячий оздоровчий табір «Променистий» закрито 17.12.2015 р. Позивач, його представник зазначають, що після закінчення відрядження у березні 2015 р. права [PERSON] порушено, не надано робочого місця, не забезпечено необхідними для роботи засобами, виплата заробітної плати припинилась. Права [PERSON] мають бути поновлені. В свою чергу представник відповідача вказує на те, що підстави для захисту прав [PERSON] способом, вказаним в позиві відсутні. Вимушеного прогулу не було. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, відповідно до положень ч. 1 ст. 21 КЗпП України. Так, як вбачається з матеріалів справи, трудовий договір, укладений з [PERSON] було продовжено відповідачем на підставі наказу № 06/ос від 01.12.2015 р. В судовому засіданні представник відповідача, і про це свідчить також відзив на позов, не заперечував ту обставину, що трудові відносини між Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та [PERSON] тривають. Підстави вважати, що роботодавцем видавався наказ про звільнення позивача з посади відсутні. Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що після закінчення відрядження позивача, закриттям відокремленого підрозділу пансіонату, дитячого оздоровчого табору « Променистий », що розташований на тимчасово окупованій території АР Крим, роботодавцем вирішувалось питання про надання працівнику, з яким не було припинено трудові відносини, робочого місця, роз`яснювались права та обов`язки, здійснювалось забезпечення необхідними для роботи засобами, як це передбачено положеннями ст. ст. 21, 29 КЗпП України. Як зазначає Верховний суд (постанова від 25.07.2018 р. у справі № 552/3404/17, постанова від 09.12.2015 р. у справі № 6-2123цс15) вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Встановлені обставини, а саме не створення умов для виконання позивачем обов`язків, передбачених трудовим договором, унеможливило для працівника їх виконання обов`язків визначених трудовим договором, слід кваліфікувати як вимушений прогул, що в свою чергу порушило право позивача на заробітну плату. Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи все вищенаведене суд приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2014 р. по 31.10.2014 р. та з 01.04.2015 р. по 30.06.2020 р. та можливості покладення в основу рішення розрахунку, зробленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженного Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 року № 100 представником позивача. Зважаючи на те, що середньоденна заробітна плата [PERSON] відповідно до довідки про доходи від 09.11.2018 р. становить 273,30 грн. за два місяці, що передують вимушеному прогулу з 01.03.2014 р. по 31.10.2014 р. сума стягнення за цей період становить 43 728,00 грн., Зважаючи на те, що середньоденна заробітна плата [PERSON] відповідно до довідки про доходи від 09.11.2018 р. становить 336,42 грн. за два місяці, що передують вимушеному прогулу з 01.04.2015 р. по 30.06.2020 р. сума стягнення за цей період становить 445 088,70 грн. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як пояснив [PERSON] в судовому засіданні, внаслідок неправомірних дій відповідача в нього погіршились стосунки в сім`ї, що призвело до розлучення з дружиною. У зв`язку із неотриманням заробітної плати виникла потреба пошуку на новому місці проживання заробітку для забезпечення основоположних життєвих потреб. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначене, в розумінні положень ст. 23 ЦК України та 237-1КЗпП України дає підстави вважати, що дії відповідача спричинили [PERSON] моральну шкоду. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.12.2018 р. у справі № 640/14909/16-ц Отже з урахуванням тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах позивача, часу та зусиль, що знадобились позивачеві для відновлення для відновлення попереднього стану, суд приходить до висновку , що на користь позивача з метою компенсацію моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути суму у розмірі 10 000,00 грн. За положеннями ч. 2 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Так, разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог представником позивача подано докази сплати [PERSON] грошових коштів у розмірі 6 600,00 грн. за надання правової допомоги за додатковою угодою до договору № 01/200520 про надання правової допомоги від 20.05.2020 р. Підстави вважати, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України) відсутні. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає за можливе задовольнити заяву позивача та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу. Також, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. та на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн. За положеннями ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць Враховуючи викладене та

Outcome: partial