Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

28 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів державному службовцю у разі виходу на пенсію - 13840.00 грн., 73643,01 грн. - середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та моральної шкоди у сумі 10000.00 грн. Свої доводи обгрунтовує наступним : з 1981 року він працював на різних посадах в Уманському управлінні агропромислового розвитку Уманської райдержадміністрації Черкаської області. Згідно розпорядження Уманської райдержадміністрації Черкаської області від 31.10.2012 року за № 64/01-02-2 був звільнений з посади начальника Уманського управління агропромислового розвитку Уманської райдержадміністрації з 5 листопада 2012 року у зв'язку із виходом на пенсію за станом здоров'я, як державний службовець. Йому не була виплачена, як державному службовцю, грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів згідно Закону України '' Про державну службу '' №3723-Х11 від 16 грудня 1993 року з наступними змінами. / ст. 37 вказаного Закону /. Намагаючись вирішити питання в досудовому порядку 29.11.2012 та 19.12.2013 роках він звертався з заявами до керівництва Уманського управління агропромислового розвитку Уманської РДА, 20.12.2013 та 24.06.2013 роках до голови Уманської райдержадміністрації з проханням виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів як державному службовцю при виході на пенсію за станом здоров'я при наявності стажу державної служби не менше 10 років і страхового стажу, однак йому було відмовлено. Після звернення Уманської РДА до Національного агентства України з питань державної служби, лист за № 01-35/6478 від 26.12.2013 року, була отримана відповідь - лист Нацдержслужби №258/12-14 від 15.01.2014р., де надано роз'яснення, що він має право на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно чинного законодавства. Листом від 03.02.2014 року Уманська райдержадміністрація за № 01-35/6478 дає роз'яснення, що Уманське Управління АПР Уманської РДА має провести відповідні розрахунки та виплатити [PERSON] грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно чинного законодавства. 01.04.2014 року Уманська РДА видала розпорядження за № 35-к про виплату [PERSON] грошової допомоги в розмірі 10 щомісячних посадових окладів, але оплата не була проведена. На день звільнення з роботи Уманське управління агропромислового розвитку Уманської РДА не виплатило йому грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів в сумі 13840.00 грн. Також вважає дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику проводяться в день його звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, установа, організація згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Вказана сума складає 73643,01 грн. Зазначені обставини завдали йому неймовірних моральних та фізичних страждань, він зазнав глибокої психологічної травми, що негативно вплину на стан його здоров'я / погано спить, з'явилась роздратованість/. Порушені нормальні життєві зв'язки, змінився звичайний для нього уклад життя, відповідач його морально травмує. Заподіяну моральну шкоду він оцінює у 10000 грн. У добровільному порядку відповідач заборгованість не виплачує, а тому він вимушений звернутись з позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить їх задовольнити. У виступі посилається на зміст позовної заяви. Представник позивача [PERSON] просить позов задовольнити у повному обсязі, так як це буде відповідати нормам чинного законодавства. Представники управління агропромислового розвитку Уманської РДА позов визнали частково. Не визнають позов у частині виплати позивачу суми середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку у розмірі 7363,01грн. та 10 000 грн. моральної шкоди. Розпорядженням Уманської РДА від 31.10.2012 року № 64-1-02-2 [PERSON] був звільнений з посади начальника Уманського управління агропромислового розвитку райдержадміністрації у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи з 05.11.2012 року - п.2 ст. 40 КЗпП України. Частиною 13 ст. 37 Закону України '' Про державну службу ', у редакції, чинної на час звільнення позивача з управління, державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога у розмірі 10 місячних посадових окладів. Однак [PERSON] було звільнено не у зв'язку з виходом на пенсію, а у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи. Тому вважає, що управління агропромислового розвитку райдержадміністрації на момент звільнення позивача не мало правових підстав для виплати грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів. На час звільнення усі інші доплати [PERSON] були зроблені, а тому він і не мав будь-яких претензій по даному питанню. По питанню виплати грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів позивач звернувся лише 19.12.2013 року після опублікування Рішення Конституційного Суду України від 26.11.2013 року № 11-рп/2013. Представник Уманської райдержадміністрації Сідлецька Н.А. позовні вимоги [PERSON] визнала частково, лише в частині виплати 10 місячних посадових окладів, у іншій частині позов не визнає. 06.11.2012 року державний службовець [PERSON], який має стаж державної служби понад 28 років розірвав трудовий договір відповідно ло п.2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи / довідка ЛКК від 24.09.2012 року № 105./ 19.12.2013 року позивач письмово звернувся до райдержадміністрації з вимогою виплати грошової допомоги. Райдержадміністрація, на підставі довідок, запитів, відповідей звернулась з письмовим роз'ясненням до Національного агентства України з питань Державної служби. На підставі відповіді Національного агентства України з питань державної служби від 15.01.2014 року № 258/12-14, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26.11.2013 № 11-рп/2013 [PERSON] має право на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно чинного законодавства. Після отримання вказаної відповіді райдержадміністрація направила 03.02.2014 року № 01-01-35/6478 Управлінню агропромислового розвитку листа з вказівкою провести відповідні розрахунки та виплатити [PERSON] грошову допомогу у розмірі 10 місячних окладів, однак управління усно відмовилось від виплати, вказавши, що райдержадміністрація повинна прийняти розпорядження. Розпорядженням Уманської райдержадміністрації від 01.04.2014 року 35-к внесені зміни до розпорядження від 31.10.2012 року, в якому вказано про виплату [PERSON] грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів, що управлінням зроблено не було. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки. За змістом статтей 44,83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку, грошова компенсація за всі не використані дні відпустки а також додаткові відпустки працівникам згідно чинного законодавства / у випадках держслужбовців за стаж державної служби понад 10 років/. Виплата всіх зазначених сум [PERSON] здійснена своєчасно та в повному обсязі. Скарг від [PERSON] не надходило. Ні нормами Закону України '' Про державну службу '', ні КЗпП України та іншими нормативними актами не передбачено права працівника на отримання середньомісячного заробітку за несвоєчасну виплату грошової допомоги. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи судом встановлено наступне : з 1981 року позивач працював на різних посадах в Уманському управлінні агропромислового розвитку Уманської райдержадміністрації Черкаської області. Згідно розпорядження Уманської райдержадміністрації Черкаської області від 31.10.2012 року за № 64/01-02-2 [PERSON] звільнений з посади начальника Уманського управління агропромислового розвитку Уманської райдержадміністрації з 5 листопада 2012 року у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи. Позивачу не була виплачена, як державному службовцю, грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів згідно Закону України '' Про державну службу '' №3723-Х11 від 16 грудня 1993 року з наступними змінами. / ст. 37 вказаного Закону /. Намагаючись вирішити питання в досудовому порядку 29.11.2012 та 19.12.2013 роках він звертався з заявами до керівництва Уманського управління агропромислового розвитку Уманської РДА, а 20.12.2013 та 24.06.2013 роках до голови Уманської райдержадміністрації з проханням виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів як державному службовцю при виході на пенсію за станом здоров'я при наявності стажу державної служби не менше 10 років і страхового стажу, однак йому було відмовлено. Після звернення Уманської РДА до Національного агентства України з питань державної служби, лист за № 01-35/6478 від 26.12.2013 року, була отримана відповідь - лист Нацдержслужби №258/12-14 від 15.01.2014р., де надано роз'яснення, що позивач має право на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно чинного законодавства. Листом від 03.02.2014 року Уманська райдержадміністрація за № 01-35/6478 дає роз'яснення, яким Уманське Управління АПР Уманської РДА має провести відповідні розрахунки та виплатити [PERSON] грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів згідно чинного законодавства. 01.04.2014 року Уманська РДА видала розпорядження за № 35-к про виплату [PERSON] грошової допомоги в розмірі 10 щомісячних посадових окладів, але оплата не була проведена. На день звільнення з роботи / 05.11.2012 року/ Уманське управління агропромислового розвитку Уманської РДА виплатило [PERSON] передбачені законодавством кошти / ч.1 ст. 116 КЗпП України /, скарг зі сторони позивача не надходило. З заявою про виплату одноразової допомоги в розмірі 10 посадових окладів позивач звернувся 29.11.2012 року. Після цього відповідачі по справі звертались за роз'ясненнями у різні державні установи і Національне агентство України з питань державної служби на лист від 26.12.2013 року Уманської райдержадміністрації 15.01.2014 року дало відповідь про те, що [PERSON] має право на отримання допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів. Після отримання вказаної відповіді Уманська райдержадміністрація 03.02.2014 року за № 01-01-35/6478 на адресу начальника управління агропромислового розвитку райдержадміністрації Житніковському А.Я. направило лист про виплату [PERSON] грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів., а Розпорядженням № 35-к від 01.04.2014 року внесено зміни до п.2 розпорядження від 31.10.2012 року № 64/01-02-2 '' Про звільнення [PERSON] '' - '' Управлінню агропромислового розвитку райдержадміністрації провести відповідні розрахунки та виплатити [PERSON] компенсацію за додаткову відпустку за стаж державної служби понад 10 років тривалістю 5 календарних днів, щорічну основну відпустку 16 календарних днів, додаткову відпустку за стаж державної служби понад 15 років тривалістю 15 календарних днів, додаткову відпустку за стаж державної служби понад 15 років та щорічну основну відпустку 11 календарних днів, всього 62 календарних днів, виплатити вихідну грошову допомогу в розмірі середнього місячного заробітку та виплатити грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів ''. Вказане розпорядження направлено на виконання в управління агропромислового розвитку Уманської райдержадміністрації, однак по день розгляді справи у суді розпорядження з невідомих причин не виконано. Згідно ст. 2 Закону України '' Про оплату праці '' структуру зарплати становить основна та додаткова зарплата, яка включає в себе доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, тощо. Законом України '' Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати '' від 19.10.2000 року № 2050-111 та '' Порядком проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати " затвердженим постановою КМ України від 21.02.2001 року №159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу. Нарахування компенсації провадиться у разі затримки на один місяць і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період виплати доходу. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 21 Закону України '' Про оплату праці '' працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом достовірно встановлено, що ні нормами Закону України '' Про державну службу '', ні КЗпП України та іншими нормативними актами не передбачено права працівника на отримання середньомісячного заробітку за несвоєчасну виплату грошової допомоги, а тому позовні вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звертатись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами відповідних положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної / немайнової / шкоди, яка заподіяна внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Тобто, за змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Так, згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, що встановлені чинним законодавством України, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди в т.ч. і моральної підлягають: - наявність шкоди; - протиправність діяння заподіювача шкоди; - наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями; - наявність вини особи ( до якої пред'явлено позов) в її заподіянні. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди " з наступними змінами і доповненнями / далі Постанова/, зокрема в п. 2, вказано з посиланням на чинне законодавство України - відповідні Закони України, що спори про відшкодування моральної /немайнової / шкоди судами розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень та у випадках прямо передбачених чинним законодавством України. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 '' Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди '' - за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків відповідальність несе організація з якою працівник перебуває в трудових відносинах.» Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов'язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень КЗпП України та Цивільного кодексу України. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак такі докази він надав лише частково і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування. Таким чином, при викладених обставинах, у зв'язку з тим, що позивач не довів повністю тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial