Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

25 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з останнього нараховану, але не виплачену йому заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду, яка йому заподіяна внаслідок неправомірних дій відповідача. Свій позов аргументує тим, що з відповідачем він знаходився в трудових відносинах з 24.11.2006 року по 08.09.2013 року. При звільненні відповідач, в порушення ст..116 КЗпП України, не здійснив з ним остаточного розрахунку. Станом на 10.10.2012 року відповідач розрахунок у зв»язку з його звільненням в повному обсязі не провів. У зв»язку з чим просить стягнути з відповідача не виплачену йому заробітну плату в сумі 1356,47 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2013 року по день фактичного розрахунку та заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн, яка полягає в тому, що були порушенні його конституційні права на відпочинок, він був позбавлений можливості нормально й повноцінно відпочити, провести оздоровлення організму. Також просив допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Вимоги щодо стягнення на користь позивача нарахованої заробітної плати в розмірі 1356,47 гривень не підримав, так як вказана сума була виплачена позивачу 30.10.2013 року. Суду пояснив, позивач працював на підприємстві відповідача. 08.09.2013 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням. Але відповідач, в супереч ст..116 КЗпП України, в день звільнення, не здійснив з позивачем остаточного розрахунку в повному обсязі. Нараховану при звільнені заробітну плату в сумі 1356,47 грн відповідач виплатив позивачу лише 30.10.2013 року. На підставі ст..117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2013 року по 30.10.2013 року. Крім того зазначив, що у зв»язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні з позивачем, останньому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 2000,00 грн. і яка полягає в тому, що позивачу довелося прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, у зв»язку з несвоєчасним розрахунком, а саме позивач займав грошові кошти у своїх родичів, знайомих для свого існування та існування своєї родини і це принижувало його. З цього приводу він переживав та нервував. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, з підстав викладених в письмових запереченням (а.с.19-20). Суду пояснила, що відповідач був звільнений з підприємства 08.09.2013 року. Йому були нараховані суми при звільнені. Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 30.10.2013 року. Вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди. Тому просила відмовити в задоволені позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши докази, які маються в матеріалах справи, суд, прийшов до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів України про працю. Позивач [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах з 24.11.2006 року по 08.09.2013 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.6-8) та наданими відповідачем копіями наказів про прийняття, переведення та звільнення (а.с.21-25). З копії трудової книжки [PERSON] (а.с.6-8) та копії наказу про звільнення № 3158к від 09.09.2013 року (а.с.25) вбачається, що останній був звільнений з роботи 08.09.2013 року за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. З довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» № 335 від 09.10.2013 року (а.с.5) про нараховані суми при звільненні [PERSON] та розрахункового листка позивача за вересень 2013 року (а.с.28) вбачається, що останньому були нараховані наступні суми: заробітна плата - 858,19 грн., тимчасова непрацездатність - 5300,82 грн, компенсація за невикористану (поточну) відпустку - 2113,98 грн. До виплати нараховано: 1356,47 грн. - заробітної плати та 3784,78 грн. - допомоги по тимчасовій непрацездатності ФСС - 3784,78 грн. З довідки відповідача № 1526 від 25.11.2013 року (а.с.29) вбачається, що нарахована сума при звільнені позивача була перерахована останньому на його особистий рахунок певними частками, а саме: 400 грн. - перераховано 01.10.2013 року, 1683,00 грн. - перераховано 02.10.2013 року, 1356,47 грн. - перераховано 30.10.2013 року. Таким чином вбачається, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем лише 30.10.2013 року. Відповідно до ст..47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст..116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з пояснень представника позивача, представника відповідача та матеріалів справи, в день звільнення [PERSON], відповідач розрахувався з останнім не в повному обсязі. Остаточно відповідач розрахувався з позивачем лише 30.10.2013 року, про що свідчить довідка відповідача № 1526 від 25.11.2013 року (а.с.29). З вказаної довідки вбачається, що сума, нарахована при звільнені в розмірі 1356,47 грн. була виплачена позивачу лише 30.10.2013 року, в той час коли позивача було звільнено 08.09.2013 року. В судовому засіданні не встановлено, що затримка розрахунку з [PERSON] відбулася не з вини відповідача. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлений факт затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з вини ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» в сумі 1356,47 грн. за період з 08.09.2013 по 30.10.2013 року. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз»яснень п.20 постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 розділу ІІ постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІУ постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем - ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 24.11.2006 року по 08.09.2013 року. З довідки № 1527 від 25.11.2013 року (а.с.30) вбачається, що середньоденний заробіток [PERSON] за останні 2 місяці перед звільненням складає 217,49 грн, а середня заробітна плата - 4784,78 грн. ( 217,49 грн. х 22 дні). Розмір середньоденного заробітку позивача, в судовому засіданні, представником позивача не оспорювався. В позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні з 08.09.2013 року по день фактичного розрахунку, тобто, як встановлено в судовому засіданні, по 30.10.2013 року. З пояснень представника відповідача та матеріалів справи (а.с.28) встановлено, що позивач працював у відповідача з пятиденним робочим тижнем, тобто з двома вихідними днями на тиждень. Цей факт в судовому засіданні позивачем не оспорювався. Кількість робочих днів затримки розрахунку з урахуванням графіку роботи (п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними) позивача за період з 08.09.2013 по 30.10.2013 року складає 38 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який належить стягнути на користь позивача з відповідача, становить 8264,62 грн. (217,49 грн. х 38 роб. дн.). Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (у справі 6-54цс11), що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. В судовому засіданні встановлено, що представник позивача в обґрунтування вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди зазначав, що спричинена позивачу моральна шкода полягає в тому, що у зв»язку з незаконними діями відповідача образ життя останнього був порушений, йому довелося прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, у зв»язку з несвоєчасним розрахунком. Також діями відповідача були порушенні конституційні права позивача на відпочинок, а саме, через несвоєчасний розрахунок при звільненні, він був позбавлений можливості нормально й повноцінно відпочити, провести оздоровлення організму Суд зазначає, що факт не здійснення відповідачем, в повному розмірі, розрахунку при звільненні позивача, в судовому засіданні встановлений і представник відповідача його не оспорює. Крім того суд зазначає, що сам факт не здійснення відповідачем, в повному розмірі, розрахунку при звільненні, в установлені законом строки, вже свідчить про наявність факту заподіяння працівникові моральної шкоди. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, оскільки позивачу незаконно невиплачена заробітна плата при звільненні з роботи, що свідчить про спричинення йому моральної шкоди. Але, суд зазначає, що згідно ст..23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмiр грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача, а також інші обставини, які мають істотне значення, зокрема щодо змін що сталися в звичному укладі життя позивача з урахуванням позбавлення позивача можливості реалізувати своє право на оплату праці, те що відповідач після звільнення одразу працевлаштувався, що свідчить про те, що останній мав певні доходи для забезпечення свого існування. За таким обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 400 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 2000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така сума не відповідає розумності та справедливості. На підставі ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання даного рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах одного місяця. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач, згідно ЗУ «Про судовий збір», судовий збір не сплачував, так як звільнений він його сплати. На підставі ст.6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Розмір судового збору по даній справі складає 458,80 грн. виходячи з наступного: 229,40 грн. - в частині майнових позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку та 229,40 грн. - в частині немайнових позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Таким чином, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 458,80 грн..

Outcome: partial