Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

26.05.2011 року заступник прокурора Київського району м. Одеси (прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON], [PERSON], Управління Державного комітету України з земельних ресурсів у м. Одесі, в якому з урахуванням уточнень (т.1, а.с. 84-90) просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель и споруд, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], належну [PERSON]; скасувати державну реєстрацію вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку шляхом виключення з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. від 27.02.2008 року за № 1161; визнати недійсним та скасувати державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель и споруд, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку шляхом виключення з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; витребувати земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] територіальній громаді м. Одеси; привести земельну ділянку яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] у придатний для використання стан. Справа розглядалася судами неодноразово. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2011року позовні вимоги заступника прокурора Київського району м. Одеси інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено частково. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.07.2012року вказане рішення суду було змінено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вищезазначені судові рішення були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 16.07.2013 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до Одеської міської ради, в інтересах якої виступає заступник прокурора Київського району м. Одеси, [PERSON], Управління Державного комітету України з земельних ресурсів у м. Одесі, в якому просив суд визнати його добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], а також зобов'язати Одеську міську раду не чинити [PERSON] перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.08.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.10.2013 року, у задоволенні позову заступника прокурора відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено повністю. В подальшому, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2014року були скасовані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, а справа знову направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі № 2-8590/07 задоволено позов [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії; визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» зареєструвати та видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд. Прокуратурою Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси була подана апеляційна скарга та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2009 року по справі №22-ц-3 840/09 апеляційну скаргу заступника прокурора Київського району м. Одеси на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07 задоволено, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2- 8590/07, справу направлено на новий розгляд до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.04.2011 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії залишено без розгляду. Прокурор вказує, що на теперішній час скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07, яке стало підставою для видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку. Прокурор також зазначає, що 27.02.2008 року згідно договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом Куценко В.Д. за реєстровим номером 1161, [PERSON] купив у [PERSON] спірну земельну ділянку, розташовану в м. Одесі по [ADDRESS] та на підставі даного договору купівлі продажу отримав державний акт серія [NUMBER] на спірну земельну ділянку. З посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 216, 655, 658 Цивільного кодексу України прокурор стверджує, що договір купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки [PERSON] не була належним власником земельної ділянки та не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, а тому договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. від 27.02.2008 року за № 1161 має бути визнаний судом недійсним як і усі державні акти, що видавалися щодо цієї земельної ділянки. Вказуючи на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, ст. 212 ЗК України прокурор вважає, що є підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON], передання її Одеській міській раді та приведення у придатний для використання стан. У судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні первісного позову, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити. Представник позивача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій позов прокурора підтримав, а справу просив розглянути за його відсутності (т.2, а.с. 124). [PERSON] у судове засідання не з'явилася, неодноразово належним чином сповіщалася судом про дату, час та місце судового засідання (т.2, а.с. 98, 122, 132, 180). Представник Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області, яке є правонаступником відповідача Управління Державного комітету України з земельних ресурсів у м. Одесі, у судове засідання з'явився, справу просив розглянути на розсуд суду. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов прокурора не визнав та наполягав на задоволенні зустрічного позову, вимоги якого обґрунтовував тим, що на момент купівлі [PERSON] спірної земельної ділянки у [PERSON] вона була її власником, а також наполягав на неможливості витребувати у нього дану земельну ділянку, оскільки [PERSON] є її добросовісним набувачем та власником житлового будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, [ADDRESS]. Вислухавши пояснення прокурора, представника [PERSON] та представника Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог прокурора та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі №2-8590/07 задоволено позов [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії, визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» зареєструвати та видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд (т.1, а.с. 10-13). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2009 року по справі №22-ц-3 840/09 апеляційну скаргу заступника прокурора Київського району м. Одеси на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07 задоволено, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07, справу направлено на новий розгляд до Київського районного суду м. Одеси (т.1, а.с. 8-9). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.04.2011 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради в особі Одеського міського управління земельних ресурсів та Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії залишено без розгляду (т.1, а.с. 7). Отже, станом на момент розгляду судом даної справи рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07, яке стало підставою для видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, скасовано та не є чинним. Судом також встановлено, що на підставі вищезазначеного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2007 року по справі 2-8590/07 [PERSON] 11 січня 2008 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] (т. 1, а.с. 6). 27.02.2008 року згідно договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом Куценко В.Д. за реєстровим номером 1161, [PERSON] купив у [PERSON] спірну земельну ділянку розташовану в м. Одесі по [ADDRESS] (т.1, а.с. 39-40). На підставі даного договору купівлі - продажу [PERSON] 10.09.2008 року отримав державний акт серія [NUMBER] на спірну земельну ділянку (т.1, а.с. 59-60). Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З урахуванням висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалах від 21.11.2012 року (т.1, а.с. 189-192) та від 26.03.2014 року (т.2, а.с. 66-69), ухвалами суду було витребувано з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради інвентаризаційну справу на житловий будинок, який розташований за адресою: місто Одеса, [ADDRESS], з Приморської районної адміністрації Одеської міської та з Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради копію розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.06.2007року за №1236 щодо реконструкції нежитлової будівлі за адресою: місто Одеса, [ADDRESS] у житлове приміщення, а також належним чином завірені копії документів, що стали підставою для його прийняття. Зі змісту одержаних судом документів вбачається, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 10 лютого 2007 року [PERSON] придбала у ПП «Лагуна - К» нежитлову будівлю площею 138 кв.м за адресою: місто Одеса, [ADDRESS], розташовану на земельній ділянці площею 545 кв.м (т.2, а.с. 139). Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.06.2007року за №1236 було прийнято в експлуатацію вищевказане реконструйоване двоповерхове нежитлове приміщення як житловий будинок загальною площею 142,7 кв.м за адресою: місто Одеса, [ADDRESS] (т.2, а.с. 135). На підставі даного розпорядження виконавчий комітет Одеської міської ради 03.07.2007 року видав [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок площею 142,7 кв.м за адресою: місто Одеса, [ADDRESS] (т.1, а.с. 38). На підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2008 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав даний житловий будинок (т. 1, а.с. 83). Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації та посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку. Згідно п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, яка була чинною на момент оформлення оспорюваних прокурором державних актів, технічна документація з користування земельною ділянкою включає виписку з рішення відповідної ради або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Окрім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. При цьому, відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судовим розглядом встановлено, що право власності на земельну ділянку [PERSON] набуто незаконно, оскільки у Державному акті на право власності на земельну ділянку підставою його видання вказано скасоване рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-8590/07. Відповідно [PERSON] не мала права здійснювати подальше відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON]. Згідно ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради. Таким чином, власником земельної ділянки до моменту її незаконного відчуження була Одеська міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися землями комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені. Отже, передачею земельної ділянки рішенням суду у власність [PERSON], та подальшим її відчуженням порушено права та інтереси держави в особі Одеської міської ради, яка встановлює єдиний порядок для громадян та юридичних осіб по реєстрації, перереєстрації земельних ділянок зміну їх цільового призначення, нерухомого майна, а також отримання у власність земельних ділянок і отримання державних актів на них. Відповідно до ст. 121 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури України. Згідно до ч. 5 ст. 36-1 Закону України підставою для представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних політичних та інших інтересів внаслідок протиправних дій фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Таким чином прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України. Так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі як національного багатства. Статтею 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-1\\99 від 8 квітня 1999 року державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Аналіз абз. 1 п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України з урахуванням ч. 2 ст. 19 Конституції України дає підстави для висновку про те, що й державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 6 лютого 2013 року у справі № 6-169цс12. Таким чином, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч.1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 24 квітня 2013 року у справі № 6-14цс13). Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Наведені вище обставини та законодавчі положення свідчать про необхідність задоволення позовних вимог прокурора та визнання недійсними державного акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель и споруд, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], виданий [PERSON]; визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. від 27.02.2008 року за № 1161, а також державного акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель и споруд, яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог щодо витребування спірної земельної ділянки прокурор посилався на ст. 387 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи , якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право на захист права власності із застосуванням ст. 393 та ст.388 ЦК України має лише власник цього майна, який відповідно до норм процесуального закону підтвердить своє право. Враховуючи, що земельна ділянка перейшла у власність [PERSON] на підставі рішення суду, яке було у подальшому скасоване, тому можна вважати, що вона та в подальшому відповідач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави, земельна ділянка вибула з володіння власника - Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом. Разом із тим, суд вважає, що спірна земельна ділянка не може бути витребувана від [PERSON] шляхом подання віндикаційного позову тобто від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, з урахуванням наступного. Під час розгляду судом було встановлено, що на спірній ділянці площею 0,1000 га, розташованої за адресою: місто Одеса, [ADDRESS], знаходиться житловий будинок, який належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 27.02.2008 року (т.1, а.с. 83). Даний договір є чинним, не змінений та не розірваний його сторонами, рішенням суду не визнаний недійсним та в межах даної справи не оспорюється. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. На переконання суду витребування земельної ділянки та повернення її територіальній громаді м. Одеси, на якій розташований належний [PERSON] на праві приватної власності садовий будинок, призведе до порушення положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, на що звертав увагу і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 21.11.2012 року (т.1, а.с. 189-192) та від 26.03.2014 року (т.2, а.с. 66-69), а тому в цій частині позов прокурора судом не задовольняється. Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2014 року міститься вказівка на обов'язок суду перевірити, зокрема, яка частина спірної земельної ділянки зайнята розташованим на ній будинком та яка земельна ділянка необхідна для його обслуговування. Відповідно до п. 181 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. У судовому засіданні суд неодноразово пропонував прокурору та представнику [PERSON] звернутися до суду із заявою про призначення у справі експертизи з метою вирішення питання щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, однак ні прокурор, ні відповідач [PERSON] цим правом не скористалися, із заявою про призначення експертизу до суду не звернулися. Не підлягає задоволенню позов прокурора і в частині вимог про скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку, що були видані [PERSON] та [PERSON], оскільки суд не є тим органом, який відповідно до закону здійснює державну реєстрацію державних актів та їх скасування, а тому суд не може ні зареєструвати державний акт, ні скасувати його реєстрацію. Суд має право зобов'язати відповідний орган державної влади здійснити скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, однак такі позовні вимоги не були заявлені прокурором, а навіть якби позов і містив такі вимоги - їх слід було б розглядати в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства і лише після відмови відповідного органу здійснити скасування державної реєстрації державних актів. З цієї ж підстави, а також з урахуванням відмови у витребуванні земельної ділянки, не задовольняються вимоги прокурора про приведення земельної ділянки до попереднього стану. Так, у позові прокурор просить суд привести земельну ділянку яка розташована за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] у придатний для використання стан. Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. Позовні вимоги прокурора у цій частині є неконкретизованими та абстрактними, оскільки суд не може самостійно приводити земельну ділянку у первісний стан, а вимоги про зобов'язання конкретного відповідача вчинити такі дії в позові не заявлені. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання його добросовісним набувачем земельної ділянки, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Таким чином, захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як передбачено у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання добросовісним набувачем спірного майна, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її вимоги не підлягають захисту судом. Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав суду належних доказів на підтвердження того, що Одеська міська рада чинить йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, а тому зустрічний позов і в цій частині задоволенню не підлягає. У судовому засіданні представник [PERSON] пояснив суду, що вважає створенням перешкод звернення Одеської міської ради з даним позовом до суду, однак суд вважає, що право на звернення до суду є конституційним невід'ємним правом та обмежити Одеську міську раду у його реалізації суд не може. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку із відмовою у задоволенні зустрічного позову судові витрати [PERSON] не відшкодовуються. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки ні прокурором, ні позивачем за первісним позовом не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: partial