Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням заяви про зміну та уточнення просить стягнути з [PERSON] на свою користь 1 295 462грн. боргу, а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.10.2008 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 54000 доларів США, про що складено відповідну розписку. Відповідно до розписки відповідач зобов'язався повернути грошові кошти до 20.11.2008 року. До теперішнього часу відповідач суму боргу не повернув, всіляко ухиляється від виконання своїх зобов'язань, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду про стягнення боргу у розмірі 54000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.05.2014 року складає 629 640грн. Крім того, позивачем в зв'язку з тривалим порушення зобов'язання нараховані на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 124667грн., інфляційні витрати у сумі 46371грн., а також на підставі ст. 1048 ЦК України проценти за користування коштами, які склали 394784грн. Також позивачем пред'явлено до стягнення моральну шкоду у розмірі 100000грн. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просять позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Відповідачем подано заперечення проти позову, в яких він просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом; позивачем неправильно розраховано пред'явлені до стягнення суми, оскільки сума боргу розрахована у гривнях станом на момент пред'явлення позову, а не станом на момент отримання позики, що є безпідставним; у розписці вказано на отримання суми в еквіваленті 54000 доларів США, розписка не передбачає збільшення суми боргу по розписці в гривнях пропорційно збільшенню курсу долара США. Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 05.10.2008 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 54000 доларів США, що було оформлено письмовою розпискою. Згідно розписки [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] отримані грошові кошти до 20.11.2008 року. Обов'язок щодо повернення коштів відповідач не виконав, у встановлений термін відповідач суму боргу не повернув. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач зобов'язання з повернення позики у строки, визначені сторонами, не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 54000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.05.2014 року складає 629 640грн. Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення грошових коштів за розпискою від 05.10.2008 року , суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2014 року відповідач [PERSON], склавши відповідну розписку, визнав свій борг перед [PERSON] у розмірі 54000 доларів США, а тому перебіг позовної давності перервався. З урахуванням змісту розписки від 22.06.2014 року не можуть бути прийняті до уваги і доводи відповідача про отримання ним коштів у грошовій одиниці - гривні, еквівалентній 54000 доларів США. Відносно доводів відповідача про необґрунтованість визначення суми боргу у гривнях за курсом долара США станом на момент пред'явлення позову, а не станом на момент отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів, суд зазначає, що згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем пред'явлено до стягнення на підставі ст. 1048 ЦК України проценти за користування коштами, які за 6,6 років склали 394784грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що проценти нараховані з 05.10.2008 року згідно ставки НБУ 9,5%, коливання розміру облікової ставки НБУ протягом всього строку прострочення не враховувалось. Також згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем пред'явлено до стягнення на підставі ст. 625 ЦК України за 6,6 років 3% річних, які склали 124667грн., та інфляційні витрати за вказаний період, які склали 46371грн. При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог, в тому числі про стягнення процентів та річних, наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно приписам п.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що з даним позовом до суду позивач звернувся 26.05.2014 року, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення процентів за користування чужими коштами і 3% річних за період до 26.05.2011року. Враховуючи, що відповідач належним чином зобов'язання щодо повернення позики не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими коштами і 3% річних за період з 26.05.2011року по 26.05.2014 року. За розрахунком суду за період з 26.05.2011року по 26.05.2014 року з урахуванням коливання розміру облікової ставки НБУ протягом зазначеного строку прострочення розмір процентів складає 11 941,75 доларів США, що за курсом НБУ на день пред'явлення позову (11,66грн. за 1долар США) складає 139240,80грн.; 3% річних за період з 26.05.2011року по 26.05.2014 року склали 4860 доларів США, що за курсом НБУ на день пред'явлення позову складає 56671,59грн. При цьому складанням відповідачем додаткової розписки від 22.06.2014 року строк позовної давності щодо стягнення процентів за користування чужими коштами та річних не перервався, оскільки нарахування зазначених сум не передбачено договором позики, укладеним між сторонами (розпискою). Відносно пред'явлених до стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних витрат суд зазначає наступне. Нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики (розписки), індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Враховуючи викладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат у сумі 46371грн. задоволенню не підлягають. Відносно пред'явленої до стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому позивачем при розгляді справи не доведено розмір шкоди, наявність причинного зв'язку між діями відповідача з неповернення позики та завданням моральної шкоди, а тому позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 825 552,39грн. (629640грн. борг+56671,59грн. річні+139240,80грн. проценти) . Щодо стягнення судових витрат, то відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 243,60грн., сплачений ним при поданні позовної заяви. Оскільки при відкритті провадження у справі ухвалою суду від 26.08.2014 року зменшено розмір належного до сплати судового збору, судовий збір у розмірі 3410,40грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial