Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

У червні 2021 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказували на те, що квартира [ADDRESS] з 10 вересня 2020 року належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , який набув право власності на частку на підставі договору дарування, укладеного між ним та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. В свою чергу, іншим співвласником є [PERSON] , який набув право власності на частку квартири на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 03.04.2021 року, посвідченого приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. Разом з тим, вони як співвласники квартири позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки у спірній квартирі залишається зареєстрована та продовжує безпідставно проживати відповідачка [PERSON] , яка на відмовляється в добровільному порядку виселитися з квартири. Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідачка [PERSON] не є членом їх сімї та з нею у будь-яких родинних відносинах вони не перебувають, просили виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судове засідання позивачі не з`явились, однак від їх представника надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, у тому числі й шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Крім того, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а/с 7-8). У зазначеній вище квартирі окрім позивачів проживає, а також значиться зареєстрованою відповідач [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою (а/с 9). При цьому, відповідачка [PERSON] є колишнім співвласником спірної квартири й відповідно належна їй на праві власності частка у нерухомому майні була продана [PERSON] з прилюдних торгів, що підтверджується відповідним свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону ( а.с. 6)). Крім того, реєстрація відповідача у належній позивачам квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 12). Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивачі вказуючи на те, що проживання відповідачки та її реєстрація у квартирі, яка належить їм на праві власності чинити їм як власникам квартири перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їм на праві власності майном, а тому просили усунути їм перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачки із спірного житла. Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. При цьому, частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (постанова Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року, справа № 6-158цс14). При цьому, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК. Положеннями статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому, відповідачем не надано суду доказів того, що вона із позивачами перебуває у сімейних відносинах в розумінні ст. 3 СК України та є членом їх сімї й відповідна була вселена до спірної квартири за їх згоди. Також відповідачкою [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження належності їй на праві власності спірної квартири й відповідно доказів щодо оспорення торгів ( аукціону) у продажу належної їй частки у спірній квартирі та визнання свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів [PERSON] недійсним. А тому, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] на спірну квартиру на час розгляду справи припинено й відповідно вона набула статусу колишнього співвласника квартири й відповідно законні підстави для проживання у квартирі вона втратила з припиненням права власності на квартиру. Крім того, відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що спірна квартира є єдиним місцем її проживання. Також слід зазначити, що за змістом ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З огляду на вищевикладене, установивши, що позивачі є власниками спірної квартири, а відповідачка не є членом їх сім`ї, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачами і веде з ними спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла й відповідно договір купівлі продажу квартири та інші правовстановлюючі документи не містять застереження щодо збереження за відповідачкою [PERSON] як колишнім співвласником квартири прав проживання у спірній квартирі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та усунення позивачам перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідачки зі спірної квартири. До того ж, як вже зазначалося, відповідачка [PERSON] не надала суду доказів на спростування доводів позивачів в частині відсутності у неї правових підстав для проживання у спірній квартирі й відповідно не надала доказів на спростування доводів позивачів в частині самоправного вселення у квартиру після припинення права власності на неї, а тому суд приходить до висновку про наявність у власників перешкод у здійсненні ними права власності на спірну квартиру , а тому позов підлягає задоволенню. Крім того, частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, зважаючи на основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла або позбавлення права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Виходячи із заявлених позовних вимог та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах сторін також необхідно вирішити питання щодо балансу інтересів сторін спору ( ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу). Так, оцінюючи питання щодо втрати права користування квартирою на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до її житла буде відповідати закону, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції. Зокрема, як вже встановлено судом, між сторонами відсутні будь-які родинні відносини, відповідачка є колишнім власником квартири й відповідно спільне проживання сторін у спірній квартирі є неможливим. Також судом враховується й те, що відповідачка не надала суду доказів на підтвердження того, що дана квартира є єдиним її житлом. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову . Крім того, положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказані положення процесуального законодавства з відповідачки на користь позивачів підлягає стягненню сплачений нею при звернення до суду судовий збір у розмірі 1816 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved