Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

01 жовтня 2013 року прокурор Центрального району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним виданий Управлінням Держкомзему в м. Миколаєві державний акт серії ЯЛ № 648117 на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 на по [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію; скасувати п. 338 Рішення Виконавчого комітету МММР № 1239 від 22.11.2011 року щодо оформлення за [PERSON] права власності на житловий будинок за літ. А загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. із спорудами, який розташований по [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним видане виконкомом ММР свідоцтво серії САЕ № 359212 від 05.12.2011 року про право власності [PERSON] на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію; зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку та житловий будинок розташований по [ADDRESS] територіальній громаді м. Миколаєва. Свої позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що після проведення прокуратурою Центрального району м. Миколаєва перевірки було встановлено факт порушення вимог земельного законодавства під час набуття [PERSON] права власності на вказані земельну ділянку та житловий будинок, а саме земельна ділянка надавалася під будівництво та обслуговування житлового будинку з ззаначенням відсутності на ній будь-яких забудов, в той час як на ній розташований житловий будинок щонайменше 1923 року забудови. 24 жовтня 2013 року через канцелярію суду надійшла заява від [PERSON] про її вступ до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, так як рішення по справі вплине на її права. Ухвалою суду від 04 листопада 2013 року заяву [PERSON] було задоволено та залучено її до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача. 19 лютого 2014 року через канцелярію суду надійшла позовна заява третьої особи , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON], в якій вона просить визнати незаконними та скасувати пункти 4, 4.1, 4.2, 4.3 рішення ММР № 7/25 від 07.07.2011 року; визнати незаконним та скасувати розпорядження Адміністрації Центрального району ММР № 769-р від 22.11.2011 року; визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] у порядку спадкування за законом; зобов'язати [PERSON] повернути їй земельну ділянку та житловий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги третя особа [PERSON] обґрунтовує тим, що спірний будинок на правах приватної власності належав її родичам ще з часів Російської імперії та Радянського Союзу, а вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті остьаннього власника - її дядька [PERSON] [PERSON] будинок та земельну ділянку було передано у власність з порушенням вимог діючого законодавства України. У судовому засіданні 12 березня 2014 року прокурор Андросова І.А. надала суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить залучити до участі у справі в якості співвідповідача - ММР та визнати протиправними та скасувати пункти 4, 4.2, 4.3 розділу 4 рішення ММР № 7/25 від 07.07.2011 року, якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1 150 кв.м. по [ADDRESS] та надання її у власність і користування [PERSON] Прокурор в судовому засіданні усі позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснив, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, оскільки попередні власники її не зареєстрували. Проти задоволення позову третьої особи не заперечував. Відповідач [PERSON] в минулих судових засіданнях позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову прокурора відмовити. Пояснив, що в установленому законом порядку скористався своїм правом на отримання у власність земельної ділянки, яка фактично залишилася безхазяйною після смерті особи, яка проживала у житловому будинку за цією адресою. Сам факт не зазначення у зібраних ним документах для звернення до відповідачів з заявою про отримання землі у власність про наявність будинку на цій ділянці не є підставою для визнання оспорюваних рішень незаконними. Зазначив, що не порушував права третьої особи, оскільки право власності на вказаний житловий будинок ні за ким не зареєстроване з 1948 року, а земельна ділянка взагалі ніколи не перебувала у приватній власності будь-кого з родичів [PERSON] Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримав пояснення свого довірителя, просив відмовити в задоволенні позовів. Звернув увагу суду на те, що [PERSON] не надала суду достатніх та беззаперечних доказів свого права на отримання спірного будинку в спадок за законом після смерті [PERSON], право власності якого на цей будинок не було оформлено. Також зазначив, що провадження у справі за позовними вимогами прокуратури в інтересах держави в особі позивача Миколаївської міської ради до відповідача Миколаївської міської ради взагалі підлягає залишенню без розгляду , оскільки нормами ЦПК України не передбачено розгляд позовних вимог представника в інтересах особи , заявлених до тієї самої особи. В минулому судовому засіданні представник відповідача - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради не заперечував проти задоволенні позовних вимог Прокуратури Центрального району м. Миколаєва, пояснив, що будинок було збудовано без дозволів, а земельна ділянка завжди належала територіальній громаді. В подальшому просив розглядати справу у його відсутність. Представники позивача та відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явилися, надали суду дві заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечували. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги Прокуратури Центрального району м. Миколаєва підтримала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. Пояснила, що вона є єдиною спадкоємицею будинку [ADDRESS], який залишився після смерті її дядьки - [PERSON] та належав їх сім'ї ще з дореволюційних часів та Радянського Союзу. [PERSON] ніколи не був членом їх родини та не мав жодних законних прав на отримання у власність спірного домоволодіння і відповідно земельної ділянки. [PERSON] вимоги свого позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити та пояснила, що Миколаївською міською радою було порушено земельне законодавство, оскільки у ММР було відсутнє будь-яке законне рішення про набуття [PERSON] право власності на спірний будинок. Крім того, спірне домоволодіння не перебувало у користуванні [PERSON], а тому відсутні підстави здійснення ним безоплатної приватизації. Поряд з цим, в зв'язку з наявністю недостовірних відомостей, мають місце порушення законодавства під час виготовлення технічної документації. Просила визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS], так як вона є єдиною спадкоємицею даного майна. Представник третьої особи по справі [PERSON] в судовому засіданні підтримав пояснення своєї довірительки та не заперечував проти задоволення позову Прокуратури Центрального району м. Миколаєві. Вимоги позову третьої особи [PERSON] її представник підтримав та просив їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення як спеціаліста техніка КП "ММБТІ", вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до архівної Довідки відділу Комунального Господарства м. Миколаєва від 23 грудня 1937 року , земельна дільниця [ADDRESS] зареєстрованан під № 6101 , загальною площею 1149 кв.м. (а.с. 181). Як вбачається із матеріалів справи, 07 лютого 2011 року [PERSON] звернувся із заявою до ММР про виділ земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Земельна ділянка за цією адресою придатна для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських споруд гр. [PERSON], про що свідчить копія висновку Міської санітарно-епідеміологічної станції м. Миколаєва № 39/5 від 01.06.2011 року (а.с. 25). Відповідно до розрахунку грошової оцінки земельної ділянки по [ADDRESS], наданої у власність та оренду гр. [PERSON], який був виданий ПП [PERSON], грошова оцінка земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1 150 кв.м. складає 235 106 грн. (а.с. 32). Пунктом 4 Рішенням ММР № 7/25 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м. Миколаєва» від 07.07.2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки загальною площею 1 150 кв.м., у тому числі 1 000 кв.м. для надання у власність та 150 кв.м. для передачі в оренду, терміном на 25 років, з відведенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с. 10). Пунктами 4.2 та 4.3 вищезазначеного Рішення [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 1 000 кв.м. та передано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 150 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с. 10). На підставі вказано Рішення [PERSON] було видано державний акт серії ЯЛ № 648117 від 29.07.2011 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS]. (а.с. 14). Відповідно до технічного висновку ТДВ «Миколаївський діпроміст» № 1965/04 від 01.01.2011 року про стан конструкцій жилого будинку (літ. А, а) та інженерних мереж по [ADDRESS], домоволодіння знаходиться в експлуатації з 1923 року. Пізніше була зроблена реконструкція будинку без зміни тримальних конструкцій жилого будинку. Конструкції жилого будинку с прибудовою та інженерними мережами знаходяться в задовільному стані та забезпечують безпечну експлуатацію жилого будинку з прибудовами та мережами при дотриманні правил експлуатації споруд на посадочному ґрунті та дотриманні правил пожежної безпеки (а.с. 39). Згідно Повідомлення КП ММБТІ від 27.10.2011 року № 2349, по [ADDRESS] самочинно забудовано: житловий будинок літ. А-1: площа забудови - 46,6 кв.м., загальна площа - 32,1 кв.м., житова площа - 24,6 кв.м.; сіни літ. А: площа забудови - 18,8 кв.м., загальна площа - 13,1 кв.м. Разом по житловому будинку А-1: загальна площа - 45,2 кв.м., житлова площа - 24,6 кв.м. (а.с. 35). При цьому з цих документів , а також з матеріалів інвентарної справи за цією адресою , дослідженої в судовому засіданні, пояснень спеціаліста БТІ, вбачається, що будинок фактично є збудований до 1919 року, перша інвентаризація проводилася в 1930-х - 1940-х роках, але після смерті власника [PERSON] в 1943 року власність за цією адресою ні за ким зареєстрована не була, хоча була проведена технічна інвентаризація в 1975 році за заявою [PERSON] , але на ім'я [PERSON] Також відсутні жодні документи про проведення [PERSON] будь-якої реконструкції чи перебудови будинку, яка б надавала підстави для визнання за ним права власності на самочинні споруди . Відсутність проведення ним будь-яких будівельних робіт в будинку визнав в судовому засіданні і сам [PERSON] Натомість, 26 жовтня 2011 року за заявою [PERSON], проведена технічна інвентаризація будинку( як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи - новий технічний паспорт майже не відрізняється від технічного паспорту 1975 року), а Розпорядженням голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 22.11.2011 року №769-р затверджено «Про готовність до експлуатації житлового будинку по [ADDRESS]». Рішенням Виконавчого комітету ММР № 1239 від 22.11.2011 року, зокрема пунктом 338, було оформлено право власності на житловий будинок за літ. А загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. із спорудами, який розташований по [ADDRESS], за громадянином [PERSON] (а.с. 9). Згідно Листа ТДВ «Миколаївський діпроміст» № 187/14 від 27.03.2012 року, на виконання протесту Прокуратури Центрального району від 06.03.2012 року технічний висновок ТДВ «Миколаївський діпроміст» № 965/04 від 01.01.2011 року анульовано (а.с. 40). Розпорядженням Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 19.03.2012 року №103-р за протестом прокуратури розпорядження голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 22.11.2011 року №769-р було скасовано. 04.05.2012 року Прокуратура Центрального району м. Миколаєва звернулася з протестом до Миколаївської міської ради, в якому посилалася на порушення вимог ст.ст. 1, 56 ЗУ «Про землеустрій» та вказала, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку не були зображені на земельній ділянці об'єкти нерухомого майна. У зв'язку з чим прокуратура Центрального району м. Миколаєва у своєму протесті вимагала скасувати п.п. 4, 4.1, 4.2, 4.3 Рішення Миколаївської міської ради №7/25 від 07.07.2011 року (а.с. 11). Рішенням від 11.10.2012 року №21/34 Миколаївська міська рада задовольнила протест прокуратури Центрального району м. Миколаєва та визнала такими, що втратили чинність пункти 4, 4.1, 4.2 , 4.3 Рішенням ММР № 7/25 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м. Миколаєва» від 07.07.2011 року (а.с. 12). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2014 року, яке набрало законної сили 21 січня 2014 року, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 21/34 від 11.10.2012 року , а також розпорядження Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №103-р від 19.03.2012 року (а.с.163-165). Відповідно до Листа Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області № 789/751-2/701 від 07.03.2013 року, станом на 01.01.2013 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] обліковується за [PERSON], який є власником даної земельної ділянки (а.с. 43). Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 09.10.2013 року підтверджують факт належності земельної ділянки та будинку по [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 51-52, 53-54). Згідно Довідки КП ММБТІ від 23.12.2010 року, яка була видана на запит [PERSON] від 24.11.2010 року, технічна інвентаризація на житловий будинок по [ADDRESS] виконана в 1975 році на ім'я померлого [PERSON] Дані про реєстрацію права приватної власності на житловий будинок відсутні (а.с. 21). Відповідно до копії Довідки ТОВ «Центральний 1» № 603 від 28.02.2012 року (а.с. 19), [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Її дядько - [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 24.04.1965 року та помер [INFO]. Після його смерті по [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Домовласник зазначеного домоволодіння - [PERSON] (а.с. 19). Жодних даних про те, чи прийняв хто- небудь спадщину після його смерті в матеріалах справи не міститься. 27 квітня 2011 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Першої Миколаївської державної Ткаченко Ю.Г. з метою оформлення спадкових прав після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В той же день, державний нотаріус Першої Миколаївської державної Ткаченко Ю.Г. своєю Постановою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за [ADDRESS], оскільки спадкоємицею не було надано документи, які підтверджують родинні відносини між нею та спадкодавцем, а також документи, які підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 69). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2012 року було встановлено факт, що [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], який помер [INFO], були сестрою та братом. Поряд з цим, встановлено факт, що [PERSON], який помер [INFO] є рідним дядьком [PERSON], [INFO] (а.с. 70). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2013 року було встановлено факт, що [PERSON], який помер [INFO] був батьком [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Також зазначеним рішенням встановлено факт, що [PERSON]., [INFO], є онукою [PERSON], яка померла [INFO] та правнучкою [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 71). Отже, [PERSON] є батьком [PERSON], яка в свою чергу є матір'ю [PERSON] та [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], дядьком якої і був [PERSON]. Відповідно до виписки з Кріпацької книги Херсонського нотаріального архіву по Першій Адміралтейській частині міста Миколаєва на 1916 рік, [PERSON] придбала у власність будинок з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 81). 12 серпня 1923 року Постановою Миколаївської житлової комісії у порядку денаціоналізації вищезазначене домоволодіння ( але не земельна ділянка, яка згідно діючого на той час законодавства СРСР не могла перебувати у приватній власності громадян) було повернуто [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 85). [INFO] [PERSON] померла. 01 липня 1937 року чоловік померлої - [PERSON] отримав у спадщину усе вищезазначене майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке раніше значилось за адресою: [ADDRESS], про що було зазначено у Свідоцтві про право спадщини № 1832 від 01.07.1937 року, зареєстрованого в реєстрі будівель по Робітничому району м. Миколаєва за реєстровим номером 132 від 04 серпня 1937 року (а.с. 86). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 24.05.1948 року (а.с. 20). Як вбачається з Постанови державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г., місце відкриття спадщини до майна померлого [PERSON], коло спадкоємців, факт прийняття спадщини будь-ким із спадкоємців після смерті встановити неможливо (а.с. 88). Отже, в матеріалах справи відсутні достеменні докази прийняття спадщини після смерті [PERSON] будь-ким з його спадкоємців на спірне домоволодіння, що могло бути підставою для визнання спадщини відумерлою. Проте на час розгляду справи Миколаївська міська рада таким своїм правом не скористалася. Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах. Як вбачається з матеріалів справи, прокурор діє в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, тобто бере участь у справі як представник позивача, яким виступає Миколаївська міська рада. Поряд з цим, в ході розгляду справи прокурор ставив вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради, яку теж зазначив відповідачем по справі. Отже, суд доходить висновку, що як представник позивача - Миколаївської міської ради прокурор процесуально не міг заявляти позовні вимоги до Миколаївської міської ради про скасування рішення цього органу місцевого самоврядування, в інтересах якого діє. За ст.ст. 13,14 Конституції України, земля є об'єктом права українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Частиною 1 ст. 166 ЗК України, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні у користування або безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, до якого додаються, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та погодження землекористувача ( у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Графічні матеріали, які додаються до клопотання, та інші, які є складовою проекту землеустрою, повинні відповідати вимогам ст.1 ЗУ «Про землеустрій», згідно з якою план земельної ділянки (топографічний план, план відведення земельної ділянки та інші графічні плани, що виготовляються під час обстежу вальних, топографо-геодезичних, картографічних, проектних та проектно-вишукувальних робі, що виконуються з метою складання документації із землеустрою) - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об'єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці. Однак, перевіркою прокуратурою встановлено, що топографічний план, плани відведення земельної ділянки та пояснювальна записка до проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність та користування земельної ділянки по [ADDRESS], які є його складовою, містять відомості щодо відсутності будь-яких забудов на вищевказаній земельній ділянці. Але, фактично, на земельній ділянці, яка відводилась [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою, вже знаходився житловий будинок, який побудований до 1923 року, у якому до [INFO] проживав [PERSON] та підтверджується доказами (технічний висновок від 01.11.2011 року №1965/04, оціночний акт від 15.05.1946 року, тощо). Проте таке не може слугувати єдиною підставою для визнання оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради незаконними, оскільки [PERSON] були зібраний перелік усіх необхідних документів на отримання цієї земельної ділянки у власність, а наявність чи відсутнсть будинку на ділянці не змінює її цільове призначення, адже земельні ділянки громадяни можуть отримати як для будівництва індивідуального житлового будинку , так і для його обслуговування. Інтереси держави при цьому не є порушеними, адже право власності на житловий будинок на час вирішення цього питання не було ні за ким зареєстровано, а позивач своїм правом на визнання спадщини відумерлою не скористався, а отже вимоги позову прокурора про повернення територіальній громаді міста цього житлового будинку є взагалі незрозумілими. Відповідно до п. 3.1 Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №94 від 24.06.2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства,будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. [PERSON] при підготовці відповідної документації для відведення земельної ділянки не зазначив про наявність на цій земельній ділянці будь-якої споруди, а після отримання Державного Акту на землю зазначив про наявність на вказаній земельній ділянці житлового будинку, тому ним було прийнято рішення про ввід його в експлуатацію у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №94 від 24.06.2011 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж»(далі-Наказ). Пунктом 1.1 Наказу встановлено процедуру та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності (далі - об'єкти), збудованих до 31.12.2009 без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012, а також механізм проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж. Матеріалами справи підтверджується той факт, що житловий будинок експлуатується з щонайменше 1923 року та зазначено, що пізніше виконана реконструкція будинку без зміни тримальних конструкцій житлового будинку. Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76. Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як переобладнання і перепланування. 27.10.2011 року [PERSON] видано на вказаний житловий будинок (а.с.36) технічний паспорт, але матеріалами справи спростовується будівництво ним цього об'єкту ні до 1992 року, ні переобладнання і перепланування після набуття ним права власності на земельну ділянку, що виключає введення ним в експлуатацію цього будинку та набуття права власності на нього з зазначених підстав. За такого, вимога третьої особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №769-р від 22.11.2011 року підлягає задоволенню. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Враховуючи те, що відповідачами [PERSON] та виконкомом ММР були порушені вимоги законодавства щодо оформлення права власності на спірний житловий будинок за вищевказаною адресою, вимоги про скасування п.338 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1239 від 22.11.2011 року щодо оформлення права власності на житловий будинок за літ. А загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. із спорудами є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як наслідок, вимога про визнання недійсним Свідоцтво серії САЕ № 359212 від 05.12.2011 року, видане Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради підставі вищевказаного рішення №1239 від 22.11.2011 року, про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Конституційний суд України у п. 5 рішення від 16.04.09р № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Статтями 25, 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено перелік повноважень міських рад, до якого не входить визнання незаконними та скасування власних рішень. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради щодо визнання протиправними та скасування п.4,4.2,4.3 розділу 4 рішення ММР №7/25 від 07.07.2011 року, якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1150 кв.м. по [ADDRESS] та надання її у власність і користування [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки визнання протиправними та скасування власного рішення позивача за його ж позовом суперечить усім принципам цивільно-процесуального законодавства . Що стосується позовних вимог третьої особи [PERSON] про скасування та визнання незаконними вищевказаних пунктів рішення ММР, то вони не підлягають задоволенню як передчасні - з тих підстав, що вона не довела порушення своїх законних прав оспорюваним рішенням. Так, [PERSON] не надала суду достеменних доказів, що підтверджують її право спадкування саме після смерті її дядька [PERSON] на вказану вище земельну ділянку та житловий будинок, оскільки не довела законність та підставність набуття ним права власності на це майно. Вимоги про визнання недійсним державного акту серії ЯЛ №648117 на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] та скасування його державної реєстрації не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування п. 4, 4.2, 4.3 розділу 4 рішення ММР №7/25 від 07.07.2011 року, якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1150 кв.м. по [ADDRESS] та надання її у власність і користування [PERSON] Тобто такий Акт був виданий на підставі рішення ММР від 07 липня 2011 року за №7/25, яке на теперішній час дійсне та не скасоване. Як наслідок, слід відмовити і у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання [PERSON] повернути земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] територіальній громаді м. Миколаєва. На момент виникнення правовідносин в частині відкриття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO], на території України діяв ЦК УРСР в редакції 1922 року, тому суд вважає за необхідне при прийнятті рішення в цій частині керуватися в тому числі саме цим нормативним актом. Відповідно до вимог ст. 418 ЦК УРСР (у редакції 1922 року), коло осіб, яке призивалося до спадкування, обмежувалося прямими спадкоємцями (дітьми, онуками, правнуками) і подружжям, яке пережило спадкодавця, а також непрацездатними та незаможними особами, які фактично перебували на повному утриманні померлого не менш одного року до його смерті. Згідно ст. 429 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Спадкоємці, які є в наявності, можуть вступити до управління спадковим майном, не чекаючи явки інших спадкоємців, які, своєчасно з'явившись, можуть витребувати свою частку спадкового майна. Відповідно до ст. 430 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), спадкоємці, відсутні в місці відкриття спадщини, можуть прийняти спадкове майно особисто або через повірених на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 435 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), особи, покликані до спадкоємства за законом або за заповітом, можуть просити у місцевого народного судді видати їм свідоцтво, що підтверджує їх права на спадщину. Особи, покликані до спадкоємства, можуть просити у нотаріального органу, за місцем відкриття спадщини, видати їм свідоцтво, що підтверджує їх права на спадщину . В матеріалах справи відсутні належні докази того, що після смерті [PERSON] була прийнята спадщина ким-небудь з його родичів (спадкоємців). Поряд з цим відсутні докази того, що будь-хто зі спадкоємців фактично здійснював управління спадковим майном, та що хтось з них зареєстрував право власності на спірне майно або відсутні відомості щодо відмови відповідних органів у реєстрації права власності на це майно. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Разом із тим слід розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Як свідчать матеріали справи, після смерті [PERSON] жоден з його спадкоємців, а після реєстрації у спірному будинку і навіть [PERSON] не зверталися до органів, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Слід зазначити, що [PERSON] вчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого дядьки [PERSON], але в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Наведені підстави тягнуть за собою і відмову у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] як передчасні ( в матеріалах справи не міститься Постанови нотаріуса про відсмову у вчиненні нотаріальних дій після встановлення в судовому порядку фактів родинних зв'язків зі спадкодавцем) та недоведеними. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] в частині зобов'язання [PERSON] повернути їй земельну ділянку та житловий будинок, які розташовані за вказаною адресою також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. Також слід стягнути з Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в рівних частках з кожного. На підставі викладеного, ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

Outcome: partial