Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

12.06.2019 [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований та проживає відповідач по справі [PERSON] , який систематично порушує правила співжиття, створює позивачеві неможливі умови для проживання, систематично вчиняє по відношенню до позивача насилля, наносить тілесні ушкодження, в зв'язку з чим остання почувається в небезпеці. Прийняті позивачем заходи запобігання протиправній поведінці відповідача є безрезультатними, тому вона вважає виселення останнього з її будинку є засобом забезпечення її проживання і реалізації її прав як власника житла. Враховуючи наведене, просить на підставі статей 116, 157 ЖК УРСР позов задовольнити. Ухвалою від 17.07.2019 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10.09.2019, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.23). 22.08.2019 від третьої особи - Радомишльський районний сектор Державної міграційної служби у Житомирській області, надійшло повідомлення про те, що згідно з діючим законодавством вказаний орган не може виступати третьою особою (а.с.28). 12.11.2019 до суду надійшла заява позивача про залучення в якості третьої особи без самостійних вимог виконавчий комітет Радомишльської міської ради Житомирської області (а.с.65-66). 25.11.2019 надійшло повідомлення про розгляд справи без участі представника Радомишльського РС УДМС України в Житомирській області, так як останній з 04.04.2016 не проводить реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб (а.с.71). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями ухвалою від 24.01.2020 суддею Сіренко Н.С. прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання у справі на 23.04.2020, замінено третю особу без самостійних вимог на предмет спору Радомишльський РС УДМС у Житомирській області на виконавчий комітет Радомишльської міської ради Житомирської області, копії ухвали направлено всім учасникам справи (а.с.78-79). Ухвалою суду від 23.04.2020 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 25.05.2020 (а.с.106). Належним чином повідомлені учасники судового провадження про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.108,109,110,114) до суду не з`явилися. 07.05.2020 від третьої особи надійшла заява про розгляд даної справи без участі його представника на підставі наявних у справі доказів (а.с.112). Від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить позов задовольнити (а.с.115-116). Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань на адресу суду за час знаходження вказаної справи у провадженні суду, від нього не надходило (а.с.114). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] являється власником цілого житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2004 (а.с.9), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2006 (а.с.10). Згідно Довідки № 1118, виданої ПП «Житлоремсервіс-9» 12.10.2018, в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , має склад сім'ї: син [PERSON] , син [PERSON] (а.с.11). Згідно наданої Радомишльським ВП інформації від 30.01.2019 за № 614/218/02-19 вбачається, що упродовж 2017-2018 років до Радомишльського ВП від [PERSON] надійшло дванадцять звернень щодо протиправних дій [PERSON] , за вказаний період стосовно останнього було складено п`ять адміністративних протоколів за правопорушення, передбачене частинами 1, 2 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), які були направлені до Радомишльського районного суду Житомирської області для прийняття рішення (а.с.12). Відповідно до копії постанови Малинського районного суду Житомирської області від 21.02.2019 у справі № 289/22/19, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] (а.с.14). Законом України "Про доступ до судових рішень" встановлений порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 4 вказаного Закону судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону, зокрема до відомостей, які дають можливість ідентифікувати фізичну особу. У Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднені постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.06.2017 у справі № 289/1008/17, від 07.03.2018 у справі № 289/463/18, за якими [PERSON] притягнуто адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства відносно своєї матері [PERSON] ) та накладено адміністративні стягнення. Роздруківки вказаних судових рішень долучено до матеріалів цієї справи (а.с.117,118). Із повідомлення Радомишльської ЦРЛ за № 463 від 27.03.2019 вбачаються факти звернення [PERSON] в лікувальну установу 29.10.2018 - закритий перелом ребер зправа; 04.01.2019 - ЗЧМТ струс головного мозку (а.с.15). Згідно письмових пояснень свідків, які надані через канцелярію суду 13.04.2020, та з урахуванням пандемії, карантину та режиму самоізоляції з`явитися до суду не можуть, а саме [PERSON] та [PERSON] , які працюють разом із позивачем в Радомишльській ЦРЛ, останні зазначили, що неодноразово бачили [PERSON] із синцями на обличчі та руках, пояснювала це тим, що її син [PERSON] б`є її, створює в її будинку нестерпні умови для проживання, після отримання тілесних ушкоджень [PERSON] зверталася до лікарні. Свідок [PERSON] восени 2018 року намагалася вплинути на [PERSON] шляхом співбесіди, однак останній вигнав її з погрозами. Обидва свідки підтвердили свою обізнаність про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, про що проставили свої підписи в заявах (а.с.98,100). Син позивача [PERSON] також надав до суду письмові пояснення як свідок, в яких зазначено, що він разом із матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] проживають в будинку [ADDRESS] , останній був відсутній з 2015 по 2017 роки так як знаходився у тюрмі, а після звільнення змінився, постійно б`є матір, не давав пройти в коридор, на кухню, до сараю, завжди являється ініціатором конфліктів, а в кінці 2017 року з`явилася і співмешканка брата [PERSON] , яка також проявляє фізичне насильство до матері. Свідок зазначає, що і йому і його матері жити в будинку не можливо, є постійна небезпека для їх життя і здоров`я з причини агресивної поведінки [PERSON] (а.с.103). Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що [PERSON] являється членом сім'ї власника будинку - сином позивача [PERSON] . Стаття 109 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд враховує, що конфліктні ситуації виникають по причині агресивної поведінки відповідача [PERSON] по відношенню до своєї матері позивача [PERSON] , при цьому судовими рішеннями підтверджуються зазначені позивачем та свідками обставини вчинення домашнього насильства [PERSON] , перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`яніння. Відповідач не надав суду докази, які спростовують твердження позивача. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що судом встановлено систематичне порушення відповідачем правил співжиття, антигромадської поведінки, повторне застосування заходів запобігання та громадського впливу, як обов'язкових умов для застосування ст. 116 ЖК Української РСР,тому суд приходить до висновку про наявність підстав для виселення [PERSON] . Розглядаючи вимоги позивача в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку будинку [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що в цій частині позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про виселення, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial