Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Адвокат Бондарєва Валерія Валеріївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Обласного комунального підприємства «Регіональне агентство сприяння інвестиціям про стягнення нарахованої але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 21.01.2019 року [PERSON] наказом №1-п був прийнятий на посаду заступника директора з екологічних питань до ОКП «Регіональне агентство сприяння інвестиціям». 31 липня 2020 року наказом №21-к позивач звільнений за п.4 ч.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін. Під час звільнення та по день подачі позовної заяви заробітна плата виплачена не була. Згідно довідки заборгованість із заробітної плати перед позивачем склала 171513,36 грн. Також позивач вважає, що оскільки відповідачем не проведено розрахунок до подання позовної заяви про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позивач вважає періодом для проведення обчислення середнього заробітку з 01.08.2020 по 20.12.2020, що складає 98 робочих днів. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну у розмірі 171513,36 грн та середній заробіток за час розрахунку при звільненні у період з 01.08.2020 по 20.12.2020, що складає 98 робочих днів в сумі 62425,02 грн. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що у період часу з 21.01.2019 по 15.03.2019 у Обласному комунальному підприємстві «Регіональне агентство сприяння інвестиціям», знаходячись під керуванням позивача, виконуючи його накази та розпорядження було створено низку проблем, у тому числі на підприємстві, позивач не вжив необхідних заходів та допустив створення заборгованості по виплаті заробітної плати перед власними працівниками та перед собою особисто, у зв`язку з чим було ініційовано питання про звільнення позивача з керівної посади відповідача. Також як зазначив представник відповідача, відносини, які виникають при виконанні засновником функцій директора-засновника підприємства без укладання трудового договору є корпоративними, а отже відсутній обов`язок укладати трудовий договір, нараховувати та сплачувати заробітну плату. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] у період з 21.01.2019 по 31.07.2020 працював на посаді заступника директора з екологічних питань в Обласному комунальному підприємстві «Регіональне агентство сприяння інвестиціям». 31.07.2020 звільнений з вказаного підприємства за п.4 ч.1 ст. 36 КзпП України (з ініціативи працівника). Відповідно до довідки, виданої робітнику Обласного комунального підприємства «Регіональне агентство сприяння інвестиціям» [PERSON] про те, що станом на 02.07.2020 заборгованість по заробітній платі за період з січня 2019 року по червень 2020 року складає 171513,36 грн, з урахуванням вже здійсненого відповідачем утримання прибуткового податку з громадян та військового збору. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа Суханов та Ільченко проти України ) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання / правомірне очікування стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст.ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України Про оплату праці свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, відповідно до вищевказаних положень законодавства сума належних виплат мала бути виплачена позивачу роботодавцем ОКП "Регіональне агентство сприяння інвестиціям" в день звільнення (останній робочий день). Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не провів належного розрахунку з позивачем при його звільненні, а саме не виплатив заборгованість із заробітної плати за період з січня 2019 року по червень 2020 року в сумі 171513,36 грн, що підтверджується довідкою, яка видана ОКП «Регіональне агентство сприяння інвестиціям». Суд зазначає, що вищевказана довідка відповідачем не спростована, доказів щодо погашення заборгованості із заробітної плати перед позивачем суду не надано. Окрім того, щодо посилань відповідача на допущення позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в цивільному судочинстві обов`язок доказування покладається на сторони. Таким чином суд зазначає, що в даному випадку обов`язок щодо доказування обґрунтованості своїх заперечень покладається на відповідача. При цьому, жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в своїх запереченнях, відповідачем не надано. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 171513,36 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, дійсно судом встановлено, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в день його звільнення, а саме не виплатив позивачу вищевказану заборгованість із заробітної плати. Отже, основною умовою для виплати працівнику, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є порушення встановлених строків виплати всіх сум, що належать працівнику при звільненні. В свою чергу порушення строків розрахунку при звільненні та взагалі порушення права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні можливо встановити лише з моменту проведення фактичного розрахунку. Тобто, в даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде порушено відповідачем, а тому такі вимоги є передчасними. З аналізу положень статей 2, 4 ЦПК України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам цивільного судочинства та його принципам. Окрім того, суд не бере до уваги, вказаний позивачем в позовній заяві період для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01.08.2020 по 20.12.2020, оскільки кінцева дата цього періоду - 20.12.2020, не є днем фактичного розрахунку з позивачем при звільненні, а тому суд не вбачає правових підстав для обчислення середнього заробітку за вказаний період. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Отже, виходячи з системного аналізу встановлених обставин справи та наведених положень чинного законодавства, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1722,86 грн.- пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial