Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з заявою, за участю заінтересованої особи: Донецької міської ради про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю з спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 1986 року вона уклала шлюб з [PERSON] . 12 листопада 2020 року її свекруха, мати чоловіка, [PERSON] - [PERSON] , склала заповіт на її користь, який посвідчений нотаріусом на тимчасово окупованій території України в м. Донецьку. [INFO] [PERSON] померла, яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті спадкодавця, [PERSON] , відкрилась спадщина на все її майно, а саме: грошові кошти - недоотриману за життя пенсію, яка знаходиться в Пенсійному фонді України, квартиру, яка знаходиться на тимчасово окупованій території України за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 8,400 кв.м., яка знаходиться у Волноваському районі, Донецької області. Після смерті [PERSON] її син, [PERSON] , не встиг прийняти спадщину, оскільки [INFO] помер. Інших спадкоємців, які б заявляли права на спадщину, крім неї, невістки, [PERSON] , у спадкодавця немає, 22 жовтня 2009 року [PERSON] розірвала шлюб зі своїм чоловіком. Зі спадкодавцем, [PERSON] , вона мешкала однією сім`єю з січня 2015 року по день смерті [INFO] , вели спільне господарство. З метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги вона звернулася до приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Коніченко Н.М. Проте у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та відкритті спадкової справи їй було відмовлено у зв`язку із тим, що Акт, який підтверджує спільне проживання та ведення спільного господарства не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та Заповіт не мають юридичної сили, оскільки видані на тимчасово окупованій території України відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також у зв`язку із тим, що невістка не віднесена законодавством до осіб, які одержують право на спадкування за законом. Просить суд встановити факт родинних відносин та проживання однією сім`єю зі свекрухою (матір`ю чоловіка) [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Петровське, Донецької області, громадянкою України, яка померла [INFO] у віці 81 рік, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, у заяві про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю з спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини просила справу розглянути у її відсутності та задовольнити заявлені вимоги. Представник заінтересованої особи - Донецької міської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився (а.с.41). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] , за участю заінтересованої особи - Донецької міської ради про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю з спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] народився [PERSON] , його матір`ю зазначено [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 лютого 1964 року Петровським сільським ЗАГС (а.с.14). 20 вересня 1986 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано Ленінським відділом ЗАГС м. Донецька, актовий запис № 678. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 20 вересня 1986 року (а.с.13). 22 жовтня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 22 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області (а.с.16). Зі Свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , виданого 12 вересня 2017 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний Актовий запис № 1489 (а.с. 15). [INFO] у м. Донецьк Донецької області померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06 квітня 2021 року Слов`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), Актовий запис № 143 (а.с.12). Листом приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Коніченко Н.М. від 03 червня 2021 року [PERSON] було роз`яснено, що відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. [PERSON] заявляє, що є дружиною сина (невісткою) спадкодавця. Невістка не віднесена законодавством до осіб, які одержують право на спадкування за законом. Також зазначено, що подано заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 12 листопада 2020 року нотаріусом на тимчасово окупованій території України в місті Донецьку. Згідно з розпорядженням КМУ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» до таких населених пунктів відноситься і м. Донецьк. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо вони створені чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. До таких актів відноситься і заповіт, адже він посвідчений нотаріусом на тимчасово окупованій території, на якій органи державної влади, посадові та службові особи України не здійснюють свої повноваження. Статтею 1257 Цивільного кодексу України передбачено, шо заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, с нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Такий правочин (нікчемний) не створює юридичних наслідків (стаття 215 Цивільного кодексу України). Таким чином, у [PERSON] не виникає права на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки заповіт є недійсним і не створює правових наслідків, тобто є нікчемним, а також відсутні підстави для закликання до спадкування за законом (а.с.19). Як вбачається з Листа приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Коніченко Н.М. від 06 вересня 2021 року, згідно з даними Спадкового реєстру відсутня інформація щодо заведення спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] (а.с.39). Згідно до Листа Верховного Суду України від 01 лютого 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», факт родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК) встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: - спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки; - особи, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника і яким органи пенсійного фонду відмовили в її призначенні через відсутність доказів, що підтверджують родинні відносини; - інші особи, якщо встановлення такого факту тягне виникнення юридичних наслідків для цих осіб; - прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК відповідно до ст. 361 Закону від 5 листопада 1991 р. № 1789-XII "Про прокуратуру" також має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин для осіб, інтереси яких він представляє за законом. Водночас справи про встановлення факту родинних відносин із метою одержання спадщини не можуть розглядатися судами, якщо заявник відповідно до ст. 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) усунутий від спадщини. Заінтересовані особи беруть участь у справах цієї категорії з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави. Заінтересованими особами у справах про встановлення факту родинних відносин залежно від мети встановлення цього факту можуть бути й інші особи, які мають право на спадщину (брати, сестри, онуки, особи, на користь яких складено заповіт, усиновлені, територіальна громада за відсутності інших спадкоємців за законом і заповітом). До заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Стаття 2 Сімейного кодексу України «Учасники сімейних відносин» регулює особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням. Отже, даною нормою Сімейного кодексу непрямо розмежовані поняття «члени сім`ї» та «інші родичі» і це не є тотожні поняття. Згідно статті 3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції» дає визначення терміну «члени сім`ї» та «близькі особи». Згідно даного закону члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Чинне законодавство України не містить як такого визначення терміну «родичі», однак системний аналіз норм цивільного, сімейного та кримінального права, антикорупційного законодавства, дозволяють зробити висновок, що родичі - це особи, які походять одна від іншої, або від спільного пращура, яких зв`язує кровна спорідненість. Отже, з системного аналізу вищенаведених правових норм суд робить висновок, що закон розмежовує такі поняття як «родичі», «члени сім`ї» та «близькі особи», ці поняття не є тотожними і свекруха з невісткою не є родичами. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] відсутня спорідненість, [PERSON] не є родичкою померлої, а тому заявлені вимоги в частині встановлення факту родинних відносин між [PERSON] , як невісткою, та [PERSON] , як свекрухою, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четвергу чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - постанова), якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 21 Постанови, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги може належати жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Як зазначив Верховний Суд в своїй Постанові від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 12 листопада 2020 року нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич Е.А. було посвідчено Заповіт серії СБ № 501782, відповідно до якого [PERSON] заповідала все своє майно, що їй належить, у тому числі квартиру [ADDRESS] , - [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Згідно з Актом від 26 липня 2021 року, складеним майстром т/у КП «УК Ленінського району» м. Донецька ЖЕУ № 4 Солом`яною Л.С., затвердженим директором КП «УК Ленінського району» м. Донецька Г.В. Подольським, за адресою: [ADDRESS] мешкала та була зареєстрована [PERSON] по день своєї смерті разом з [PERSON] , [INFO] , яка мешкала, але не була зареєстрована за даною адресою, більше п`яти років, вели спільне господарство, з січня 2015 року по день смерті, [INFO] (а.с.17). Як зазначено вище, приватним нотаріусом Гапченко Н.А. було роз`яснено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків, з огляду на що заявник позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті [PERSON] . Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, рішення суду має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ. Суд не приймає, як належний доказ, Заповіт серії СБ № 501782 від 12 листопада 2020 року, посвідчений нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич Е.А. та Акт від 26 липня 2021 року, складений майстром т/у КП «УК Ленінського району» м. Донецька ЖЕУ № 4 Солом`яною Л.С., затверджений директором КП «УК Ленінського району» м. Донецька Г.В. Подольським, що видані в м. Донецьк Донецької області, оскільки державних органів, які б діяли на території м. Донецьк Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази Як передбачено ч.1 ст. 235 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена у Заповіті серії СБ № 501782 від 12 листопада 2020 року, посвідченому нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич Е.А. та Акті від 26 липня 2021 року, складеному майстром т/у КП «УК Ленінського району» м. Донецька ЖЕУ № 4 Солом`яною Л.С., затвердженому директором КП «УК Ленінського району» м. Донецька Г.В. Подольським, що видані в м. Донецьк Донецької області, а саме, що за адресою: [ADDRESS] мешкала та була зареєстрована [PERSON] по день своєї смерті разом з [PERSON] , [INFO] , яка мешкала, але не була зареєстрована за даною адресою, більше п`яти років, вели спільне господарство, з січня 2015 року по день смерті, [INFO] , та [PERSON] заповідала все своє майно, що їй належить, у тому числі квартиру [ADDRESS] , - [PERSON] , [INFO] . Встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю впливає на спадкові права [PERSON] . Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування практики у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 3.06.99 №5-рп/99, встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з січня 2015 року по [INFO] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд вважає Заяву [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини обґрунтованою та такою, що знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial