Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

06 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкоємцем без реєстрації шлюбу, визнання спадкоємцем за законом четвертої черги, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно. У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та в останній редакції уточнюючого позову просила встановити факт того, що позивач та [PERSON], який помер [INFO], проживали однією сім'єю не менше п'яти років за адресою: [ADDRESS] до моменту відкриття спадщини Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою 19.06.2016 року; визнати позивача спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]; визнати право спільної сумісної власності на майно, яке придбане під час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, на квартиру за адресою: [ADDRESS], та на автомобіль «HYUNDAY ACCENT» державний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на спільно набуте майно із [PERSON]: на квартиру за адресою: [ADDRESS], та на автомобіль «HYUNDAY ACCENT» державний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на будинок та земельну ділянку площею 0,0601 га за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер [PERSON], із яким позивач проживала однією сім'єю та знаходилась в шлюбних стосунках з липня 2005 року по день його смерті. За час їх спільного проживання вони вели спільний сімейний бюджет, господарство, позивач працювала та отримувала дохід, чоловік мав пенсію, спільно платили за комунальні послуги в обох квартирах, здійснювали в них ремонт, купували меблі, продукти харчування, одяг та інші речі. Також разом із ними в квартирі за адресою: [ADDRESS] до моменту направлення в місця позбавлення волі в 2010 році проживав онук [PERSON] - [PERSON] За час спільного проживання позивача із [PERSON] ними за спільні кошти 28 травня 2012 року було придбано і відремонтовано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Так само за спільні кошти ними було придбано в 2008 році автомобіль «HYUNDAY ACCENT» державний номер [NUMBER]. Вказане майно було зареєстровано на чоловіка. Крім цього до моменту спільного проживання позивача із [PERSON] останній в 1999 році за договором купівлі-продажу набув право власності на квартиру [ADDRESS], співвласником якої також є його онук [PERSON] Позивач по сьогоднішній час утримує вказану квартиру та сплачує всі комунальні витрати, але вважає, що вказана квартира з огляду на волю чоловіка повинна бути власністю його онука - [PERSON] Також в 2007 році [PERSON] на підставі договору дарування набув у власність земельну ділянку та будинок за адресою: [ADDRESS], в якому позивач зробила ремонт, сплачує комунальні витрати, доглядає будинок та присадибну ділянку. Вказане домоволодіння на думку позивача має належати дочці покійного - [PERSON]. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просили провести розгляд справи за без їх присутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю, просила проводити розгляд справи за її відсутністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив проводити розгляд справи за її відсутністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області було видано свідоцтво про смерть від 05 квітня 2016 року серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] було заведено спадкову справу №308/2016, що підтверджується листом із нотаріальної контори від 16.09.2016 року. Крім [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] Відповідач [PERSON] є дочкою покійного [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Іллічівським районним ЗАГС 30 листопада 1972 року. Крім того Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та, відповідно, онуком покійного [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно Куйбишевським відділом РАГС м.Донецька від 17.10.1996 року. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. За ст. 1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (4-та черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року N2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно довідки №332, виданої головою КСН МКР «Курчатово» від 04 липня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю по день смерті останнього з адресою: [ADDRESS] та вели спільне господарство. Крім того, за час сумісного проживання [PERSON] та [PERSON], ними була придбана у спільну власність квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 травня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К. та зареєстрованого в реєстрі за №2-703. Згідно вказаного договору купівлі-продажу покупцями є [PERSON] та [PERSON], які у рівних частках придбали квартиру. На підставі зазначених судом доказів вбачається, що позивач фактично проживала разом із [PERSON] з липня 2005р. до моменту смерті [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується як дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема договором купівлі-продажу квартири, яку позивач та покійний придбали спільно за сумісні кошти, довідкою із КСН МКР «Курчатово», в якій відзначено про факт спільного проживання однією сім'єю по день смерті [PERSON], даними спадкової справи, за якою [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, так і фактом повного визнання позову його близькими родичами - [PERSON] та [PERSON], які є відповідачами у справі. Таким чином з урахуванням викладених обставин та з огляду на те, що відповідачі позовні вимоги визнали, і таке визнання позову прийнято судом, оскільки не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб, підтверджується іншими письмовими доказами у справі, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню та підлягає встановленню факт її сумісного проживання з [PERSON] однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини та визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки зазначений факт знайшов своє підтвердження представленими доказами, ніким не оспорюється і має для позивача юридичне значення. Стосовно вирішення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності за позивачем на спільне майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «HYUNDAY ACCENT» державний номер [NUMBER] суд відзначає наступне. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом було встановлено факт сумісного проживання позивача з [PERSON] без шлюбу однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини. Тобто з липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини, які притаманні подружжю, але в даному випадку останні не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. До вказаних висновків суд прийшов з огляду на тривалість спільного проживання та придбання за спільні кошти в цей період квартири в [ADDRESS] і визнання цих фактів відповідачами. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто до правовідносин, які виникли між в період спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] та набутого в цей період спільного майна, застосовуються положення глави 8 цього Кодексу Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). З наявних матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] придбали за спільні кошти квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 травня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла О.К. та зареєстрованого в реєстрі за №2-703. Власниками квартири в рівних частках є [PERSON] та [PERSON], що передбачено умовами договору (пункт 1). Крім того згідно договору №1608Н/08 від 16 серпня 2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекс Восток» та [PERSON], останній придбав у власність автомобіль «HYUNDAY ACCENT». Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 червня 2009 року власником автомобіль «HYUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] є [PERSON] З огляду на спільність проживання в зазначений період та ведення [PERSON] та [PERSON] спільного побуту, бюджету, спільної праці, набуте майно у виді квартири [ADDRESS] та автомобіль «HYUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] є їх спільною власністю та належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв'язку із цим суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та визнати право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та «HYUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Розмір часток [PERSON] та [PERSON] в зазначеному майні є рівним по 1/2 частині. Стосовно вимог позивача про визнання за нею права власності на сумісне нажито майно, суд прийшов на наступних висновків. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. З урахуванням встановлених обставин та зазначених положень закону, які передбачають рівність часток подружжя та рівність часток майна, набутого за спільні кошти членами сім'ї, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності в розмірі 1/2 частки за спільно нажите майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та «HYUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Пунктом 5.1. листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» передбачено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом як спадкоємців першої черги на підставі ст. 1261 ЦК України. В пункті 1 Листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що судам під час розгляду подібних справ слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Натомість позивачем не було представлено постанови про відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину спільного сумісного майна, яке належить на праві власності спадкодавцю [PERSON] За таких обставин інша частина в зазначеному майні, яка належить покійному [PERSON] має спадкуватися на загальних підставах в нотаріальному порядку з урахуванням встановленої законом черговості прав спадкоємців та вирішення даного питання в судовому порядку є передчасним. У зв'язку із цим в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні норми містяться в статті 15 ЦК України, згідно якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З системного аналізу наведених положень законів вбачається, що позивач має право звернутися із позовом за захистом своїх прав та поставити перед судом вимоги про визнання за собою тих чи інших майнових прав. В такому випадку звернення до суду [PERSON] із вимогами про визнання права власності на майно за відповідачем спрямоване на захист прав відповідача та виходить за межі процесуальних прав позивача і не відповідає можливим способам захисту цивільних прав, передбачених статтею 16 ЦК України. З огляду на зазначене позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно за відповідачами не підлягають задоволенню. Крім того, визнання права власності на майно спадкодавця в судовому порядку, як вже було зазначено можливо лише у випадку наявності постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, чого до суду представлено не було. За таких обставин відповідачі не позбавлені можливості оформити свої спадкові права після смерті [PERSON] в досудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини і лише після цього мають право в разі необхідності звернутися за захистом їх майнових прав до суду із окремим позовом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК України).

Outcome: partial