Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Даніель» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16.01.2014 року між відповідачем та ПАТ «Комерційний банк «Даніель» в особі заступника голови правління Богданової О.В., що діяла на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 12.12.2013 року, укладено договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 , за яким вклад розміщено з 16.01. 2014 року по 15.02.2014 року. В цей же день, а саме 16.01.2014 pоку, Постановою Правління Національний банк України від 16.01.2014 р. № 14 ПАТ «Комерційний банк «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних. В свою чергу, Фонд своїм рішенням № 1 від 16.01.14 року розпочав процедуру здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Комерційний банк «Даніель» і відповідно до пункту 3 цього рішення, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Ожга Є.В.. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 15.04.2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16.04.2014 року № 29 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ожга Євгенія Вікторовича з 17 години 30 хвилин 16.04.2014 року по 15.04.2015 року. Уповноважена особа Фонду заперечує дійсність Договору банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 від 16.01.14 року, а тому просили суд визнати недійсним нікчемний договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 від 16.01.14 року; визнати відсутнім право [PERSON] на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів за договором банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.14 року. В відкритому судовому засіданні представник позивача, подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просить суд встановити факт нікчемності договору банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року; визнати недійсним нікчемний договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року; визнати відсутнім право відповідача на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів за договором банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та пояснивши суду, що договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 від 16.01.14 є недійсним оскільки укладений з порушенням частин 1, 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або про припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його пунктах. Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Частиною першою ст. 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, згідно з частиною другою ст. 203 ЦК України особа, яка вчинює правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як зазначалось вище, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1 від 16.01.14 року «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» вирішено розпочати процедуру виведення ПАТ «Комерційний банк «Даніель» з ринку та здійснені в ньому тимчасової адміністрації з 17.01.14 року. Пунктом 2 цього рішення встановлено, що тимчасова адміністрація запроваджується строком на три місяці з 17.01.14 року по 16.04.14 року та пунктом 3 призначено Уповноваженою особою фонду на тимчасову адміністрацію - Ожга Є.В.. Пунктом 4 рішення вказано Уповноваженій особі Фонду приступити до виконання своїх обов'язків 17.01.14 року. Як зазначено в позові, зі змісту частини першої ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що повноваження органів управління банку призупиняються «з дня призначення уповноваженої особи Фонду», в даному випадку - з 16.01.14 року, оскільки днем призначення названої особи є день прийняття такого рішення. В зв'язку з цим, органи управління банку 16.01.14 року не мали будь - яких повноважень в силу імперативності положень частини першої статті 36 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі й стосовно вчинення правочинів (договорів) у цей день 16.01.14 року. Крім того, представник позивача, зазначила, що відповідно до програмного засобу «Операційний день банку «Б2» в якому фіксуються всі дані проведених операцій банку, в тому числі за 16.01.14 року (календарний день - четвер), фінансова операція по отриманню та проведенню коштів по вкладним рахункам здійснена за вкладом відповідача після 18 год. 00 хв. 16.01.2014 року, а саме в 21 год. 49 хв. 16.01.2014 року, що вказує на здійснення фінансової операції після операційного часу. Наказом «Щодо встановлення тривалості робочого часу та режиму роботи Банку» № 273-о від 26.07.13 року підписаного головою правління ПАТ «Комерційний банк «Даніель», чітко встановлено режим обслуговування клієнтів банку, режим операційного дня та порядок подовження після операційного часу (пункти 2, 3, 4 наказу). Пунктом 3 наказу встановлено: початок операційного часу - 9 год.15 хв. кінець І6 год. 30 хв.; початок післяопераційного часу І6 год. 30 хв. кінець 17 год. 45 хв. (з понеділка по четвер включно). Останнім абзацом пункту 3 цього абзацу передбачено, що при здійсненні операцій банку, які потребують подовження післяопераційного часу (понеділок-четвер - після 17 год. 45 хв., п'ятниця - після 16 год. 30 хв.), кінець встановлюється окремим наказом по банку. Окремого наказу по банку щодо подовження післяопераційного часу не було. Крім того, пунктом 4 цього наказу передбачено виключний перелік випадків касових операцій які можуть здійснюватися в післяопераційний час. Отримання від клієнтів банку коштів, та їх проведення по вкладним рахункам не передбачено. З наведеного позивач дійшов висновку, що спірний договір від 16.01.2014 року укладено після призначення уповноваженої особи Фонду. В зв'язку з цим договір банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 від 16.01.14 року на їх думку є недійсним (нікчемним) в силу вимог частини третьої ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади незаконне заволодіння ним. В разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Вищезазначений правочин порушує публічний порядок, впливає на інтереси держави, адже спрямований на виплату державних коштів за правочином, який є недійсним. 11.08.2014 року [PERSON] через свого представника звернулась із письмовою заявою до Фонду з вимогою виплатити гарантовану суму за вкладом, на що отримала відповідь, в якій зазначено, що «інформація про вкладника [PERSON] відсутня в переліку ПАТ «КБ «Даніель». 23.09.2014 року відповідач подала заяву до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Даніель», якою просила включити її до переліку вкладників, які отримують кошти в межах гарантованих сум за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» по договору банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року. Ці дії відповідача свідчать про незгоду у визнанні договору банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.14 року нікчемним, в розумінні ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та як наслідок вказує на не згоду з відсутністю права на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду в порядку визначеному статтями 26, 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частин 2 та 3 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними": "5. Відповідно до статтей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину". Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину». Уповноважена особа Фонду заперечує дійсність Договору банківського вкладу "Швидкий прибуток" № Т-42690 від 16.01.14 року, а тому просить суд задовольнити вказані позовні вимоги. Відповідач в відкрите судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду свого представника, згідно договору про надання правової допомоги, яка в відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, як необгрунтованих. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких необхідно для дійсності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій стороні завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Даніель» було укладено Договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року. Сума вкладу складає 190 100,00 гривень. Відповідно до умов Договору вказані кошти були внесені в касу банку, що підтверджується копією квитанції від 16.01.2014 року. 16.01.2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 1 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» щодо розпочинання процедури виведення ПАТ «КБ «Даніель» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 17 січня 2014 року. Цим же рішенням призначено уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Даніель» Ожга Є.В. провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з розпорядженням приступити до виконання обов'язків 17 січня 2014 року. Тобто, уповноважена особа Фонду мала юридичне право приступити до виконання обов'язків 17 січня 2014 року. У свою чергу позивач не надав суду доказів, ані наказу, а ні розпорядження, чи будь-яких інших доказів того, що уповноважена особа взагалі приступила до виконання своїх обов'язків. Пунктом 5 зазначеного рішення № 1 відділу зв'язків з громадськістю та міжнародними організаціями ([PERSON].) доручено забезпечити розміщення інформації про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Даніель» на офіційній сторінці Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в мережі Інтернет не пізніше 20 січня 2014 року та у газетах «Урядовий кур'єр» та «Голос України» не пізніше 27 січня 2014 року. Цей факт доводить, що 16 січня 2014 року відповідач не мав можливості знати, що договір банківського вкладу укладати не можна, через призначення з 17 січня 2014 року уповноваженої особи, інформацію про яку розміщено лише 20 січня 2014 року. В пресі - в газеті „Голос України" № 13 (5763) від 24 січня 2014 року, лише 24 січня 2014 року було розміщено інформацію про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Даніель». Постановою Правління Національного банку України № 14 від 17.01.2014 року «Про віднесення ПАТ «КБ «Даніель» до категорії неплатоспроможних» регламентується висновок Генерального департаменту банківського нагляду з приводу встановлення фактів невиконання цим банком вимог клієнтів, подання до НБУ недостовірної звітності, зокрема невідображення не виконаних у строк з вини банку документів клієнтів, які було встановлено під час інспектування ПАТ «КБ «Даніель». У зв'язку з цим Правління НБУ прийняло постанову від 14 жовтня 2013 року № 406/БТ «Про віднесення ПАТ «КБ «Даніель» до категорії проблемних». На виконання вимог постанови № 406/БТ ПАТ «КБ «Даніель» розробило План фінансового оздоровлення на період до 31 грудня 2014 року, погоджений рішенням Комісії Національного банку України з питань нагляду регулювання діяльності банку від 15 листопада 2013 року № 876. Однак, ПАТ «КБ «Даніель» не забезпечило виконання Плану фінансового оздоровлення в частині підвищення рівня ліквідності, підвищення рівня капіталізації та поступового приведення ліміту загальної короткої відкритої валютної позиції у відповідність до вимог нормативно-правових актів НБУ. В результаті було визнано, що ПАТ «КБ «Даніель» здійснює ризиковану діяльність, яка загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку, має високий ризик ліквідності та неспроможний своєчасно виконувати зобов'язання перед вкладниками та кредиторами, його діяльність не відповідає вимогам банківського законодавства і нормативно-правових актів НБУ. За цих підстав, було прийнято рішення про віднесення ПАТ «КБ «Даніель» до категорії неплатоспроможних. Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду було доручено не пізніше дня, наступного за днем прийняття цієї постанови, повідомити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про прийняття такого рішення. В жодній з вказаних вище постанов, а ні департаменти, а ні комісії, а ні НБУ, не заборонили ПАТ «КБ «Даніель», вчиняти правочини, відкривати депозитні рахунки, приймати від фізичних осіб гроші, укладати договори банківських вкладів та проводити інші банківські операції. Посадовим особам та працівникам банку не вказувалося про відкликання у них повноважень, наданих відповідно до внутрішніх інструкцій банку до офіційного повідомлення, зробленого лише 20 січня 2014 року. Тобто питання про зупинення чи обмеження правоздатності та дієздатності банку 16 січня 2014 року, як суб'єкта національної банківської системи жодним чином не порушувалося. Посадові особи та працівники ПАТ «КБ «Даніель» мали правоздатність та дієздатність вчиняти правочини. Лише після розміщення інформації на офіційному сайті Фонду гарантування фізичних осіб 20 січня 2014 року стало відомо про те, що ПАТ «КБ «Даніель» визнано неплатоспроможним. З моменту укладення договору банківського вкладу і до визнання банку неплатоспроможним пройшло чотири доби. Лише 15 квітня 2014 року - через три місяці після укладення договору банківського вкладу - Постановою Правління НБУ № 217 відкликано банківську ліцензію за порушення банківського законодавства та постановлено ліквідувати ПАТ «КБ «Даніель». 16 квітня 2014 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію», розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Даніель» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» провідного професіонала Ожга Є.В. Відповідно до Наказу № 273-о від 26.07.2013 року ПАТ «Комерційний банк «Даніель» «Щодо встановлення тривалості робочого часу та режиму роботи банку» встановлено умови функціонування банку з метою актуалізації розпорядчих документів та якісного обслуговування клієнтів банку встановлено режим роботи операційної каси Головного банку та зазначено операції, які можуть здійснюватися в післяопераційний час, в тому числі вказано операції з внесення готівки на вкладні та поточні рахунки. Тобто, якщо брати до уваги твердження позивача та представника позивача щодо здійснення фінансової операції після операційного часу, то згідно з наказом № 273-0 від 26.07.2013 p., в післяопераційний час працівники банку мали право приймати готівкові кошти для внесення на вкладні рахунки. Щодо наданого до суду «Витягу з програмного засобу Операційний день банку «Б2», сертифікованого НБУ, щодо операцій за вкладними рахунками здійснених 16.01.2014 року в ПАТ «КБ «Даніель», на який послалася представник позивача, то судом встановлено, що договір банківського вкладу «Швидкий прибуток» № Т-42690 від 16.01.2014 року та квитанція від 16.01.2014 року, що підтверджують факт внесення відповідачем коштів на вкладний рахунок в сумі 190100,00 грн., датовані 16 січня 2014 року, та не містять точного часу укладення договору та часу здійснення вкладу. В даному витязі зазначено дату та час - 16.01.2014 року 21:49 здійснення проводки, однак, здійснення проводки (банківської операції) та укладення договору банківського вкладу і фактичне внесення грошових коштів на вкладний рахунок не пов'язані між собою у часі, тобто працівник банку міг на власний розсуд провести проводку у будь-який час, за своїми можливостями і клієнти банку не зобов'язані і не мають право здійснювати нагляд за роботою працівників банку. Таким чином, твердження позивача про здійснення фінансової операції після операційного часу не доводять факту недійсності договору банківського вкладу, не дають підстав для невиплати відповідачу гарантованої суми та не підтверджують наявності допущення будь-яких порушень з боку відповідача [PERSON]. Позивач посилався на зміст Постанови НБУ № 406/БТ від 14.10.2013 року, відповідно до якої ПАТ „КБ „Даніель" було віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів. Пунктом 2 даної постанови ПАТ „КБ „Даніель" було зобов'язано дотримуватися обмежень у діяльності, а саме - банківські послуги щодо залучення у вклади (депозити) коштів від фізичних осіб (у тому числі з видачею ощадних депозитних сертифікатів) у національній та іноземній валютах, а також у банківських металах, надавати в межах сукупної заборгованості перед фізичними особами, що виникла на кінець дня дати прийняття цієї постанови. Щодо посилання позивача на зміст даної постанови, то суд встановив, що позивачем не було доведено, що саме 16.01.2014 року при укладенні договору банківського вкладу „Швидкий прибуток" № 42690 керівництвом ПАТ „КБ „Даніель" було здійснено залучення вкладу більше за розмір сукупної заборгованості перед фізичними особами, що виникла на кінець дня дати прийняття цієї постанови. Разом з тим, з пояснень представника позивача встановлено, що кожному вкладнику банку Фонд гарантує відшкодування коштів за його вкладом та відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, у розмірі загальної суми вкладів, але не більше 200 тисяч гривень. Відповідно до частини 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-У1 від 23.02.2012 року Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Зобов'язання з виплати відсотків за вкладами, нарахованих під час здійснення тимчасової адміністрації, задовольняються відповідно до черговості, встановленої пунктом 4 частини першої статті 52 даного Закону. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Згідно із частиною 4 статті 26 Закону № 4452-У1 Фонд не відшкодовує кошти: 1) передані банку в довірче управління; 2) за вкладом у розмірі менше 10 гривень; 3) за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника; 4) розміщені на вклад у банку особою, яка була членом спостережної (наглядової) ради, правління (ради директорів), ревізійної комісії банку, якщо з дня її звільнення з посади до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 5) розміщені на вклад у банку особою, яка надавала банку професійні послуги як аудитор, юридичний радник, суб'єкт оціночної діяльності, якщо ці послуги мали безпосередній вплив на виникнення ознак неплатоспроможності банку і якщо з дня припинення надання послуг до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 6) розміщені на вклад власником істотної участі банку; 7) розміщені на вклад особою, яка на індивідуальній основі отримує від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або має інші фінансові привілеї від банку; 8) за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов"язання перед цим банком у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов"язань; 9) за вкладами у філіях іноземних банків. Відповідно до статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр", "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону. Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на лист управління ДСБЕЗ ГУМВС України в м. Києві №7/4-2497 від 16.04.2014 року, яким повідомлено про необхідність тимчасового зупинення виплат відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, особам, які рахуються вкладниками банку «Даніель» та укладали договори банківського вкладу 16-17 січня 2014 року. Суд вважає необґрунтованими такі посилання позивача, оскільки представлений ним вказаний лист не є належними документом, який встановлює відповідні обставини. В розумінні кримінально-процесуального законодавства України, належними засобами, які б підтверджували відповідні факти, зокрема, вину осіб у привласненні, розтраті майна або заволодінні ним шляхом зловживання службовим становищем, є відповідні судові рішення, що набрали законної сили. Відповідач [PERSON] як вкладник та клієнт ПАТ «КБ «Даніель», довірила свої кошти банківській системі України, що підтверджується копією квитанції про здійснення операції від 16.01.2014 року на суму 190 100,00 гривень та зверненнями до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ „КБ „Даніель" щодо отримання коштів за договором банківського вкладу « Швидкий прибуток» № Т -42690 від 16.01. 2014 року, строк дії якого закінчився. Відповідно до ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем не надано, а відтак позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed