Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та Верхньодніпровського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України про визнання осіб, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що на підставі договору дарування від 23 листопада 1993 року позивач є власником будинку по [ADDRESS]. З 20 лютого 1995 року в будинку прописана його донька, [PERSON], а з 19 жовтня 2006 року в будинку зареєстрований її син - [PERSON], [INFO]. В 2008 році було розірвано шлюб між ним та матір'ю відповідача, після чого відповідач та її син переїхали жити до матері за адресою: [ADDRESS]. У будинку відповідач з сином не проживають п'ять років. Просив відповідача знятися з реєстрації у його будинку, але вона не бажає робити це добровільно та припинила з ним спілкуватися. Зараз у позивача виникла необхідність продати будинок та переїхати проживати в інше місто, але реєстрація відповідача та її сина перешкоджає оформити договір купівлі-продажу будинку. З метою вирішення цього питання звертався до комісії з питань захисту прав дитини при Верхньодніпровській районній державній адміністрації із заявою про надання дозволу на продаж будинку, проте у зв'язку з реєстрацією у цьому будинку неповнолітнього сина відповідача йому було рекомендовано звернутися до суду. Реєстрація у будинку відповідача перешкоджає позивачу як власнику розпорядитися будинком, тобто продати його. Оскільки відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації в його будинку позивач просив суд усунути перешкоди в розпорядженні будинком по [ADDRESS] з боку [PERSON] та її сина, [PERSON]; визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина, [PERSON], такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та зобов'язати Верхньодніпровський районний відділ Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України зняти відповідача та її сина з реєстрації в будинку [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про вселення її у житловий будинок. Зустрічна позовна заява на підставі ухвали суду від 13 березня 2014 року була прийнята для спільного розгляду з первісним позовом [PERSON]. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що з 20 лютого 1995 року позивач, [PERSON], зареєстрована в будинку свого батька, [PERSON], по [ADDRESS]. З 2006 року в даному будинку зареєстрований її син, [PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання з [PERSON] останній створив жахливі умови проживання, що впливало не тільки на її психологічний стан, але і на стан малолітнього сина. Батько усіма зусиллями намагався видворити її з будинку, а тому з 2009 року вона дійсно перейшла жити до своєї тітки, оскільки сподівалася, що їх відсутність налагодить відносини з батьком, але позивач зібрав її речі та виставив їх на вулицю, а на вхідні двері встановив новий замок. Тим самим позивач за первісним позовом позбавив її можливості користуватися будинком і з того часу вона в ньому не проживала. Неодноразово намагалася налагодити стосунки з батьком та прохала пустити їх жити до будинку, проте він і слухати про це не хотів, ігнорував телефонні дзвінки та не пускав до будинку, коли вона до нього приходила. [PERSON] зазначила, що іншого житла вона не має та тимчасово проживає у своєї тітки. Оскільки вона має право користуватися цим будинком, [PERSON] просила суд вселити її до будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали первісний позов та просили суд задовольнити позовні вимоги, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували. Позивач суду пояснив, що до розірвання шлюбу з мамою відповідача, а саме до 2008 року, він мешкав у своєму будинку разом з донькою та її сином. Після того як колишня дружина змінила своє місце проживання, вона почала наполягати на тому, щоб донька з внуком пішли від нього. Саме це і стало причиною того, що донька прийняла рішення переїхати до матері. Донька добровільно залишила будинок, ніхто її не виганяв і він дуже болісно прийняв таке її рішення, оскільки звик жити з нею та онуком. Весь цей час вони підтримували нормальні відносини, вона приходила з онуком на вихідні, допомагала по господарству, приходила на День народження. Речей доньки та онука в будинку не має. Зараз виникла необхідність продати будинок, оскільки позивач працює у м. Дніпропетровськ і йому важко їздити кожного дня. Проте відповідач категорично відмовилась знятися з реєстрації, а тому він не може продати будинок. Представник позивача підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, а також зауважила, що вимоги відповідача про її вселення є безпідставними, оскільки весь час, коли вона не проживає в будинку батька, їй ніхто не чинив перешкоди користуватися ним. Вона не зверталася, ані до правоохоронних органів, ані до суду з метою вирішення цього питання. Вона добровільно залишила будинок разом з дитиною. У зв'язку з чим представник позивача просила суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить розписка, яка є в матеріалах справи (а.с.37), причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача проти задоволення первісної позовної заяви заперечував та підтримав зустрічну позовну заяву. Суду пояснив, що в 2009 році відповідач виїхала з будинку, оскільки батько створив неможливі умови для проживання. Відповідач не намагалася вселитися в будинок, оскільки було змінено замки та позивач виставив її речі, а тому вона не проживала в будинку з поважних причин. В будинку, в якому вона зараз мешкає з сином фактично проживає шестеро осіб. Умови для проживання незадовільні. [PERSON] не має наміру продавати будинок, а бажає лише зняти з реєстрації доньку та її онука. Щодо пропуску строку позовної давності представник відповідача зауважив, що [PERSON] не зверталася до суду, оскільки дізналася про її порушене право лише, коли батько звернувся до суду. Представник відповідача, Верхньодніпровського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради, в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі. Також просила суд з метою захисту майнових прав малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], не допустити погіршення житлових умов малолітньої дитини. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 23 листопада 1993 року (а.с.7-8) та технічним паспортом (а.с.9-11). Разом з позивачем в цьому будинку зареєстровано ще двоє осіб: [PERSON] та її малолітній син, [PERSON], [INFO], що було визнано сторонами у справі та підтверджується домовою книгою (а.с.15-16) та довідкою виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради від 10 січня 2014 року (а.с.14). В 2008 році [PERSON] разом з сином, [PERSON], виїхала з будинку і з того часу в ньому не проживає, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 8 лютого 2013 року (а.с.12) та показами свідків: [PERSON] та [PERSON], які кожна окремо підтвердили, що донька пішла від [PERSON] після розірвання шлюбу між батьками в 2008 році і з того часу з ним не проживала. Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В той же час член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та її син, [PERSON], не проживають в будинку позивача з 2008 року без поважних причин, оскільки відповідач разом з сином добровільно залишили будинок, жодних перешкод у користуванні цим будинком позивач не створював. Дані обставини підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні. Доказів того, що між сторонами існувала домовленість про те, що за [PERSON] буде збережено право користування житлом навіть за її відсутності в будинку, сторонами не надано. Так свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] по [ADDRESS]. Знайома з цією сім'єю з 2000 року. В 2008 році дружина пішла від [PERSON] з невідомих їй причин. І після цього донька позивача зі своїм сином також залишили будинок. Не було ніяких скандалів з цього приводу, ніхто її не виганяв та вона особисто бачила як позивач грузив на машину речі. Позивач розповідав, що донька поїхала жити до мами і він дуже важко це переживав. Всі ці роки донька неодноразово приїжджала до батька,допомагала на городі. В них були гарні відносини. Не бачила, щоб позивача не пускав доньку, чи щоб вона приїжджала з міліцією чи депутатами. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON] дуже давно. Якось зустріла його та він розповів, що розійшовся з дружиною, а донька з онуком залишилась проживати разом з ним. А одного разу [PERSON] зателефонував їй та розповів, що донька пішла від нього, оскільки колишня дружина їй сказала, що «Якщо вона не поїде від батька, вона їй не донька». В них залишились нормальні відносини, вона приходила до нього на День народження і жодного разу ніяких розмов про те, що вона має намір вселитися в будинок не було. Підстав для того, щоб не приймати до уваги показання свідків у суду не має, оскільки вони узгоджується з обставинами, встановленими судом. Жодних доказів на спростування даних обставин відповідачем не надано, не дивлячись на те, що суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, неодноразово роз'яснював відповідачу та її представнику обов'язок доказування своїх доводів та заперечень. Судом встановлено також, що реєстрація в будинку відповідача та її сина, порушує право позивача як власника розпорядитися своїм майном, а саме продати його, що, на думку суду є підставою для звернення його до суду з метою захисту своїх прав у відповідності до ст. 3 цивільного процесуального кодексу України. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач не має наміру продавати будинок, а бажає лише зняти з реєстрації доньку з онуком, оскільки рішенням Комісії з питань захисту прав дитини при Верхньодніпровській районній державній адміністрації від 5 березня 2013 року № 51 підтверджується, що [PERSON] звертався до комісії саме з метою отримання дозволу на відчуження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що відповідач не має іншого житла, а умова в яких вона проживає з дитиною є незадовільними, оскільки дані обставини не спростовують висновків суду про відсутність [PERSON] та її сина, [PERSON], в будинку по [ADDRESS] більше року без поважних причин. Також суд приймає до уваги положення ст. 160 Сімейного кодексу України, згідно з яким батьки мають право визначати місце проживання дітей, що і було зроблено [PERSON]. Окрім того у відповідності до ст. 154 Сімейного кодексу України відповідач має право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, в тому числі з метою створення належних умов для проживання дитини. З урахуванням вищевикладеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким суд розглядає цивільні справи дише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житлом по [ADDRESS]. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про усунення перешкод в розпорядженні будинком, з огляду на те, що звернення до суду з позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житлом є саме одним зі способів усунення перешкод у розпорядженні цим житлом. Також суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо зобов'язання Верхньодніпровського РВ ГУ в Дніпропетровській ДМС України області зняти з реєстрації [PERSON] та її сина [PERSON], оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов'язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку. У зв'язку з цим, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] про її вселення до будинку по [ADDRESS] суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В той же час відповідачем та її представником не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема про те, що [PERSON] перешкоджає або перешкоджав [PERSON] користуватися будинком. Більше того, свідки допитані в судовому засіданні, підтвердили, що між батьком та донькою були нормальні відносини, вона приходила до нього, допомагала по господарству і жодних перешкод у користуванні цим майном позивач не створював. [PERSON] обрала своїм місцем проживання іншу адресу. Окрім того, навіть якщо відповідач вважала, що її право на користування житлом порушено, дізналася вона про це ще в 2008 році, коли виїхала з будинку, проте звернулася до суду з позовом про вселення лише в 2014 році. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, - три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням встановлених судом обставин, приймаючи до уваги, що представником відповідача у зустрічній позовній заяві було зроблено заяву про застосування позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову у зустрічній позовній заяві. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд,

Outcome: partial