Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

14 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування вимог позивач вказує, що з 24 липня 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2016 року. Від даного шлюбу у них є неповнолітня дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку самостійно не в змозі. Вказує, що відповідач інших дітей на утриманні немає, працездатний, стан здоров'я дозволяє працювати, тому вважає, що може сплачувати аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі в розмірі дві тисячі гривень кожного місяця. З цих підстав просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь суму судових витрат пов'язаних з розглядом справи, що становить 600 гривень. Ухвалою судді від 15 серпня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, попередньо подавши заяву, згідно якої, просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково в частині стягнення аліментів у мінімальному розмірі, тобто в сумі, що становить 975 гривень щомісячно. Вимоги щодо стягнення аліментів у більшому розмірі вважає необґрунтованими, посилаючись на те, що на даний час не працює та перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському МРЦЗ, в підтвердження чого надав суду відповідні документи. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: З 24 липня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2016 року. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 17 листопада 2009 року Драганівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, 10 листопада 2009 року від даного шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON]. Із довідки Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про склад сім'ї від 21 червня 2018 року слідує, що [PERSON] проживає у [ADDRESS] та до складу її сім'ї (зареєстрованих) входить: [PERSON] (дочка), [INFO], [PERSON] (дочка), [INFO], [PERSON] (батько), [INFO] та [PERSON] (мати), [INFO]. Як вбачається з наданої відповідачем довідки Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 810 від 14 вересня 2018 року, [PERSON] не працює з 28 лютого 2017 року (наказ №30к) по даний час, згідно записів трудової книжки [NUMBER] виданої 01 березня 2007 року. Окрім того, із наданої [PERSON] довідки, виданої Тернопільським міськрайонним центром зайнятості за № 1588 від 17 вересня 2018 року слідує, що він перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському МРЦЗ станом на 17 вересня 2018 року. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з вимогами ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років на одну особу в розрахунку на місяць становить з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан відповідача, а саме, що він, з 28 лютого 2017 року не працює та на даний час перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському МРЦЗ, стан його здоров'я - є працездатним, наявність житла, майновий стан позивачки, а також рівність обов'язку батьків щодо утримання неповнолітньої дитини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що аліменти на утримання неповнолітньої дитини слід визначити в розмірі 975 грн. щомісяця. Доводи позивача про те, що відповідач має можливість платити аліменти в розмірі 2000 грн. в місяць не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже є необгрунтованими. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину є достатнім, та не буде порушувати майнові права дитини. Крім того, при прийнятті рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 975 грн. судом прийнято до уваги, що даний розмір не є меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідачем позовні вимоги визнано частково, а саме - в частині стягнення аліментів в розмірі 975 гривень щомісячно та враховуючи те, що на підставі наданих суду доказів судом не встановлено, що стан здоров'я, матеріальне становище дитини чи відповідача, а також наявність інших обставин, які б зумовлювали необхідність призначення аліментів у більшому розмірі, зокрема, - 2000 гривень щомісячно, як це зазначено у позовній заяві, тому суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO], в розмірі 975 (дев'ятсот сімдесят п'ять) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Щодо витрат на правову допомогу, суд відмовляє в їх задоволенні виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно позовної заяви позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 600 грн. В обгрунтування заявлених вимог до позову долучено витяг з договору № 24/18-ц про надання правової допомоги від 27 червня 2018 року та акт виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 27 червня 2018 року. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч. 2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано до суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а надані докази у вигляді акту виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 27 червня 2018 року суд вважає не достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат, тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує те, що позивач звільнена від сплати судового збору, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак відповідно до ст. 141 ЦПК України його слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial