Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

23 червня 2021 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом і зняття з реєстрації з місця мешкання, відповідно до якої просила усунути для [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] з боку [PERSON] , визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зняти її (відповідача) з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло їй разом з донькою [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстрована онука позивача [PERSON] , яка фактично не проживала у квартирі, а була лише зареєстрована. З 2007 року її донька з онукою переїхали проживати до Сполучених Штатів Америки на постійне місце проживання. [PERSON] отримала громадянство та паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки. На даний час згідно наданої довідки від 24.05.2019 р. її донька та онука проживають постійно та працюють у Сполучених Штатах Америки у м. Нью-Йорк. З 2007 року після переїзду до іншої країни Відповідач у квартирі не проживала, не мала й не має особистих речей, участі в оплаті комунальних послуг квартири не приймала ніколи, що свідчить про втрату нею інтересу до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, що підтверджується актами обстеження за фактом не проживання особи за адресою реєстрації від 23.05.2019 р., 09.06.2021 року. Враховуючи, що реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає їй в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом, позивач також потребує оформлення субсидії для сплати комунальних послуг, оскільки являється пенсіонером та інвалідом III групи, тому змушена звернутися до суду. Тому вважає, що Відповідач, яка не проживає протягом 14-ти років за адресою помешкання позивача, підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2021 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України 24 червня 2021 року судом був направлений запит до ВАДР Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , відповідь з якого надійшла на адресу суду 12 липня 2021 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2021 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та її призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася. Відповідно до заяви просила суд розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити. Не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв, заперечень до суду не надала, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв, клопотань до суду не надходило Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про права власності на житло від 31 грудня 1993 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 31 грудня 1993 року №И-4058, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та\~ [PERSON] .\~Право власності\~зареєстровано в\~КП ДБТІ\~ і\~записано в\~реєстрову книгу\~за №118п-86(а.с.11). Згідно з довідкою №027755 про склад сім`ї, виданою 09 вересня 2021 року Центром надання адміністративних послуг м. Дніпро, на підставі заяви [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - уповноважений власник; [PERSON] , [INFO] онука, зареєстрована з 19.01.1994 року. Відповідно до акту про підтвердження факту не проживання особи за місцем реєстрації від 09 червня 2021 року, складеного ОСББ «Петра Калнишевського,59», [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2007 року, малолітня виїхала з батьками на проживання в США. Відповідно до довідки ОСББ «Петра Калнишевського,59» від 17 травня 2021 року № 01, [PERSON] , [INFO] , в 2007 році виїхала з батьками на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Паспорт громадянки України не отримувала. Згідно з копією паспорту та довідкою від 24.05.2019 року [PERSON] є громадянкою Сполучених Штатів Америки (а.с.17,18). 24.07.2020 року [PERSON] зверталася до Органу реєстрації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР з заявою про зняття з реєстрації з місця проживання [PERSON] , однак в знятті з реєстрацій було відмовлено у зв`язку з відсутністю у останньої паспорта громадянки України. З матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] є рідною онукою позивача. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб в розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. З аналізу положень ст.ст. 391, 396\~ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Частина друга статті 405\~ЦК України також встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Системний аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановлених статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] , зареєстрована у спірній квартирі, але фактично в ній не проживає понад 14 років, створює власнику перешкоди у реалізації його права власності, що є підставою для визнання усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою та визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Щодо заявлених позовних вимог позивача щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку з місця проживання, то вони не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду щодо втрати права користування житловим приміщенням відповідача спірної житлової площі є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Отже, зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом та залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Однак спору між позивачем та третьою особою з приводу зняття відповідача з реєстраційного обліку немає. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 6 статті 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Із врахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений при подані позову судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: partial