Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Стрюкова І.О. звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначає, що 14 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 877483/ФЛ, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20 720,00 доларів США в порядку та на умовах встановлених договором. 14 лютого 2012 року між банком та позичальником був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 877483/ФЛ від 14.08.2008 року. Згідно з п.п. 1.2, 1.3 кредит надається позичальнику на наступні цілі: рефінансування заборгованості за відсотками, існуючої за кредитним договором № 877483/ФЛ від 14.08.2008 року, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 777,49 грн. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 Цивільного кодексу України). Попри взяті на себе зобов'язання позичальник [PERSON] не виконує умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитним договором терміни Станом на 16 липня 2015 року заборгованість [PERSON] перед банком по кредиту №1 складає 20 901,10 доларів США та 21 085,34 гривні, в тому числі: - заборгованість за сумою кредиту №1 - 19 075,47 доларів США; - заборгованість по процентам по кредиту №1 - 1 825,63 доларів США; - штраф за порушення умов кредитного договору по кредиту №1 - 21 085,34 грн. Крім того, станом на 16 липня 2015 року заборгованість [PERSON] перед банком по кредиту №2 складає 13 653,33 гривні, в тому числі: - заборгованість за сумою кредиту № 2 - 9 258,29 грн. (дев'ять тисяч двісті п'ятдесят вісім гривень 29 коп.); - заборгованість по процентам по кредиту № 2 - 1 149,26 грн. (одна тисяча сто сорок дев'ять гривень 26 коп.); - пеня за прострочення сплати кредиту № 2 - 2 782,87 грн.; - штраф за порушення умов кредитного договору по кредиту №2 - 462,91 грн. В якості забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №877483/ФЛ-П, відповідно до умов якого, поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що випливають з кредитного договору. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ст. 553 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно п.1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних в п.1.1 договору поруки повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до абз.3 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч.3 ст.533 ЦК, Декрет №15-93). У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Також позивач зазначає, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 від 05.06.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Надра» розпочалась процедура ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. Відповідно до п.22 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням ліквідації. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором №1 в розмірі 20 901,10 доларів США, штраф в розмірі 21 085,34 гривні, заборгованість за кредитним договором №2 в розмірі 13 653,33 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення відповідно до яких, вказану позовну заяву вважають необґрунтованою, незаконною, такою, що суперечить нормам діючого законодавства з наступних підстав. Позивач посилається на два наданих кредити - перший на суму 20720 доларів США та другий на суму 50777,49 гривень, та зазначає, що другий кредит надавався для часткового погашення першого. Грошові кошти у сумі 50777,49 грн. вони зовсім не отримували і ця сума невідомо куди зникла. У частині погашення першого кредиту вона зовсім не фігурує та ніяким чином на руки їм не надавалася. В порушення умов договору позивач декілька разів в одноособовому порядку змінював порядок виконання договору, жодного разу не повідомляв їх про це. Позивач зовсім не урахував той факт, що вони станом на теперішній час сплатили 25 373, 42 доларів США, що в еквіваленті складає 292 401,73 гривні (копії квитанцій додаються до заперечення) і просить суд стягнути ще 20 901,10 доларів, 21085,34 гривні та 13 653,33 гривні, нічим не обґрунтовуючи ці суми. Вони декілька разів зверталися до ПАТ КБ «Надра» з заявою про направлення на їх адресу інформації про сплачені, нараховані платежі та графіку погашення заборгованості, але жодного разу не отримували ніяких відповідей, тобто банк з невідомих причин ігнорував такі звернення. Позивач посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009. N914, але у цій постанові вказано, що можливо стягнення боргу в іноземній валюті тільки при умові, якщо на момент надання такого кредиту у банка була така ліцензія та дозвіл на проведення операцій в іноземній валюті, а як вбачається з доданих до позову документів, така ліцензія та дозвіл відсутні. Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дане визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 35 Закону України "Про Національний банк України" гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ст. 32 Закону України "Про Національний банк України" встановлює, що обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної, забороняються. Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 1993 року, валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, ст.192 ЦК України визначає гроші як особливий об'єкт цивільного права, який наділені ознакою засобу платежу. Поняття «гроші як об'єкт цивільних правовідносин» в Україні стосується виключно гривні. Законодавством встановлений обов'язок щодо вираження договірного зобов'язання у гривні. Стаття 524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором. Грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті Права виражати зобов'язання в іноземній валюті надається лише у випадку, коли сторона договору займається зовнішньоекономічною діяльністю та має відповідні дозволи і ліцензії. Оскільки зобов'язання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною вимогою; порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 92 Конституції України, виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України; система оподаткування, податки і збори; засади створення і функціонування фінансового, грошового, кредитного та інвестиційного ринків; статус національної валюти, а також статус іноземних валют на території України; порядок утворення і погашення державного внутрішнього і зовнішнього боргу; порядок випуску та обігу державних цінних паперів, їх види і типи; Оскільки національна валюта є невід'ємною ознакою суверенітету держави, стосовно іноземної валюти на території України застосовується принцип публічного права - «дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Оскільки єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня, іноземна валюта на території Україні, за загальним правилом, не володіє ознакою платіжного засобу, тобто вона в розумінні законодавства не є грошима. Іноземна валюта відноситься до речей, виражених родовими ознаками, використання яких обмежене законом. Поняття «грошові кошти» включає в себе іноземну валюту лише у випадках, коли вона може виступати у якості платіжного засобу, наприклад при оплаті зовнішньоекономічних контрактів чи при придбанні товарів у магазинах безмитної торгівлі. Таким чином, статус іноземної валюти, випадки, порядок та умови її використання іноземної валюти повинні визначатися виключно законом. Жодним законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком - резидентом кредитів у іноземні валюті іншому резиденту для розрахунків на території України. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В той же час жодний закон чи інший акт законодавства не передбачає права банку - резиденту надавати резиденту споживчі кредити в іноземній валюті, яка володіє в Україні ознакою засобу платежу. Чинне законодавство встановлює лише умови і порядок використання іноземної валюти при наданні кредитів лише резидентом - нерезиденту і нерезидентом - резиденту, а саме Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затверджене Постановою НБУ № 270 від 17.06.2004 року. Саме цих випадків і стосується п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Частиною 6 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи», передбачено, що фінансові установи мають право надавати кредити, позики в іноземній валюті фізичним особам - резидентам і нерезидентам, які не займаються підприємницькою діяльністю, тільки для оплати послуг нерезидентам за лікування та навчання за кордоном. У той же час, цим законом не зупинено і не скасовано жодної норми законодавства. Це пояснюється тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачена можливість надання банком - резидентом кредитів у іноземні валюті іншому резиденту для розрахунків на території України. Таким чином, надання резиденту кредитів у іноземні валюті для розрахунків на території України є незаконним. Просять суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явились, направили суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги не визнають та просять суд відмовити у їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково. Дійсно, 14 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого відповідно до статутних документів є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 877483/ФЛ, відповідно до умов якого відповідачу банком було надано кредит в розмірі 20 720,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,49% річних, з кінцевим терміном повернення до 12 серпня 2028 року, що підтверджується копією кредитного договору, яка знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 720,00 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути кредити не пізніше 12.08.2028 року та сплатити проценти за користування кредитами на умовах, передбачених Кредитним договором. Підтвердженням виконання позивачем умов договору є меморіальний валютний ордер на видачу готівки №1 від 14 серпня 2008 року на суму 20 720,00 доларів США, заява про видачу готівки №897 від 14 серпня 2008 року, та витяг з розрахунку [NUMBER] на ім'я [PERSON] про зарахування 14 серпня 2008 року 20 720 доларів США, що в еквіваленті становить 100 367,68 гривень. Пункт 1.3.1 кредитного договору передбачає, що процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 14,49% річних. В якості забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором 14 серпня 2008 року, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки № 877483/ФЛ-П, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що випливають з кредитного договору. Відповідно п.1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних в п.1.1 договору поруки повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. 14 лютого 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14.08.2008 року, відповідно до умов якого відповідачу банком було надано кредит в розмірі 50 777,49 гривень на рефінансування заборгованості за відсотками, існуючої за кредитним договором № 877483/ФЛ від 14.08.2008 року. Відповідно до п.1.2. та п.1.3. договору про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, банк надав позичальнику кредит на рефінансування заборгованості за відсотками, існуючої за кредитним договором №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року. Кредит надається позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. У порушення умов кредитних договорів відповідач [PERSON] зобов'язання належним чином не виконала, тому, станом на 16 липня 2015 року за нею існує заборгованість за кредитним договором №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року в розмірі 20 901,10 доларів США, яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 19 075,47 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 1825,63 доларів США, а також штрафу за порушення умов кредитного договору в розмірі 21 085,34 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, станом на 16 липня 20015 року, наданим позивачем. Крім того за [PERSON] станом на 16 липня 2015 року існує заборгованість за договором про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, в розмірі 13 653,33 гривень, яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 9258,29 гривень, заборгованості за відсотками по кредиту в розмірі 1149,26 гривень, пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 2782,87 гривень, штрафу за порушення умов кредитного договору в розмірі 462,91 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, станом на 16 липня 20015 року, наданим позивачем. У відповідність ст.509 ЦК України - в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як - то: передати майно, сплатити гроші, виконати роботу, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідність ст.525 ЦК України - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст.549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст.625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України). У відповідність ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитними договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Суд не приймає до уваги ствердження відповідачів у справі про відсутність у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ліцензії та дозволу на проведення операцій в іноземній валюті, оскільки як вбачається з фотокопій Банківської ліцензії №21 виданої ВАТ КБ «Надра» Національним банком України 23 серпня 2002 року, Дозволу №21-2 виданого ВАТ КБ «Надра» Національним банком України 04 листопада 2005 року та додатку до нього, які містяться в матеріалах справи, Відкритому акціонерному товариству комерційний банк «Надра» надається право на здійснення банківських операцій визначених частиною першою та пунктами 5, 11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та визначені пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до абзацу 2, 3 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч.3 ст.533 ЦК, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Тобто стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то наряду зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором чи проценти на банківський вклад в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима. Суд не приймає до уваги ствердження відповідачів стосовно неотримання ними кредиту в розмірі 50 777,49 грн. за договором про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, оскільки дані кошти 14 лютого 2012 року були перераховані банком на рахунок відповідача [PERSON], та в той же день списані, конвертовані у долари США та зараховані в рахунок погашення відсотків по первісному кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості клієнта [PERSON] за договором №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року станом на 16 липня 2015 року, наданого позивачем. Як вбачається з договору про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, укладеного 14 лютого 2012 року, поручитель [PERSON] був ознайомлений з його умовами, та отримав копію вищезазначеного договору, що підтверджується його підписом на останньому аркуші договору, який співпадає з підписом у договорі поруки, укладеного між ним та ВАТ КБ «Надра» 14 серпня 2008 року №877483/ФЛ-П, та які містяться в матеріалах справи. Також, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №877483/ФЛ від 14 серпня 2008 року, укладеного 14 лютого 2012 року, підлягають частковому задоволенню, а саме підлягають стягненню 13 190,42 гривень, з яких: заборгованість за сумою кредиту в розмірі 9258,29 гривень, заборгованість за відсотками по кредиту в розмірі 1149,26 гривень, пеня за прострочення сплати кредиту в розмірі 2782,87 гривень. Не підлягає стягненню сума штрафу за порушення умов кредитного договору в розмірі 462,91 гривень, оскільки позивачем не надано на адресу суду доказів порушення позичальником вимог п.п.4.3.1., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 кредитного договору. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №113 від 05 червня 2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у ПАТ КБ «Надра» розпочалася процедура ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. Відповідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Вказаний борг в сумі 20 901,10 доларів США, пеню в розмірі 21 085,34 гривень, та борг в сумі 13 190,42 гривень слід стягти з відповідачів солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», а також на підставі ст.ст.80, 88 ЦПК України судовий збір на користь держави в рівних частинах з кожного по 2797,60 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial