Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

25.09.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS]. Заборгованість відповідачів за фактично надані житлово-комунальні послуги за період з 01.08.1996 року по 01.01.2014 року складає 8490,70 грн. На підставі рішення №370 ХХІ сесії V скликання Дніпровської районної у м. Києві ради від 05.06.2009 року та розпорядження №305 Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.06.2009 року «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Дніпровського району м. Києва» станом на 01.09.2009 року житловий та нежитловий фонд Дніпровського району м. Києва переданий в повне господарське відання Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 17.06.2013 року №335 «Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації» з 02.09.2013 року об'єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації закріплені на праві повного господарського відання за КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва». Весь житловий та нежитловий фонд переданий на баланс КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва». Відповідно до п. 5 розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 05.12.2013 року №713, боргові зобов'язання за надані житлово-комунальні послуги залишились на балансі КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва. Позивач виконує функції з утримання будинку і прибудинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами житлових приміщень будинку за надані житлово-комунальні послуги. Позивач зазначає, що відповідачі щомісячно отримують рахунки на сплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу Української РСР плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами та вноситься у встановлені строки. Наймач квартири, що належить на праві приватної власності, зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і оплату за комунальні послуги. Згідно п.5 ч. 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги в повному обсязі та у строки, встановлені договором або законом. Ст. 160 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Тобто, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи має намір користуватися) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникають у споживачів з моменту користування цими послугами. Відповідачі мали змогу також відмовитися від отримання певних послуг по даній квартирі (відключення водопостачання холодної та гарячої води, водовідведення, постачання газу, тощо), відповідно до ст.20 ЗУ «Житлово-комунальні послуги», так як не в змозі за них сплачувати належним чином, але не скористалися цією можливістю. У зв'язку з невиконанням відповідачами обов'язків по оплаті житлово-комунальних послуг, у них виникла заборгованість. 1 липня 2003 року набрав чинності Закон України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» (далі - Закон), яким встановлюється можливість реструктуризації існуючих боргів шляхом укладення відповідних договорів. Відповідачі мали можливість заключити договір про реструктуризацію заборгованості по платі за житлово-комунальні послуги з позивачем, згідно вищевказаного Закону, але цією можливістю не скористались. Закон не встановлює певний строк на укладання договору відповідачами про погашення боргу, що виник через несплату квартплати та плати за комунальні послуги, але ст. 4 Закону передбачає, що у разі не укладення відповідних договорів, або при порушенні суттєвих умов договору заборгованість, яка виникла, стягується у судовому порядку. Згідно п.7 Правил користування житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладаються на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст.256 Цивільного Кодексу України під позовною давністю мається на увазі строк в межах якого можливе звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права, а саме стягнення боргу за житлово-комунальні послуги на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва. Тим часом, як ч.2 ст. 267 ЦК України зберігає норму, згідно якої позивач має право звернутися до суду незалежно від спливу строку позовної давності. Норма ч.1 ст.264 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу. Узагальнюючою рисою вчинення дій, щодо визнання боргу відповідачами, згідно ч.1 ст. 11 ЦК України свідчить переплата за житлово-комунальні послуги а саме: перевищення суми сплати за надані житлово-комунальні послуги у порівнянні з сумою вказаною у розрахунку виставленому за місяць надавачем послуг, затвердженими Київською міською адміністрацією. А саме: відповідачі здійснювали переплати, що підтверджуються розрахунками боргу за житлово-комунальні послуги. Отже, зважаючи на те, що відповідно до норм цивільного законодавства, вчинення правочину передбачає настання правових наслідків, що свідчать про визнання боргу та є підставою для переривання перебігу позовної давності. На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 8490,70 грн. та судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. При цьому, на адресу суду надійшли письмові заперечення відповідачки на позовну заяву за змістом яких позивачка заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що договірних стосунків між позивачем та співвідповідачами немає, позивачем не підтверджено своїх повноважень на надання житлово-комунальних послуг, не надано доказів користування комунальними послугами відповідачем [PERSON], а надана позивачем копія свідоцтва про право власності на житло, на думку відповідачки, є недопустимим доказом і лише той факт, що [PERSON] є співвласником квартири не робить його споживачем житлово-комунальних послуг. Крім того, позивачка просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач обліковує заборгованість з 1996 року, при цьому, наявний борг за житлово-комунальні послуги нею не визнавався, а переплати вона здійснювала на перед, коли була така фінансова можливість. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2007 року (а.с. 7). За змістом довідки форми 3 виданої ЖРЕО №407 14.09.2014 року, у вказаній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] (а.с. 6). Враховуючи викладений вище зміст положень ст. 322 ЦК України та п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, посилання відповідачки [PERSON] на те, що не доведено користування відповідачем [PERSON] комунальними послугами, а отже він не має сплачувати за них, є безпідставними, оскільки власність зобов'язує і власник поряд з наймачем чи орендарем має сплачувати за комунальні послуги. Як вбачається з матеріалів справи, 17.03.2014 року начальник ЖРЕО-407 звернувся з листом №23 до директора КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва з проханням направити до суду матеріали про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 8490,70 грн. посилаючись на те, що відповідачі неодноразово були попереджені про необхідність сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги або укладення договору реструктуризації заборгованості та запрошувались на співбесіду до начальника ЖРЕО, однак до позитивних результатів вказані дії не призвели (а.с. 8). Розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги у загальній сумі 8490,90 грн. (6311,71 грн. - комунальні послуги та 2178,99 грн. - квартирна плата) підтверджується довідкою виданою начальником ЖРЕО №407 та розрахунком заборгованості по комунальним послугам та квартплаті [ADDRESS], номер особового рахунку [NUMBER] (а.с. 10-13). Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21, пп. 4, 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками сфери житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги та відповідальність сторін і штрафні санкції за невиконання умов договору. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, лише в разі його підготовки виконавцем на основі типового договору. Тобто законом визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45), власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Зважаючи на викладене, позиція відповідача [PERSON] про відсутність підстав для виконання зобов'язань за оплату житлово-комунальних послуг за відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, та не може слугувати підставою для звільнення відповідачів від обов'язку оплачувати надані послуги. За наведених обставин вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є по суті обґрунтованими, однак суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог спрямованих до неї позивачем поза межами встановленого законом строку. При цьому, застосування наслідків спливу строку позовної давності в даному випадку стосується лише до відповідача [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] відповідної заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду не подавав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість по комунальним платежам за період з 01.08.1996 року по 01.01.2014 року, при цьому, відповідний позов пред'явлений до суду 25.09.2014 року, тож враховуючи положення ст. 257 ЦК України до солідарного стягнення з відповідачів підлягає заборгованість, яка виникла в період з 25.09.2011 року по 25.09.2014 року. Судом встановлено на підставі проведеного розрахунку з використанням даних розрахунку наданого позивачем, що за вказаний вище період заборгованість по житлово-комунальним послугам становить 42,32 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів солідарно. При цьому, заборгованість у розмірі 8448,38 грн., яка становить різницю між заявленою до стягнення сумою та визначеним розміром заборгованості, що стягується солідарно, має бути стягнута з відповідача [PERSON], оскільки суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви відповідачки [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що по справі має місце переривання строку позовної давності та не може погодитись із тим, що переплата по комунальним платежам свідчить саме про визнання боргу, з огляду на позицію відповідачки щодо сплати наперед комунальних платежів за наявності фінансової можливості та враховуючи положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Дії відповідачки по здійсненню переплати по комунальних платежах не дають підстав для однозначного твердження про визнання боргу, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: partial