Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою, в якій зазначила, що 23 грудня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб, який був укладений між нею та відповідачем. У шлюбі народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач, маючи рівні права та обов`язки щодо дитини, участі у вихованні та утриманні дочки не бере, життям дитини не цікавиться, бажання спілкуватись з дитиною не виявляє, не виконує жодного із тих обов`язків, які покладені на нього законом як на батька дитини. Зазначила, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року ухвалено стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі по 1500 грн щомісячно. Однак [PERSON] аліментів не сплачує. З урахуванням віку дитини та необхідності її догляду вона немає змоги працевлаштуватися, відтак вважає, що присуджених аліментів у розмірі 1500 грн недостатньо для належного утримання та виховання дитини. Відповідач інших дітей на утриманні не має. Просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дочки [PERSON] та змінити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року, стягувати з останнього аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі по 1700 грн. 00 коп., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у заяві. Пояснила, що відповідач не виявляє до дочки жодної батьківської турботи. Так, з двомісячного віку дитини і по даний час, тобто більше трьох років, вона з дитиною проживає у с.Самари разом із своїми батьками, оскільки відповідач після народження дочки у квартиру за місцем свого проживання у м.Луцьк її з дитиною не забрав. Два місяці вони проживали в орендованій квартирі за рахунок подарованих на весілля їй та відповідачу коштів та державної допомоги у зв`язку із народженням дитини. З того часу [PERSON] бачив дочку декілька разів у дні, коли вона привозила її в лікарню м.Луцька. З дев`ятимісячного віку відповідач дитини взагалі не бачив, за місцем проживання її не відвідував, у зв`язку з цим дочка про батька навіть не згадує, бо не знає його. Матеріальної допомоги на утримання дитини [PERSON] не надав - єдина матеріальна допомога в розмірі 400 грн була надана ним у період, коли дитина перебувала на лікуванні в м.Луцьк. Відповідач неодноразово судимий, у тому числі до позбавлення волі, востаннє за збут наркотичних засобів, які він і сам вживає. Через перебування відповідача в стані наркотичного сп`яніння вона має обгрунтовані побоювання за здоров`я та життя своєї дочки. З 2018 року [PERSON] відбуває покарання у виді позбавлення волі. Ні до засудження, ні на даний час відповідач жодного разу не поцікавилися життям [PERSON] . Їй відомо, що відповідач одружився вдруге. Пояснила, що допомогу в утриманні дочки їй надають її батьки, з цією ж метою вона виїжджала на сезонні заробітки . Просить позов задовольнити. Представник служби у справах дітей Ратнівської районної державної адміністрації в судовому засіданні висловила думку стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , так як останній свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дочки, з метою повного та всебічного забезпечення її прав та захисту законних інтересів. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, перебуваючи в місці позбавленні волі, не заявляв, відзив на позов не подав. Позов підлягає до часткового задоволення. Судом установлено, документально підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно із рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, Установлено, що дитина [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами залишилась проживати з матір`ю [PERSON] , про що свідчать довідки Самарівської сільської ради №498 від 08.10.18, №310 від 02.05.19. З того часу [PERSON] , будучи обізнаним про місце проживання дитини, не маючи перешкод у спілкуванні з нею, жодним чином життям дочки не цікавився, її не відвідував, матеріальної допомоги на її утримання не надавав. Відсутність проявів зацікавленості відповідача у вихованні дитини стверджено письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] від 23.06.2018 року, рапортом старшого ДОП Ратнівського ВП Лихача О.Ю. від 23.06.2018 року, довідкою Самарівської сільської ради Ратнівського району Волинської області від 01.10.2018 року №490, з яких вбачається, що [PERSON] до дочки у с.Самари не приїздить, з дитиною не спілкується, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не бере. Згідно з вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 6 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року ухвалено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 02 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте згідно із довідкою Другого відділу ДВС м.Луцьк від 14.02.2019 №0278 відповідач з 02 листопада 2016 року по січень 2019 року аліментів на утримання дочки [PERSON] не сплачував. Таким чином, досліджені судом докази свідчать про самоусунення відповідача від спілкування з дитиною, від участі у її матеріальному забезпеченні, зокрема харчуванням, лікуванням, від створення умов для всебічного культурного та освітнього розвитку дочки, що загалом свідчить про безпричинне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. Жодних перешкод відповідачу для цього судом не встановлено. Відповідно до висновку від 10.04.2019 №560/22/2-19 орган опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] . З огляду на встановлені судом обставини суд погоджується із даним висновком органу опіки і піклування та вважає за доцільне на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України позбавити відповідача батьківських прав щодо [PERSON] .. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягненню нею повноліття. Відповідно до ч.2, 3 ст. 166 цього кодексу особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Уже згаданим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року ухвалено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] . Відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розмірів аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Всупереч ч.3 ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач жодних доказів, які обґрунтовують її позовні вимоги в частині зміни розміру аліментів, не надала. Таим чином, у задоволенні позовної вимоги про зміну розміру аліментів суд відмовляє. Частково задовольняючи позову, у силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача суд стягує на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial