Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

08.10.2019 [PERSON] звернувся до Балаклійського районного суду Харківської області із позовною заявою, в якій просив стягнути із [PERSON] на його користь 4932,30 грн. щомісячно; зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування пред`явлених вимог [PERSON] зазначив, що 04.11.1990 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої з вини [PERSON] , він зазнав тяжкі тілесні ушкодження та є особою з інвалідністю 2 групи безстроково з втратою професійної працездатності 80 відсотків.На час заподіяння шкоди позивач працював заливником свинцево-олов`яних сплавів 4 розряду локомативного ДЕПО станції Курськ (Російська Федерація). В зв`язку з підвищенням розміру середньої місячної заробітної плати на цій посаді, а також суми доплати за важкі умови праці ,позивач просить суд здійснити перерахунок суми відшкодування завданої відповідачем шкоди. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 20.11.2019 провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] було залишено без руху. 28.12.2019 ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 25.02.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 12.03.2020 Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області справу залишено без руху. 21.06.2020 [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій просив стягнути із [PERSON] на його користь 7585,19 грн.; 1000 грн моральної шкоди; зобов`язати відповідача відшкодувати йому судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі: 353,95 грн.; засвідчити суму утримань з відповідача на користь позивача за період 01.02.2019-01.07.2019 в розмірі 22253,9 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за його зареєстрованим місцем проживання, а також викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав, заяв або клопотань від нього не надходило. Ознайомившись з позовною заяву та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом під час розгляду справи було встановлено, що 04.11.1990 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої [PERSON] було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Причиною ДТП, а отже й завдання шкоди [PERSON] , стали протиправні дії [PERSON] , що підтверджується копією вироку Ізюмського міськрайсуду Харківської області від 03.07.1992 року в справі №І-І/92 г.( а.с.5-7) Як вбачається з довідки МСЕК №252769 [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи безстроково (а.с.3) Згідно акту судово-медичного освідчення №3 від 11.03.1996 року травми, отримані [PERSON] у виді переломів кісток тазу, вивиху лівого стегна з подальшим протезуванням лівого тазостегнового суглобу, ендопротезом, з пошкодженням сідничного нерву, призвели до стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 80%, а також втрата загальної працездатності в розмірі 45%, тому відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. (а.с.8) Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 08.04.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно 3254,47 гривень та на санаторно-курортне лікування 14361,70 гривень (а.с. 9). На виконанні в ВДВС Балаклійського РУЮ Харківської області перебувають провадження з примусового виконання виконавчі листи: № 2-к-2/07 про стягнення по 552,83 грн. щомісячно; № 2-32/1999 про стягнення по 70,59грн. щомісячно; № 2гр-25/2003 про стягнення по 290,96грн. щомісячно; № 3-37/1997 про стягнення по 60,19грн. щомісячно; № 2-1654/09 про стягнення 43477грн. заборгованості та 38,27грн. на підготовку позову; № 2-1322/09 про стягнення 8165,81 грн.; № 2-75/1999 про стягнення 3426,45грн. в рахунок відшкодування шкоди; № 2-987/05 про стягнення 2901,40грн. боргу; №2-213/2002 про стягнення 1503,72грн.; № 2-к-2/07 про стягнення 9163грн. та по 552,83грн. щомісячно; №2-32/199 про стягнення 1513,45грн.; №2-449/1995 про стягнення 153506993крб.; № 2гр-25/2003 про стягнення 5790,30грн.; №2-1/1995 про стягнення 78507260крб; № 2-103/1998 про стягнення 700грн. на відшкодування санаторно-курортного лікування; № 610/618/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно по 3254,47грн. та на санаторно-курортне лікування 14361,70грн; №610/2339/18 про стягнення 459599,25грн. індексації заборгованості (а.с. 94). Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Станом на момент звернення до суду із позовом, працездатність [PERSON] не відновилася - він є інвалідом ІІ групи загального захворювання та отримує пенсію за віком, призначену довічно, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 27.12.1991 року(а с. 70) Оскільки [PERSON] отримав шкоду здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася в 1990 році, завдання шкоди позивачу відбулося в період чинності ЦК УРСР і саме його положення мають бути застосовані судом до спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України в ухвалі від 18.06.2008 року у справі № 6-21977св07: «Крім того, суд першої інстанції помилково застосував ст.ст. 1168, 1187, 1195 ЦК України, норми яких не розповсюджуються на вказані вище правовідносини, які виникли в 2003 році. Суду необхідно було обговорити питання, чи не наступає в цьому випадку відповідальність за ст.ст. 440, 440-1, 450, 457 ЦК УРСР». Частиною 1 статті 440 ЦК УРСР передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Аналогічна норма існує в ЦК України - ч. 1 ст. 1166 ЦК України, якою встановлює правило, за яким майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 450 ЦК УРСР, організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Схожим чином регулюються питання відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки за чинним ЦК України, зокрема - частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до положень ст. 455 ЦК УРСР, в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року (з подальшими змінами) визначено, що у разі якщо у зв`язку з ушкодженням здоров`я потерпілому призначено пенсію або збільшено ту, яку він одержував раніше, розмір відшкодування визначається за відрахуванням із утраченого заробітку відповідно суми призначеної пенсії або суми, на яку її збільшено. Пенсія з інших підстав, призначена потерпілому як до, так і після ушкодження здоров`я, підлягає заліку в частині, яка могла бути призначена йому у зв`язку з цим ушкодженням здоров`я. Визначені таким чином суми відшкодування виплачуються незалежно від одержуваних у наступному потерпілим пенсії, заробітку, доходів, стипендії. На час заподіяння шкоди позивач працював заливником свинцево-олов`яних сплавів 4 розряду локомативного ДЕПО станції Курськ (Російська Федерація). З 01.04.2019 року заробітна плата на цій посаді становить 14872 руб. Згідно з наказом №017 ЛТС-П від 01.04.2019 року «Про індексацію тарифних окладів», доплата за працю в тяжких умовах праці становить 1189 руб., що підтверджується довідкою №2141 від 02.09.2019 ООО «ЛокоТех-Сервис» Филиал «Моосковский» Сервисное локомотивное депо Курск (а.с.4) З огляду на це, суд вважає, що стягненню з Відповідача, починаючи з 01.04.2019 року і до повного відновлення працездатності позивача, підлягає компенсація втраченого заробітку в сумі (16081 руб заробітна плата * 0,8 (80% втрата працездатності) = 12 848,8 руб., що станом на 08.10.2019 становить 4932,3 грн. щомісячно. Офіційний курс гривні щодо Російського рубля за даними Національного банку України станом на 08.10.2019 року становив 1 грн.- 2,605 руб. Щодо вимоги про засвідчення суми утримань з відповідача на користь позивача за період з 01.02.2019 по 01.07.2019 в розмірі 22 253,9 грн, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 цієї статті. За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Фактично позивач просить суд засвідчити суму утримань з відповідача за виконавчими листами, виданими за попередніми рішеннями судів, що не передбачено законом. Беручи до уваги вищенаведене, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Що стосується стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. За змістом ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Згідно п.п.9,10 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1994 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені 121 ЦПК України. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання моральної шкоди саме з приводу відшкодування у вигляді щомісячного утримання. Крім того, [PERSON] неодноразово звертався до органів судової влади з приводу відшкодування шкоди, останній раз його позовну заяву було задоволено рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 08.04.2014, позовна заява від 08.10.2019 року по суті є перерахунком суми щомісячного утримання у зв`язку із збільшенням заробітної плати, а тому моральна шкода не підлягає задоволенню. Щодо судових витрат. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: 1) на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, позивач звертався до суду з заявами про стягнення судових витрат. Згідно поданих заяв витрати становили: 170 грн - витрати на підготовку позову, витрати на виготовлення копії документів, поштові збори; 353,95 грн - витрати на виготовлення копії документів, звернення до нотаріуса, поштові збори. Як убачається з матеріалів справи позивач є особою з інвалідністю другої групи (а.с. 3). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача [PERSON] , звільненого від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦК України судовий збір у розмірі, встановленому ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 840,80 грн, покладається на відповідача. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial