Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Управління Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та витребування майна. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Верхньодніпровського районного суду від 7 квітня 1992 року Верхньодніпровську районну раду народних депутатів зобов'язано наділити його земельною ділянкою розміром 20 га на території Першотравенської сільської ради для ведення фермерського господарства. 12 травня 1992 року Верхньодніпровською районною радою народних депутатів було видано державний акт на довічне успадковане володіння земельною ділянкою площею 20 га для створення селянського (фермерського) господарства. Рішенням Першотравенської сільської ради народних депутатів Верхньодніпровського району від 2 жовтня 1992 року позивачу надано згоду на проектування під виділення земельної ділянки площею 20 га для фермерського господарства. Актом встановлення меж земельної ділянки Першотравенської сільської ради від 2 жовтня 1992 року встановлено межі земельної ділянки площею 16,6 га на полі № 1 четвертої бригади колгоспу ім..Шевченка. Ці земельні ділянки перебували в його користуванні. Для здіймання господарської діяльності було створено фермерське господарство «Росток». До 2005 року позивач користувався вказаною земельною ділянкою. Розпорядженням голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації № 239 від 18 серпня 2005 року припинено право користування земельною ділянкою загальною площею 36,6 га та земельна ділянка передана до земель запасу Першотравенської сільської ради. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року вищевказане розпорядження визнано недійсним. Проте Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області уклало договір оренди земельної ділянки № 19/03/14-1-ДО від 19 березня 2014 року з [PERSON] та передало її в оренду строком на 49 років. Саме ця земельна ділянка знаходилась у користуванні [PERSON] На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 19/03/14/1-ДО від 19 березня 2014 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області з [PERSON] та витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 36,6 га. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що в нього незаконно забрали земельну ділянку, власником якої він є. Те, що він не оформив документи на цю земельну ділянку не позбавляє його права на неї. Тому договорі оренди є недійсним, оскільки Головне Управління Держземагенства у Дніпропетровській області не мало права розпоряджатися його власністю. Земельна ділянка належить йому на підставі рішення суду та рішення Першотравенської сільської ради. Представник відповідачів Управління Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що відповідач мав право передавати в оренду земельну ділянку, так як спірна земельна ділянка була передана до земель запасу Першотравенської сільської ради та ця земельна ділянка є державною власністю. Будь-яких відомостей про оформлене право власності або ж користування цією земельною ділянкою позивачем не має. Тому вимоги позивача є необґрунтованими. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що підстав для визнання договору оренди недійсним не має, позивачем не доведено, що земельна ділянка, яка була передана [PERSON] належить йому на праві власності або ж користування. Оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку він немає. Те, що судом було скасовано розпорядження голови Верхньодніпровської районної адміністрації не підтверджує виникнення права на цю земельну ділянку у [PERSON] Тому вимоги позивача є необґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 7 квітня 1992 року Верхньодніпровську районну раду народних депутатів було зобов'язано наділити [PERSON] земельною ділянкою площею 20 га для ведення фермерського господарства. (а.с.5-14). На підставі цього рішення суду [PERSON] було виділено земельну ділянку для створення фермерського господарства площею 20 га та 12 травня 1992 року головою Верхньодніпровської районної ради народних депутатів видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 20 га (а.с.15). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часті (ч. 1 ст. 58 Конституції України) до правовідносин застосовуються ті норми матеріального права, які існували на час виникнення тих чи інших правовідносин. Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу Української РСР (в редакції від 18 грудня 1990 року, яка діяла до набрання чинності нової редакції закону - 16 травня 1992 року) право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889-ХІІ «Про форми державних актів на право володіння і користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» було затверджено, зокрема форми державних актів: -на право довічного успадкованого володіння землею; -на право постійного володіння землею. Таким чином [PERSON] на підставі рішення суду у відповідності до визначеного порядку надання земель для ведення селянського (фермерського) господарства, передбаченого ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (набув чинності з 14 січня 1992 року) набув право на довічне успадковувань володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 20 га, що підтверджується копією державного акту. При цьому суд звертає увагу на те, що пунктом 8 Постанови Верховної ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ передбачено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано в установленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 563 "Про земельну реформу" визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року N 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп цей пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування з тих підстав, що вони це право не переоформили, оскільки переоформлення його на право власності чи укладання договору оренди земельної ділянки є правом, а не обов'язком такої особи. Також судом встановлено, що 2 жовтня 1992 року Першотравенською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області було прийнято рішення про надання згоди на проектування [PERSON] для виділення земельною ділянкою площею 20 га для фермерського господарства (а.с.16). На підставі цього рішення Першотравенської сільської ради [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 16, 6 га, що підтверджується актом меж земельної ділянки в натурі (а.с.17). Вищевказані обставини, а саме користування [PERSON] земельною ділянкою площею 36,6 га на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району та наявність у нього права користування цією земельною ділянкою встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до начальника Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області Іванової Г.В. про скасування неправомірного договору оренди земельної ділянки та зняття його з реєстрації (а.с.134-135). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що не підлягає доказуванню та обставина, що [PERSON] має право користування земельною ділянкою загальною площею 36,6 га на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району за межами населеного пункту. Право користування вищевказаною земельною ділянкою з підстав, визначених законом, не було припинено. Розпорядженням голови районної державної адміністрації № 288-р від 19 серпня 2005 року було припинено право користування земельною ділянкою [PERSON] загальною площею 36,6 га та її передано до земель запасу Першотравенської сільської ради (а.с.18). Це розпорядження рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року було визнано недійсним (а.с.22-24). Також судом встановлено, що 19 лютого 2014 року було зареєстровано право власності за земельну ділянку площею 37 га для ведення фермерського господарства на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (кадастровий номер [NUMBER]), власником земельної ділянки зазначено головне Управління Держземагенства у Дніпропетровській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.123,124). Потім, 19 березня 2014 року, на підставі договору оренди земельної ділянки № 19/03/14/1-ДО вказана земельна ділянка була передана в оренду [PERSON] (а.с.26-31). На час розгляду справи земельна ділянка перебуває у користування [PERSON] Суд вважає доведеним, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні [PERSON] на підставі договору оренди № 19/03/14/1-ДО від 19 березня 2014 року, є тією ж земельною ділянкою, яка була в користуванні [PERSON] з огляду на те, що по-перше, ця обставина не заперечувалась відповідачами, окрім того, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що ця земельна ділянка належала до земель запасу і право користування цією ж земельною ділянкою [PERSON], на думку представника відповідача, було припинено на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 19 серпня 2005 року. Згідно з ч. 2 ст. 393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. При цьому згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Враховуючи те, що розпорядженням голови районної державної адміністрації № 288-р від було припинено право користування [PERSON] земельною ділянкою загальною площею 36,6 га та її передано до земель запасу Першотравенської сільської ради, на думку суду, відновлення такого права полягає саме у поверненні земельної ділянки в користування позивача. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 березня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-3090 цс15. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право користування земельною ділянкою з підстав, які згодом відпали, у зв'язку із визнанням судом недійсним розпорядження голови районної державної адміністрації, яким було незаконно припинено право користування [PERSON] Доводи представників відповідачів про те, що позивачем не доведено його право власності або ж право користування спірною земельною ділянкою, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду про необхідність поновлення права [PERSON] на користування земельною ділянкою, яке було незаконно припинене. Також суд приймає до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, згідно з якою законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Обраний позивачем спосіб захисту порушених прав відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України. А тому позовні вимоги [PERSON] в частині витребування від [PERSON] земельної ділянки, яка була раніше в його користуванні, на думку суду є законними та обґрунтованими. Разом з тим суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання договору оренди земельної ділянки 19/03/14-1-ДО від 19 березня 2014 року, який укладений між Управлінням Держземагенства у Дніпропетровській області та [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до ст.. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд не знаходить правових підстав вважати даний договір нікчемним, а тому його недійсність підлягає доведенню в суді на підставі належних та допустимих доказів, наданих сторонами. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не наведено жодних обґрунтувань підстав для визнання спірного договору недійсним, зокрема його невідповідність вимогам, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, оскільки на момент укладання спірного договору оренди орендодавець мав право на передачу спірної земельної ділянки в оренду, яка є державною власністю, тобто сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним, його зміст та форма не суперечать ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Окрім того суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, згідно з яким у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього сумнівів або претензій третіх осіб, то відповідно до ст.. 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Також Верховний Суд України у постанові від 3 жовтня 2011 року у справі № 6-36цс11 зробив правовий висновок про те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до таких висновків. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2016 року позивачу було надано відстрочку сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України у позовах про витребування майна ціна позову визначається вартістю цього майна. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено ставки судового збору: за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати та за подання до суду позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, виходячи з заявлених вимог позивача майнового та немайнового характеру за подання позову до суду позивачу необхідно було сплатити судовий збір в сумів 7472 грн. 54 коп. (551 грн. 20 коп. - за вимоги немайнового характеру та 6921 грн. 34 коп. - за вимоги майнового характеру). Враховуючи те, що в частині задоволення позовних вимог немайнового характеру позивачу було відмовлено, судовий збір в розмірі як за вимоги немайнового характеру в сумі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню в дохід держави. Судовий збір за вимоги майнового характеру, які були задоволені судом, в сумі 6921 грн. 34 коп. підлягають стягненню з відповідачів в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial