Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача ТзОВ Страхової компанії «Кредо» про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 23.12.2013 р. близько 07 год. 00 хв. водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 312 D» д.н.з. [NUMBER] по вул. 15 Квітня в напрямку вул. Київська у м. Тернопіль, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] (матір позивачки), яка від спричинених тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди. 26.02.2014 р. слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Тернопільській області ст. лейтенантом міліції Кушка О.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12013210020000309 від 23.12.2013 р., у зв'язку з відсутністю у діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Позивачка стверджує, що в результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, їй як близькій родичці померлої, було завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON]., який експлуатував вищезазначений автомобіль, була застрахована у ТзОВ Страховій компанії «Кредо» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0393865. 19.12.2016 р. [PERSON] повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася, в порядку визначеному ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 р., зі заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, 17.02.2017 р. відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування посилаючись на те, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 23.12.2013 р. не надані докази настання цивільно-правової відповідальності страховика (застрахованої особи). Крім цього позивачка зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 р. по справі 336/5352/17-ц було визнано рішення ТзОВ "Страхова компанія "Кредо" №37.7.0.0/256 від 17.02.2017 р. про відмову у виплаті страхового відшкодування [PERSON] незаконним. А тому враховуючи вищевикладене, позивачка просить стягнути в її користь із відповідача 14616,00 грн. - витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника; 9744,00 грн. - страхове відшкодування моральної шкоди; 4800,00 грн. - судові витрати пов'язані з оплатою позивачкою правової допомоги. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак її представник [PERSON] на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить справу слухати у їх відсутності та наполягає на задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник відповідача ТзОВ Страхової компанії «Кредо» не з'явився, проте на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, у якому просить розглядати справу без їх участі за наявними матеріалами, а у задоволенні позову відмовити. Також доповнив, що підставою настання обов'язку страховика здійснити регламентну виплату за полісом є обов'язкове настання цивільно-правової відповідальності страхувальника (водія забезпеченого транспортного засобу), тобто водій [PERSON] повинен був бути визнаний винним у здійсненні ДТП. Проте водія [PERSON]. не було притягнено до адміністративної відповідальності, а постанова слідчого відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Тернопільській області ст. лейтенанта міліції Кушки О.М. про закриття кримінального провадження від 26.02.2014 р. не оскаржувалась. Крім цього дана постанова містить докази, що шкода водієм завдана внаслідок непрямого умислу потерпілої, а саме перетинаючи проїздну частину автодороги поза межами пішохідного переходу [PERSON] усвідомлювала суспільно -небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала можливість наїзду транспортного засобу. На адресу суду представником позивачки [PERSON] було надіслано відповідь на відзив, де вказано, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що потерпіла [PERSON] перетинаючи проїздну частину у не встановленому для цього місці усвідомлювала, що у даний момент у певній обстановці і за певних обставин її життю буде завдано шкоди, також слідством не встановлено, що потерпіла взагалі порушувала вимоги правил дорожнього руху та не встановлено, що її дії були у причинно-наслідковому зв'язку із настанням наслідків. Відповідачем не було надано суду жодного доказу того, що не повідомлення [PERSON] страховика про настання страхового випадку позбавило ТзОВ «СК «Кредо» можливості дізнатися чи є ця подія страховим випадком та здійснити виплату страхового відшкодування у встановлені законом строки. А також представник позивачки зазначив, що постановою Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2018 р. апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 р. по справі 336/5352/17-ц, де визнано рішення ТзОВ "Страхова компанія "Кредо" №37.7.0.0/256 від 17.02.2017 р. про відмову у виплаті страхового відшкодування [PERSON] незаконним залишено без змін. Суд, взявши до уваги заяву представника позивачки та відповідь на відзив, відзив на позовну заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За ч.5 ст. 1187 ЦК України особа,яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду,якщо вона не доведе , що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктивного складу відповідальності особи ( обов`язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу-власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини відповідача. Судом встановлено наступне,- 23.12.2013 р. близько 07 год. 00 хв. водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 312 D» д.н.з. [NUMBER] по вул. 15 Квітня в напрямку вул. Київська у м. Тернопіль, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] (матір позивачки), яка від спричинених тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди. По факту ДТП було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 26.02.2014 р. слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Тернопільській області ст. лейтенантом міліції Кушка О.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12013210020000309 від 23.12.2013 р., у зв'язку з відсутністю у діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Позивачка [PERSON] стверджує, що в результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, їй як близькій родичці померлої (дочці), було завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON]., який експлуатував вищезазначений автомобіль, була застрахована у ТзОВ Страховій компанії «Кредо» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/0393865. Пунктом 3 даного договору (полісу) встановлено, що страхова сума за шкоду завдану життю і здоров`ю потерпілих становить 100000,00 грн. 19.12.2016 р. [PERSON] повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася, в порядку визначеному ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 р., зі заявою про виплату страхового відшкодування. Але 17.02.2017 р. відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування посилаючись на те, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 23.12.2013 р. не надані докази настання цивільно-правової відповідальності страховика (застрахованої особи). Із оглянутої копії рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 р. по справі 336/5352/17-ц вбачається, що було рішення ТзОВ "Страхової компанії "Кредо" №37.7.0.0/256 від 17.02.2017 р., яким відмовлено у виплаті страхового відшкодування [PERSON] визнано незаконним. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2018 р. апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2017 р. по справі 336/5352/17-ц, без змін. Крім цього судом встановлено, що на виготовлення та встановлення пам'ятника позивачка понесла витрати у розмірі 25000,00 гривень, що підтверджується товарним чеком №56 від 10.06.2014 року та накладною №23 від 10.06.2014 року і договором на виготовлення нагробного пам'ятника б/н від 10.06.2014 року. Згідно пункту 27.4 ст.27 Закону №1961-IV від 01.07.2004 р. в редакції чинній на дату пригоди « Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження нагробного пам'ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат, у місячному розмірі, встановленим законом на день настання страхового випадку». Статтею 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2013 рік» №5515-VI від 06.12.2012 року установлено у 2013 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 гривень, у погодинному розмірі -7,3 гривні. Отже , з урахуванням ліміту встановленого Законом №1961-IV від 01.07.2004 р., внаслідок смерті [PERSON] , позивачці було завдано шкоди пов'язаної із витратами на її поховання та на спорудження нагробного пам'ятника у розмірі 14616,00 гривень (1218,00*12 =14616,00). Що стосується стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно пункту 27.3 ст.27 Закону №1961-IV від 01.07.2004 р. в редакції чинній на дату пригоди: «Страховик ( у випадках, передбачених підпунктами «г» і «г» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 ст.41 цього Закону, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям ( усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами». Враховуючи, що у 2013 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1218,00 гривень, у погодинному розмірі -7,3 гривні, тоді розмір моральної шкоди заподіяної смертю [PERSON] її родичам становить 14616,00 гривень ( 1218,00 грн. * 12). З рідних у померлої залишилися: мати- [PERSON], дочка - [PERSON], син -[PERSON] А тому право на відшкодування моральної шкоди в рівних частинах мають вищевказані родичі по 4872,00 гривень кожен. Однак 08.02.2018 року мати загиблої [PERSON] написала розписку про відмову від відшкодування належної їй моральної шкоди на користь позивачки. Таким чином, розмір моральної заподіяної шкоди, який належить позивачці становить 9744,00 гривень (14616:3=4872*2=9744). На підтвердження обставин надання правової допомоги у даній справі [PERSON] надала суду копію договору про надання правничої допомоги ТОВ «Компанією «Автопоміч» від 01.02.2018 року та копію акта виконаних робіт від 15.02.2018 року, із якого вбачається, що розрахунок суми судових витрат, які понесені позивачкою становить 4800,00 грн., крім цього із копії квитанції (код квитанції 1133-5792-3124-1150) від 07.02.2018 року вбачається, що [PERSON] сплатила грошові кошти на рахунок ТОВ «Компанії «Автопоміч» в розмірі 4800,00 гривень за надані ними послуги, а тому виходячи із наведеного суд дійшов висновку про відшкодування позивачці витрат на правову допомогу в повному обсязі в розмірі 4800,00 грн. Також, враховуючи що позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то в рамках ст. 141 ЦПК України, розмір судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved