Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Фермерське господарство «Новий світанок» (далі - ФГ «Новий світанок») звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «АІС Агро» (далі - ФГ «АІС Агро»), [PERSON] про визнання договорів оренди землі недійсними. Позов мотивований тим, що 15 березня 2010 року ФГ «Новий світанок» уклало з [PERSON] договір оренди земельної ділянки, площею 1,54 га, строком на 5 років, який зареєстрований в Овлочинській сільській раді Турійського району, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 червня 2010 року за № 159. Вказаний договір сторонами не розривався і зміни до нього не вносилися. Проте, до закінчення строку дії договору відповідач [PERSON] 15 жовтня 2013 року уклала новий договір оренди на ту ж земельну ділянку з ФГ «АІС Агро». Вказуючи, що відповідачі порушили належні йому відповідно до закону і договору права орендаря, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати недійсними укладені між відповідачами договори оренди землі та стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача Кондратюк В.В. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Представники відповідача ФГ «АІС Агро» - Нечай Ю.М. та Мартинюк С.І., у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], у дане судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, подали заяву, в якій просили в позові відмовити і розглядати справу без їхньої участі. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). За змістом ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, та, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Коло осіб, які мають право оспорювати дійсність правочину, та підстави для виникнення такого права і правові наслідки недійсності правочину передбачено у ст.ст. 215, 216 ЦК України. За змістом положень вказаних статей ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналогічні роз'яснення викладено і в пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Системний аналіз наведених вище норм матеріального і процесуального права дає підстави для висновку, що право на захист цивільних прав та інтересів є гарантованим законом суб'єктивним правом кожної особи і обов'язковою передумовою для реалізації цього права є наявність і доведеність факту порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав іншою особою. Судом встановлено і це відповідає фактичним обставинам справи, що 15 березня 2010 року між [PERSON] та ФГ «Новий світанок» було укладено договір оренди землі № 97 з відповідними додатками до нього, за умовами якого [PERSON] (орендодавець) надала ФГ «Новий світанок» (орендар) в строкове платне користування земельну ділянку (рілля), площею 1,54 га, яка знаходиться в с. Ставки Турійського району на території Овлочинської сільської ради, для вирощування сільськогосподарської продукції строком на 5 років. Договір зареєстрований в Овлочинській сільській раді, про що у Державному реєстрі земель зроблено відповідний запис від 02 червня 2010 року за №159 (а.с. 5-6). Земельна ділянка, що є предметом вказаного договору оренди, складається з двох частин, площею 0,65 га та 0,89 га, і належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 647571 від 08 квітня 2008 року (а.с. 7). Відповідно до акту прийомки-передачі від 15 березня 2010 року (а.с. 8) об'єкт оренди фактично передано орендарю і, як встановлено в ході розгляду даної справи, останній протягом чотирьох років використовує земельну ділянку за цільовим призначенням, сплачує орендну плату орендодавцю відповідно до умов договору та земельний податок (а.с. 48-51, 118-125), як того вимагає ст. 96 ЗК України. Укладений між позивачем і [PERSON] договір оренди землі є дійсним, у встановленому законом порядку сторонами не розривався і не оспорювався, жодних змін до нього не вносилося. Наведене сторони не заперечували та визнали у судовому засіданні, у зв'язку з чим відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають. 15 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] уклала з ФГ «АІС Агро» договори оренди землі строком на 10 років, предметом яких є належні [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 647571 від 08 квітня 2008 року три земельні ділянки: 0,65 га ріллі, 0,89 га ріллі та 0,38 га сіножаті (а.с. 91-114). 14 квітня 2014 року було здійснено державну реєстрацію вказаних договорів (а.с. 128-130). Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Звертаючись до суду із даним позовом позивач з урахуванням уточнень, як на підставу своїх вимог посилався на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон), вказуючи, при цьому, що відповідач [PERSON], як орендодавець, уклавши нові договори оренди на ті ж земельні ділянки, що з 2010 року перебувають у його користуванні, в односторонньому порядку відмовилася від договору в період його строку дії, чим порушила умови договору і позбавила орендаря права на користування орендованим об'єктом. За змістом ст.ст. 1, 2 Закону (в редакції, чинній на момент укладення договору у 2010 році), ст. 93 ЗК України оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В силу ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону (в редакції, чинній на момент укладення договору у 2010 році) договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи і достовірно встановлено у судовому засіданні, між позивачем і відповідачем [PERSON] було узгоджено всі істотні умови щодо передачі в оренду земельних ділянок і 15 березня 2010 року укладено відповідний договір оренди землі, який у встановленому законом порядку зареєстровано, в результаті чого вони вступили у договірні відносини, реалізувавши своє волевиявлення, як учасників правочину, відповідно до внутрішньої волі. З огляду на вказане для сторін договору настали відповідні правові наслідки укладення правочину і позивач, як орендар, в розумінні ст. 6 Закону набув права оренди земельних ділянок, що є предметом договору, та передбачених ст. 25 Закону прав і обов'язків орендаря, зокрема, користування землею та самостійно господарювати на ній відповідно до цільового призначення і з дотриманням умов договору оренди землі. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами і одностороння відмова від його виконання не допускається, що було за домовленістю сторін передбачено у п. 21 договору оренди землі 2010 року. Одним із обов'язків, які Закон покладає на орендодавця, є обов'язок не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Проте в порушення зазначених вимог законодавства і положень договору, не зважаючи на тривале виконання договору оренди, до закінчення його строку дії відповідач [PERSON] 15 жовтня 2013 року уклала з відповідачем ФГ «АІС Агро» договори оренди землі строком на 10 років, предметом яких водночас є ті ж дві ділянки, що й попередньо укладеного у 2010 році договору з позивачем, що в свою чергу створило перешкоди і фактично унеможливило реалізацію позивачем прав орендаря. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON], у 2010 році остання дійсно уклала договір оренди землі з ФГ «Новий світанок» на 5 років, протягом 2010-2013 років вона отримувала орендну плату у натуральній формі у виді зерна, вказаний договір не розривала і не оспорювала, а підставою для укладення нового договору стало те, що ФГ «АІС Агро» запропонувало більшу орендну плату, що й спонукало [PERSON] підписати новий договір і не заперечувалося представником відповідача - головою ФГ «АІС Агро» Антощаком І.С. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону (ст. 27 Закону). За таких обставин справи та відповідно до вказаних вище норм процесуального і матеріального права, а також виходячи із проголошеної ст. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину та враховуючи, що в даному випадку наявний і доведений факт порушення належних позивачу прав орендаря вчиненням оспорюваних правочинів, які в контексті положень ст.ст. 3, 4 ЦПК України і ст.ст. 15, 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку, то суд приходить до висновку про наявність передбачених законом правових та фактичних підстав для часткового задоволення позову і визнання недійсними двох оспорюваних договорів оренди землі, предметом яких є належні відповідачу [PERSON] на підставі державного акту на право власності земельні ділянки (рілля), площею 0,65 га та 0,89 га. Наведене цілком узгоджується із нормами міжнародного права та правовими позиціями Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, у рішенні від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» Суд прийшов до висновку, що право заявника використовувати чотири гектари землі для ведення фермерського господарства (право оренди), яке ґрунтувалося на рішенні 1992 року, становило «майно», «майнове право», передбачене договором оренди, яке підпадає під захист ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. Право орендаря на користування землею має економічну цінність та юридично належить орендарю і очікування набути майно або майнове право відповідно до закону або за договором (що має місце в даній справі) вважається законним та обґрунтованим, а відібрання в особи наданого їй права є порушенням Конвенції. Більше того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року Суд висловив правову позицію, відповідно до якої право власності може бути «існуючим майном або коштами», включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності - «майна» чи «майнового права», зокрема, і права користування (оренди). З огляду на вказане, укладаючи з відповідачем [PERSON] в 2010 році договір оренди землі на строк 5 років та виконуючи належним чином тривалий час (4 роки) його умови, позивач обґрунтовано й підставно розраховував на добросовісне виконання й орендодавцем взятих на себе за договором зобов'язань та покладених на неї відповідно до Закону обов'язків. Крім цього, підписавши договір у 2010 році, правомірно використовуючи землю, сплачуючи земельний податок і орендну плату орендодавцю, позивач «виправдано очікував» і «законно сподівався», що зможе ефективно користуватися орендованою землею протягом п'яти років відповідно до умов укладеного договору оренди та отримати комерційну вигоду (дохід), власне, для чого і брав землю в оренду. Таким чином, укладенням нових договорів оренди землі без розірвання у встановленому порядку попереднього договору з позивачем, в даному випадку було здійснено непропорційне втручання у належне останньому право на користування спірними земельними ділянками і мирне володіння ними, яке є несумісним із закріпленими ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції гарантіями і суперечить загальновизнаним принципам як національного, так і міжнародного права, та чим фактично незаконно було анулювано юридичну підставу, на якій виникло первісне право позивача. Разом з тим, враховуючи, що предметом одного з укладених між відповідачами договорів оренди від 15 жовтня 2013 року є належна [PERSON] земельна ділянка (сіножать), площею 0,38 га, щодо якої позивач у 2010 році не укладав із [PERSON] договору оренди, то суд вважає, що в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для визнання вказаного договору недійсним, оскільки жодних прав позивача укладенням зазначеного правочину не порушено і відповідач [PERSON] правомірно передала земельну ділянку (сіножать), площею 0,38 га, у користування відповідачу ФГ «АІС Агро». Доводи представника відповідача ФГ «АІС Агро» про те, що укладений між позивачем і [PERSON] договір оренди землі не зареєстрований у встановленому законом порядку у державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», є неукладеним і не створює для його сторін жодних правових наслідків, у зв'язку з чим ФГ «АІС Агро» правомірно уклало з [PERSON] оспорювані договори оренди належних останній земельних ділянок, суд до уваги не приймає, оскільки вони є необґрунтованими, суперечать встановленим обставинам справи і не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно з положеннями ст.ст. 182, 210 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. За змістом ст.ст. 18, 20 Закону (у редакції, яка була чинною на день укладення позивачем договору оренди у 2010 році) укладений договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до пп. 2 п. б ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, яка була чинною на день укладення позивачем договору оренди у 2010 році) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Пунктом 3 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, який був чинним на день укладення позивачем договору оренди у 2010 році, передбачено, що державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Згідно з п.п. 12, 14 вказаного Порядку факт державної реєстрації договору оренди засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи. Датою реєстрації договору оренди є дата засвідчення факту державної реєстрації. Із дослідженого у судовому засіданні оригіналу договору оренди землі від 15 березня 2010 року вбачається, що на ньому наявні гербова печатка та підпис голови Овлочинської сільської ради Турійського району, на території якої знаходяться належні [PERSON] земельні ділянки, що об'єктивно і достовірно підтверджує факт державної реєстрації зазначеного договору оренди уповноваженим на те органом місцевого самоврядування у встановленому вищевказаними нормативно-правовими актами порядку і беззаперечно спростовує твердження представника відповідача про відсутність такої реєстрації. Покликання представника відповідача на те, що державна реєстрація договорів оренди землі повинна була проводитись за Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 2 липня 2003 року № 174, не можна визнати обґрунтованими в зв'язку з тим, що зазначений Тимчасовий порядок є підзаконним нормативним актом, а не законом, як того вимагають норми ст.ст. 182, 210 ЦК України. Крім того постановою Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2010 року (справа № К-8025/09) положення п. 3.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року, в якому передбачалося, що державна реєстрація договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України, визнано протиправними і скасовано. Нормою ч. 1 ст. 20 Закону передбачено, що саме укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, яка за своєю правовою природою є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди, тобто адміністративним актом - елементом зовнішнім щодо самого договору. Таким чином договір оренди землі від 15 березня 2010 року в розумінні ст.ст. 210, 638, 640 ЦК України є укладеним і дійсним правочином, оскільки своє волевиявлення на його укладення сторони виявили в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписами письмового документа з подальшою його державною реєстрацією, а тому він створює відповідні правові наслідки, зокрема, передбачені його умовами та законом права та обов'язки для сторін, які повинні належним чином здійснюватися і виконуватися з дотриманням вимог ст.ст. 12, 13, 14 ЦК України. У контексті положень ст. 214 ЦК України відмова від двостороннього правочину може мати місце виключно за взаємною згодою його сторін і лише в такій самій формі, що й вчинений правочин, чого в даному випадку, як пояснили представники сторін у судовому засіданні, зроблено не було. Наведене цілком узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-55цс12, від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13, від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, прийнятих у цивільних справах про визнання договору оренди землі недійсним за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Посилання представника відповідача ФГ «АІС Агро» на те, що в Овлочинській сільській раді та відділі Держземагенства у Турійському районі відсутні відомості про реєстрацію договору оренди землі № 97 від 15 березня 2010 року (а.с. 140, 144) на увагу не заслуговують, оскільки беззаперечно не підтверджують факту непроведення такої реєстрації і спростовуються наявністю на договорі гербової печатки, підпису голови Овлочинської сільської ради та відмітки про здійснення запису щодо реєстрації договору у Державному реєстрі земель (а.с. 6), у зв'язку з чим не мають жодного правового значення для вирішення даної справи. Більше того, в контексті положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому будь-яка особа, звертаючись до компетентного органу держави чи посадової особи про вчинення певних дій, виправдано сподівається на дотримання останніми при вчиненні таких дій вимог закону. З огляду на вказане, позивач надавши договір оренди землі голові сільської ради для реєстрації не мав і не повинен був мати жодних розумних сумнівів щодо повноти вчинення останнім таких дій у межах наданих йому повноважень та у спосіб, встановлений законом, у зв'язку з чим на позивача не може покладатися відповідальність за помилку чи неправильність вчинення дій щодо реєстрації договору і, тим більше, це не може породжувати певні правові наслідки для договірних зобов'язань, що виникли й тривають між сторонами договору відповідно до їхнього вільного волевиявлення та виконуються ними, оскільки це буде створювати непропорційне й невиправдане втручання у реалізацію учасниками правочину своїх прав. Наведене цілком узгоджується із правовим принципом «належного урядування». Так, у своїх рішеннях у справах «Рисовський проти України», «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Лелас проти Хорватії» Суд зазначав, що коли йдеться про питання щодо таких основоположних прав людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, оскільки на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їхніх помилок і сприятимуть визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. У рішенні в справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» Суд вказав, що потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, а ризик будь-якої помилки державного органу чи посадової особи повинен покладатися на саму державу і самі помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Покликання представника відповідача на те, що сільський голова незаконно засвідчив факт державної реєстрації договору оренди землі 2010 року, поставивши на ньому свій підпис і печатку сільської ради є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними доказами і, більше того, сам представник у судовому засіданні стверджував про відсутність таких доказів, а тому вказані доводи є припущеннями, на підставі яких доказування у цивільному процесі в контексті положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуватися не може. Інші доводи представників відповідачів про безпідставність позову в повному об'ємі не ґрунтуються на вимогах закону і не заслуговують на увагу. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і відповідачами у ході розгляду даної справи суду надано не було. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем з урахуванням уточнених позовних вимог було заявлено три вимоги немайнового характеру (визнання трьох договорів оренди недійсними), але при подачі позову сплачено судовий збір лише за одну вимогу в розмірі 243,60 грн., а також враховуючи, що позов судом задоволено частково: дві вимоги немайнового характеру (визнано два договори оренди недійсними), то відповідно до п.п. 1.2 ч. 2 ст. 4, ст. 6 Закону України «Про судовий збір», ст. 80 ЦПК України з відповідачів в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 487,20 грн. (243,60 грн. + 243,60 грн. = 487,20 грн.) в рівних частинах - по 243,60 грн. з кожного. На підставі викладеного, ст.ст. 6, 12-16, 182, 203, 204, 210, 214, 215, 629, 638, 640, 792 ЦК України, Закону України «Про оренду землі» та

Outcome: partial