Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

30.10.2017р. позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 105794 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є приватним підприємцем та здійснює діяльність по обробці деревини. В кінці 2015 року між ним та чоловіком відповідача - [PERSON] була досягнута усна домовленість, відповідно до якої [PERSON] (третя особа) зобов`язався здійснити поставку деревини позивачу на загальну суму 105794 грн., а останній в свою чергу оплатити її вартість. Як зазначає позивач, на виконання домовленості він перерахував кошти в загальному розмірі 105794 грн. на рахунок дружини [PERSON] - [PERSON] , однак деревину йому поставлено не було, а відповідач письмову вимогу повернути сплачені кошти проігнорувала. Її чоловік також відмовив у поверненні коштів. Представник відповідача надав до суду відзив, в якому зазначив, що домовленість щодо поставки деревини існувала між позивачем та ФОП [PERSON] в імені якої діяв її син - [PERSON] на підставі довіреності. Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на те, що сторони фактично виконали обумовлені умови. Так, [PERSON] надав позивачу товар, при цьому позивач оплатив його вартість, перерахувавши кошти на картковий рахунок дружини [PERSON] - [PERSON] . Разом з тим підтвердити такі обставити письмовими доказами не надається можливим, оскільки документи на придбання лісопродукції ФОП [PERSON] були знищені внаслідок пожежі, яка виникла 15.11.2015р. в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову. В процесі розгляду справи судом було відмовлено у клопотанні представника відповідача, заявленому в судовому засіданні 21.03.2019р. про передачу справи за підсудністю до відповідного районного суду м. Одеси, яке було обгрунтовано доводами про те, що відповідач з 21.11.2017 року була зареєстрована в м. Одеса. З цього приводу слід звернути увагу останнього, що згідно з даними паспорту відповідача /а.с. 72-73/, довідкою про реєстрацію місця проживання особи, наданою ЦНАП м. Шостка /а.с. 13/, на час подачі позову і відкриття провадження у справі відповідач взагалі не мала ані зареєстрованого місця проживання ані зареєстрованого місця перебування на території України. В свою чергу, відповідно до п. 10 ст. 110 ЦПК України (в редакції, чинній на час відкриття правадження у справі) позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Аналогічим чином визначав правила подачі позову до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, і пункт 9 цієї ж статті, яким керувався суд при відкритті провадження. Таким чином, оскільки останнє відоме на той час зареєстроване місце проживання відповідача було в м. Шостка, у суду відсутні підстави вважати, що позов пред`явлено з порушенням правил підсудності. При цьому, слід звернути увагу відповідача на те, що відповідно до ст. 31 ЦПК України (в редакції, чинній вже на час звернення з цим клопотанням) справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для передачі даної справи, провадження у якій відкрито з дотриманням правил підсудності, на розгляд іншому суду за місцем теперішньої реєстрації відповідача. Крім того, судом відхиляються і доводи відзиву про необхідність розгляду даної справи в порядку господарського судочинства, з огляду на суб`єктний склад учасників (відповідачем у справі є фізична особа, яка не має статусу підприємця) та характер спірних правовідносин. В свою чергу, заслухавши пояснення позивача і представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перерахував на картковий рахунок [PERSON] кошти на загальну суму 82794 грн., а саме: 25.01.2016р. - 38794 грн.; 29.01.2016р. - 40000 грн.; 31.03.2016р. - 2000 грн.; 02.04.2016р. - 2000 грн. /а.с. 6-7/. За доводами позивача він перерахував грошові кошти на загальну суму 105794 грн. на рахунок [PERSON] на виконання умов усної домовленості між ним та чоловіком [PERSON] - [PERSON] про поставку деревини. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] своїх зобов`язань, а саме не здійсненням поставки обумовленого товару, позивач вважає, що [PERSON] отримала такі кошти безпідставно, а тому просить їх стягнути. Для вирішення вимог позивача щодо стягнення з відповідача таких коштів, визначальним є дослідження наявності правової підстави для їх отримання відповідачем. Так, за приписами пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. При цьому, відповідно до пункт 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Істотними умовами будь-якого договору купівлі-продажу є предмет, ціна та строки. Таким чином, закріплене у ЦК України визначення договору поставки дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору поставки означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту. При цьому в оферті та в акцепті щодо поставки продукції повинна бути чітко виражена воля осіб щодо істотних умов договору. Разом з тим, як встановлено судом, письмовий договір щодо поставки товару між сторонами не укладався. В даному випадку, усна узагальнена домовленість позивача з чоловіком відповідача [PERSON] не має істотного значення при вирішенні цієї справи та не свідчить про наявність саме між сторонами будь-якого договірного зобов`язання, відтак суд не вбачає достатніх правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів в розмірі 82794 грн. Крім того, матеріалами справи не підтверджується і те, що [PERSON] при цьому діяв в інтересах своєї матері - ФОП [PERSON] Сама по собі довіреність від 28.08.2015 року, якою вона уповноважила і адвоката Глуха М.В. і [PERSON]. на представництво своїх інтересів таким доказом не є. У контексті наведеного слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня (постанова ВСУ від 23.03.2016р. у справі № 6-2978цс15). У даному випадку відповідач з дотриманням вимог ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України не довела, що між нею та позивачем виникли договірні правовідносини, також не надала жодного доказу на підтвердження існування та виконання договірного зобов`язання, як підставу правомірності отримання нею грошових коштів від позивача в сумі 82794 грн. При цьому, доводи сторін щодо існування певних усних домовленостей між позивачем та чоловіком відповідача ( [PERSON] ) не можуть бути такою підставою, оскільки такі не породжують виникнення будь-яких взаємних прав та обов`язків саме між сторонами у справі, жодним чином не доводять факту узгодження сторонами з дотриманням встановленої законом форми та чітко вираженою їх волею всіх істотних умов договору поставки, зокрема, його предмету, строків поставки та ціни. Також покази свідка [PERSON] не мають жодного доказового значення при вирішенні даної справи, з огляду на приписи ч. 2 ст. 218 ЦК України, згідно з якими рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у разі недодержання вимоги щодо письмової форми правочину. У цьому контексті слід зазначити, що у п. 12 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України звертав увагу, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). З урахуванням викладеного в сукупності суд дійшов висновку про обгрунтованість позову та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів на підставі ст.1212 ЦК України, однак лише в частині стягнення з відповідача тієї суми коштів, яка підтверджується наданими позивачем квитанціями, а саме в загальному розмірі - 82794 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial