Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], зміненим в ході розгляду справи (т. 2 а.с. 110-120), вказавши, що 11.11.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням суду від 05.11.2013 року. Однак, після розірвання шлюбу сторони не припинили шлюбні стосунки та продовжували мешкати однією сім'єю та вести спільне господарство до жовтня 2015 року, коли сімейні стосунки були фактично припинені. За час перебування у шлюбних стосунках сторонами за спільні кошти було придбане наступне майно загальною вартістю 1\~716 199 гривень: будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя вартістю 897105 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2014 року; квартиру [ADDRESS] вартістю 265 528 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року; ? частку квартири [ADDRESS] вартістю 229106 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року; автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 135160 гривень; автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 189300 гривень. По суті вимог позивач просить: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 17.11.2013 року по жовтень 2015 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майно, набуте під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя, автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; виділити зі спільного сумісного майна [PERSON] та залишити за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; виділити зі спільного сумісного майна [PERSON] та визнати за ним право власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та ? частку квартири [ADDRESS]; [PERSON] виділити зі спільного сумісного майна та залишити у власності будинок № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя. [PERSON] у свою чергу звернулась до [PERSON] з зустрічним позовом, вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 11.11.2011 року по листопаду 2013 року, коли рішенням суду шлюб було розірвано. Фактично шлюбні стосунки між сторонами припинились у жовтні 2013 року та з того часу сторони припинили мешкати однією сімєю та вести спільне господарство. За час перебування сторін у шлюбі ними було придбане наступне майно загальною вартістю 824460 гривень: ? частка квартири [ADDRESS] вартістю 230000 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року, право власності на яку зареєстрована за [PERSON]; квартира [ADDRESS] вартістю 270000 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року, право власності на яку зареєстроване за [PERSON]; автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 135160 гривень, придбаний частково за кредитні кошти, право власності на яку зареєстроване за [PERSON]; автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 189300 гривень. Натомість після розірвання шлюбу без згоди [PERSON] [PERSON] розпорядився автомобілем Hyundai і10, 2013 року випуску, витративши виручені грошові кошти на власні потреби. По суті вимог [PERSON] просить поділити спільне нажите подружжям майно, виділивши [PERSON] ? частку № 136 в будинку № 3а по вул. Полякова у м. Запоріжжя, та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; [PERSON] виділити квартиру [ADDRESS] та автомобіль Huindai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], яким він розпорядився; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці у вартості спільного майна подружжя в розмірі 47070 гривень. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним [PERSON] та його представники на первісному позові наполягали, проти зустрічного позову заперечували частково. По суті вимог [PERSON] пояснив, що з 2001 року був одружений на [PERSON], у 2007 року познайомився з відповідачем [PERSON], а з 2008 року перебував із [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках. Спочатку [PERSON] мешкали у квартирі по вул. Аваліані у м. Запоріжжя, яка належала батьку [PERSON], а у лютому 2011 року придбали квартиру [ADDRESS] вартістю 29000 доларів США, з яких 10000 доларів США надав батько [PERSON], 10000 доларів США мати [PERSON], 5000 доларів США взяли у позику, а 4000 доларів США були спільними накопиченнями подружжя. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було оформлено на [PERSON] 11.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. У березні 2012 року подружжя придбало автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, у січні 2013 року квартиру за адресою: [ADDRESS], право власності на які було оформлено на [PERSON], а березні 2013 року ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], право власності на яку оформлено на [PERSON], інша частка квартири належить [PERSON], опікуном якої є [PERSON] Також подружжям у 2013 році був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], за 118000 гривень, власником якого був [PERSON] Наприкінці 2013 року стосунки між подружжям зіпсувались та за позовом [PERSON] шлюб між ним та [PERSON] був розірваний, натомість [PERSON] та [PERSON] продовжували мешкати разом та вести спільне господарство. 29.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9 вартістю 60000 доларів США, право власності на який було оформлене за [PERSON] Вказаний будинок був придбаний за гроші, отримані від частково продажу квартири [ADDRESS] (29500 доларів США), частково від продажу автомобілю Hyundai, 2013 року випуску (12500 доларів США), а також 9000 доларів США були сумісним накопиченням родини, 2500 доларів США взяли у кредит, а 9000 доларів США позичили у знайомих. Також у 2014 році [PERSON] у кредит був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], поручителем за кредитним договором виступила [PERSON] Однак, за невідомих [PERSON] обставин та всупереч його волі вказаний автомобіль був перереєстрований за [PERSON], з приводу чого [PERSON] звернувся до органів поліції з заявою про відкриття кримінального провадження, досудове розслідування за яким наразі триває. Фактично [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних стосунках протягом 2014 року та до жовтня 2015 року, коли шлюбні відносини між ними припинились. У жовтні 2014 року [PERSON] поїхав до м. Київ, де працював деякий час. Посилаючись, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з листопаду 2011 року по листопад 2013 року, а потім знаходились у фактичних шлюбних стосунках до жовтня 2015 року, вважає, що подружжям у цей період спільно за сумісні кошти були придбані автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 2. кв. 22; 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS], будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, тож усе вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу в рівних частках у спосіб, заявлений у первісній позовній заяві. Відповідачка за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник проти первісного позову заперечували частково, зустрічний позов підтримали у повному обсягу. За обставинами справи [PERSON] пояснила, що у період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 2. кв. 22, ? частка квартири за адресою: [ADDRESS], яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу. Натомість автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, був проданий [PERSON] без відома та згоди [PERSON] після розірвання шлюбу, грошові кошти від його продажу [PERSON] не віддав. Автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, був придбаний у кредит за кредитним договором, оформленим на [PERSON], однак, фактично половина вартості автомобілю сплачена [PERSON] в рахунок її власних коштів, а іншу частину сплачує фактично вона одноособово, оскільки є поручителем за кредитним договором. Право власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, на цей час зареєстроване за [PERSON] на підставі відповідної заяви [PERSON], автомобіль перебуває у фактичному володінні [PERSON] Будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя є особистою власністю [PERSON]., оскільки придбаний після розірвання шлюбу та за кошти [PERSON], частина яких у сумі 280000 гривень була виручена від продажу квартири по вул. Чарівній у м. Запоріжжя, а частина у розмірі 17000 доларів США отримана в позику у матері [PERSON] Фактично [PERSON] почала жити разом з [PERSON] наприкінці 2010 року після народження їх спільної доньки [PERSON], у листопаді 2013 року за рішенням суду шлюб було розірвано, але [PERSON] мешкали разом як подружжя до грудня 2013 року або січня 2014 року, після чого стосунки між ними припинились. Також [PERSON] вказала, що при оформленні договору купівлі-продажу будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя [PERSON] надавалась письмова згода на придбання будинку, оскільки у паспорті [PERSON] не було відмітки про розірвання шлюбу та нотаріус пояснив, що потрібна така згода. В судовому засідання за клопотанням сторін були допитані свідки, які пояснили наступне. Свідок [PERSON] вказала, що протягом кількох років є подругою [PERSON], протягом 2014-2015 року багаторазово відвідувала [PERSON] у будинку по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, однак, в будинку [PERSON] бачила лише одного разу, коли він приходив відвідати дітей, в будинку чоловічих речей не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює заступником директора ПП «Корінтія», 15.07.2014 року переоформлювався автомобіль Хюндай І10, 2013 року випуску, власником якого був [PERSON] Автомобіль відповідно до укладеного з [PERSON] договору комісії був проданий іншій особі. При укладенні договору були присутні як [PERSON], так і [PERSON], яка не заперечувала проти продажу автомобілю, але письмової згоди на розпорядження автомобілем від неї не відбиралось. Свідок [PERSON] в судовому засідання надав показання, що перебуває у дружній стосунках з [PERSON], якому допомагав встановлювати вікна у квартирі по вул. Аваліані, квартирі по вул. Чарівній та будинку в районі вул. Музикальної. При цьому договори на надання послуг з установки вікон укладалися [PERSON], оплата послуг також здійснювалась ним. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2005-2006 року знайомий з воло хіною Р.В., а з 2007 року з [PERSON] В 2014 році навесні або влітку [PERSON] та [PERSON] приїхали окремо на різних автомобілях та просили позичити їй 10000 доларів для придбання будинку. Також вони звертались до свідка, який працює в агенції нерухомості, для продажу квартири по вул. Чарівній та квартири по вул. Південне шосе. Також свідок зустрічався у 2015 році з [PERSON], а після цього у сепрні 2015 року з [PERSON], які вказували про те, вони разом не живуть. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що працювала з 2010 року разом з [PERSON], а з весни 2011 року знайома також і з [PERSON] у 2011 році [PERSON] та [PERSON] купували квартиру, для чого позичали грошові кошти. 11.11.2011 року сторони уклали шлюб. Також навесні 2014 року [PERSON]о. казав, що вони мають намір купити будинок, у зв'язку з чим намагаються продати інше майно, а свідок, у свою чергу, позичила сторонам 25000 гривень та 1000 доларів США, але розпискою або договором така позика не оформлювалась. На цей час кошти не повернуті. Також свідок посилалась на вчинення з боку [PERSON] психологічного тиску на неї,як свідка, який виражався у дзвінках [PERSON] та проханнях не приходити суду та не надавати свідчень. Свідок [PERSON] надав пояснення, що є батьком [PERSON] Певний час тому він познайомився з [PERSON], оскільки вони з [PERSON] почали жити разом, потім у них народилась спільна донька. Спочатку подружжя мешкало в однокімнатній квартирі, але де вона розташована свідок не пригадує, а потім знайшли трикімнатну квартиру в Шевченківському районі м. Запоріжжя та вирішили її придбати, для чого просили позичити їм 10000 доларів США. Натомість свідок разом з дружиною вирішив подарувати [PERSON] та [PERSON] 10000 доларів США, після чго квартира була придбана. 17.07.2014 року в день святкування народження свідка [PERSON] та [PERSON] повідомили, що збираються придбати будинок, а потім придбали будинок в Космічному районі м. Запоріжжя. У вказаному будинку свідок був, на той час в будинку перебував лише [PERSON], достовірно де мешкав [PERSON] свідку невідомо. Про те, що подружжя [PERSON] розірвало шлюб ще у 2013 році свідок не знав. Дізнався про це лише, коли [PERSON] предявила позов про стягнення аліментів на утримання доньки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мешкає за адресою: [ADDRESS] з жовтня 2013 року та деякий час був сусідом родини [PERSON]. До серпня 2014 року [PERSON] мешкали у кватирі, а потім переїхали в будинок. У період мешкання у [INFO] [PERSON] працював у м. Мелітополь, а на вихідні повертався до м. Запоріжжя. У серпні 2014 року до будинку вивозили речі та побутову техніку, а через кілька днів святкували новосілля. Після чого свідок одного разу приїжджав до [PERSON] в будинок, але не памятає чи був у того ключ від будинку. У грудні 2014 року свідок приїжджав в будинок до [PERSON] за ікрою, на той час [PERSON] в будинку не мешкав, оскільки подружжя, зі слів [PERSON], розірвало стосунки та [PERSON] виїхав до своєї квартири. У квітні 2015 року свідок відвідував [PERSON] в іншій квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що дружить з [PERSON], з якою знайома з 2009 року. У 2011 році [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та мешкали у квартирі по вул. Чарівній у м. Запоріжжя. Восени 2013 року свідок відвідувала [PERSON] у квартирі, на той час [PERSON] мешкав у м. Мелітополь. У листопаді 2013 року [PERSON]Ою. та [PERSON] приїздили до свідка на день народження, а у грудні 2013 року на хрестинах доньки свідка [PERSON] був один. У другій половині 2014 року свідок дізналась, що подружжя [PERSON] розлучилось. У 2015 році влітку свідок відвідувала [PERSON] у будинку, але [PERSON] там не було, у вересні 2014 році на день народження доньки свідка [PERSON] приїжджали окремо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матірю [PERSON] Квартиру по вул. Чарівній у м. Запоріжжя [PERSON] придбала, оскільки була продана квартира, належні чоловіку свідка - батьку [PERSON] Потім вказана квартира була продана та [PERSON] придбала будинок в Космічному районі м. Запоріжжя, на придбання якого свідок надала їй у позику 17000 доларів США. Коли саме [PERSON] розлучились свідку не відомо, але на час придбання будинку вони разом не мешкали та спільного господарства не вели. Свідок [PERSON] вказала, що знайома з [PERSON] з 2011 року, влітку 2014 року чоловік свідка допомагав [PERSON] вивезти речі до будинку, де свідок [PERSON] у 2014 році відвідувала, але [PERSON] там не бачила. Також свідок вказала, що [PERSON] взимку десь у січні-лютому 2014 року мешкав у м. Мелітополь та казав, що з родиною не проживає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя належав її чоловіку, який вирішив його продати. Будинок [PERSON] та [PERSON] оглядали разом, при укладенні угоди та сплаті коштів також були присутні обоє. Коли свідок після продажу будинку відвідувала [PERSON], то [PERSON] там не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сестрою [PERSON] [PERSON] знає з 2007 року. Коли [PERSON] придбавала квартиру по вул. Чарівній у м. Запоріжжя, то батько сестер продав належну йому квартиру та віддав усі кошти [PERSON] у 2014 році [PERSON] придбала будинок та мешкала там разом із дітьми, а [PERSON] свідок в будинку не бачила. Подружжя [PERSON] розлучилось наприкінці 2013 року та після розлучення разом не мешкали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мешкає у будинку № 11 по вул. Килимова у м. Запоріжжя. Влітку 2014 року в будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя мешкав [PERSON], а потім приїхала [PERSON] Коли саме [PERSON] виїхав з будинку свідку невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є колишньою дружиною [PERSON], з яки розлучилась у 2011 році, але фактично шлюбні стосунки були перервані раніше. У 2014 році подружжя [PERSON] їздило на відпочинок до смт. Кирилівка, їздили на різних автомобілях. Свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] знає близько 12 років. Влітку 2014 року [PERSON] повідомив свідка, що вони придбали будинок, але за які кошти свідку невідомо. [PERSON] допомагав при переїзді до будинку у зборі речей та їх перевезенні, а потім занесенні до будинку. На момент придбання будинку [PERSON] працював у м. Мелітополь. Потім свідок допомагав [PERSON] здійснювати ремонт в будинку, але [PERSON] в будинку не було. Восени 2015 року свідок відвідував [PERSON], але на той час [PERSON] мешкав у м. Київ. Свідок [PERSON] суду пояснив, що наприкінці весни або на початку літа 2015 року в будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя здійснював переобладнання батарей опалення, при цьому був присутній [PERSON]Восени 2015 року за викликом [PERSON] також здійснював ремонт в будинку, [PERSON] того дня повернувся з м. Київ. Також протягом 2015 року свідок здійснював певні ремонтні роботи в будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, мешкав у квартирі [ADDRESS] та кілька років був сусідом родини [PERSON]. Влітку 2014 року [PERSON] повідомив свідка, що придбали будинок та [PERSON] виїхали до будинку, при чому свідок допомагав з перевезенням речей. Влітку 2014 року [PERSON] показував свідку будинок, в якому на той час проводився ремонт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та посвідчувала попередній договір 01.04.2014 року та договір купівлі-продажу будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя від 29.07.2014 року. При укладенні угод [PERSON] та [PERSON] не вказували на те, що вони розлучені, відміток у паспортах не було, копію рішення суду не надавали, тому нотаріусом було посвідчено підпис [PERSON] на письмовій згоді на придбання будинку [PERSON] При вивченні письмових доказів судом встановлено. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11.11.2011 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 13), який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року, яке набрало законної сили 16.11.2013 року (т. 1 а.с. 16). До укладення шлюбу з [PERSON] [PERSON] з 02.03.2001 року по 26.04.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 01.11.2003 року по 15.04.2011 року (т. 1 а.с. 17, 108). 18.09.2009 року у [PERSON] народилась донька [PERSON], батьком якої є [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 14), рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2011 року (т.1 а.с. 15), увхали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2012 року (т. 1 а.с. 116). До укладення між сторонами шлюбу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 07.02.2011 року була придбана за 50000 гривень квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 109). Як зазначала [PERSON] та це певною мірою підтверджено і [PERSON] на оплату вартості цієї квартири частково пішли кошти від продажу батьком [PERSON] належної йому квартири за адресою: [ADDRESS]. Дійсно, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2011 року (т. 1 а.с. 200-203) [PERSON] продана квартира [ADDRESS] за 40000 гривень. Враховуючи, що договори з продажу квартири по вул. Аваліані та придбання квартири по вул. Чарівній укладались в один день та посвідчувались одним і тим самим нотаріусом, у суду немає підстав сумніватися, що кошти від продажу належної [PERSON] квартири по вул. Аваліані повністю або частково могли бути використані для оплати вартості квартири по вул. Чарівній у м. Запоріжжя. Також, враховуючи покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], протокол замовлених послуг № 806032796 від 21.03.2011 року, підписаний [PERSON] про надання послуг телебачення та доступу до мережі Інтернет за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна. 147 кв. 104, факт перебування сторін у шлюбі з 2011 по 2013 роки, у суду немає підстав сумніватися в тому, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] певний час мешкали разом та мали подружні стосунки. Водночас квартира по вул. Аваліані сторонам не належала, квартира по вул. Чарівній у м. Запоріжжя придбана до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та в період перебування [PERSON] у іншому зареєстрованому шлюбі із [PERSON], тож така квартира не могла вважатися спільним майном подружжя [PERSON], як і кошти, отримані від її продажу в подальшому. 24.07.2014 року [PERSON] вказана квартира була продана [PERSON] за 288\~000 гривень відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2014 року. В період перебування сторін у офіційно зареєстрованому шлюбі ними були придбані: квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне, шосе, 2, кв. 22 загальною площею 29,47 кв.м. за 145800 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року (т. 1 а.с. 24-25); автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю на момент придбання 135160 гривень, на підставі довідки-рахунку від 05.03.2012 року (т. 1 а.с. 30. 31); автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 116825 гривень, на підставі договору купівлі-продажу автомобілю № ЗП-0009115 від 16.09.2013 року, укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та [PERSON] та довідки-рахунку від 19.09.2013 року (т. 1 а.с. 85, 184-185), право власності на які зареєстроване за [PERSON], а також 1/2 частка квартири [ADDRESS] а у м. Запоріжжя на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2013 року (т. 1 а.с. 142-143), право власності на яку зареєстроване за [PERSON] Сторони не заперечували в судовому засіданні, що таке майно вони визнають спільним сумісним майном подружжя. Автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], був придбаний частково за кошти в сумі 80000 гривень, отримані [PERSON] за кредитним договором № 12/ФО-с/12, укладеним 07.03.2012 року між ТОВ «ФК «Ніко Капітал» та [PERSON] (т. 1 а.с. 145-147). Відповідно до довідки ТОВ «Ніко Капітал» від 11.02.2013 року (т. 1 а.с. 148) заборгованість за вказаним кредитним договором була сплачена достроково і повністю. Автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, був придбаний частково за кошти в сумі 58412,50 гривень, отримані в кредит за кредитним договором № 23878886, укладеним 20.09.2013 року між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] та перебував у заставі позикодавця відповідно до договору застави транспортного засобу № 23915125 (т. 1 а.с. 88-92, 181-183, 187). 15.07.2014 року автомобіль Hyundai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], був знятий з реєстраційного обліку та на підставі довідки-рахунку був переданий у власність та 16.07.2014 року зареєстрований за [PERSON] (т. 1 а.с. 86, 87, 172). Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний в період перебування сторін у шлюбі та є спільним майном подружжя. Разом з тим між подружжям у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки. Натомість на час звернення з позовом та вирішення судом спору автомобіль Huindai і10, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вибув з власності [PERSON] та відсутній в натурі, тож не може бути поділений судом або враховуватись при поділі майна подружжя, адже, на час розгляду справи підстав вважати, що розпорядження вказаним автомобілем [PERSON] відбулось всупереч вимогам закону немає. При цьому судом враховується, що у разі розпорядження вказаним автомобілем [PERSON] без згоди [PERSON] остання не позбавлена можливості захистити своє право в судовому порядку шляхом визнання відповідного правочину недійсним або стягнення з [PERSON] компенсації належної їй частки від вартості автомобілю. Після розірвання за рішенням суду шлюбу між сторонами [PERSON] та [PERSON] було придбане наступне майно. 06.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № ЗП-0003619 від 06.10.2014 року, укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та [PERSON], довідки-рахунку [PERSON] був придбаний автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], (т. 1 а.с. 32, т. 2 а.с. 61-63). Зазначений автомобіль був придбаний за 189300 гривень, з яких кошти в сумі 139300 гривень отримані [PERSON] в кредит за кредитним договором від 10.10.2014 року, укладеним між ПАТ «КредоБанк» та [PERSON] (т. 1 а.с. 33-34). Відповідно до договору поруки від 10.10.2014 року (т. 1 а.с. 35) [PERSON] виступила поручителем за зобовязаннями [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Згідно з довідкою ПАТ «КредоБанк» від 21.10.2015 року (т. 1 а.с. 78) станом на 21.10.2015 року заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором від 10.10.2015 року становить 57523,07 гривень. Як вбачається з довідки Територіального сервісного центру № [NUMBER] України в Запорізькій області від 23.02.2016 року (т. 1 а.с. 163), довідки Територіального сервісного центру № [NUMBER] України в Запорізькій області від 01.03.2016 року (т. 1 а.с. 163, 167) та копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 а.с. 240) 29.05.2015 року вищевказаний автомобіль на підставі довідки-рахунку був перереєстрований на нового власника [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] визнала той факт, що автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], на час розгляду справи судом перебуває у її фактичному володіння та вона ним користується, будучи його власником. Оскільки на час розгляду судом справи [PERSON] законність переоформлення права власності на автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], не оспорена, хоча і є предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження (т. 2 а.с. 9-12, 165, 166, 188-189, 200), [PERSON] не звертався в судовому порядку з вимогами про визнання недійсною угоди чи угод, на підставі яких право власності на автомобіль набула [PERSON], або з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, та не позбавлений такого права і зараз, суд не вбачає підстав для визнання за ним права власності на цей автомобіль, оскільки фактично придбаний автомобіль був самим [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами, тож спільним майном подружжя суд його не вважає, а питання щодо законності набуття права власності на цей автомобіль [PERSON] не є предметом доказування чи вирішення у цьому цивільному провадженні, адже позивачем вимоги заявлені саме про розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. 29.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким [PERSON] придбала житловий будинок літ. Б загальною площею 129,2 кв.м. з господарчими будівлями та спорудами, який розташований у м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9, за 479 371 гривень (т. 1 а.с. 19-21). Як визначено п. 3 вказаного договору оплата за будинок була здійснена покупцем частками, а саме 111 000 гривень сплачені 01.04.2014 року згідно попереднього договору, 140\~000 гривень 01.05.2014 року, 140\~000 гривень 01.06.2014 року, 88\~371 гривня при підписанні договору купівлі-продажу будинку. Право власності на будинок зареєстроване в установленому порядку, що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 21). При укладенні попереднього договору 01.04.2014 року (т. 2 а.с. 178-180) та договору купівлі-продажу будинку [PERSON] надавалась письмова згода [PERSON], як дружині заявника, на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність вказаного будинку (т. 1 а.с. 22, т. 2 а.с. 180). Суд не може погодитись з твердженням позивача за первісним позовом на те, що наданням такої згоди підтверджено перебування осіб у фактичних шлюбних стосунках та придбання будинку у спільну сумісну власність, оскільки з пояснень нотаріуса та результатів вивчення паспортів сторін вбачається, що на час укладення як попереднього, так і основного договору [PERSON] та [PERSON] не повідомили нотаріуса про те, що шлюб між ними розірвано, відповідного рішення суду не надали, а в паспортах сторін відмітки про розірвання шлюбу були відсутні. За таких обставин нотаріус у відповідності до вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат» № 3425 від 02.09.1993 року та ст. 65 ч. 3 СК України, встановивши особу [PERSON] за її паспортом, в якому малась відмітка лише про реєстрацію шлюбу з [PERSON], та за умови ненадання рішення суду про розірвання шлюбу та відсутності у паспорті відповідної відмітки про розірвання шлюбу, був зобовязаний взяти з [PERSON] письмову згоду на укладення такої угоди. Сторони вказували на те, що кошти на придбання будинку були виручені частково від продажу квартири [ADDRESS], натомість це не в повній мірі узгоджується з дослідженими судом документами, адже на момент продажу квартири по вул. Чарівній та отримання її вартості, що відбулось до підписання договору купівлі-продажу квартири, за будинок вже було сплачено 391000 гривень. Відомостей коли саме були фактично отримані кошти за квартиру сторонами суду не надано. Також суд не може вважати встановленим, що кошти в сумі 21730,80 гривень, отримані [PERSON] за кредитним договором від 11.07.2014 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (т. 1 а.с. 206-207), були використані в якості часткової оплати за будинок по вул. Килимовій, 9 у м. Запоріжжя, оскільки кредит надавався без визначення мети використання кредитних коштів, а інших доказів того, що ці кошти пішли на сплату вартості будинку суду не надано. Суду також не надано достовірних та належних доказів того, що для оплати вартості будинку були використані кошти, отримані [PERSON] у позику, оскільки підтвердження укладення договорів позики немає. Враховуючи, що підставою для визнання будинку по вул. Килимова, 9 у м. Запоріжжя спільною власність та розподілу його між сторонами [PERSON] визначено саме придбання його під час перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу, тож судом не встановлюється за рахунок яких саме коштів такий будинок був придбаний. З відмітки у паспорті [PERSON] вбачається, що останній був зареєстрований проживаючим з 15.08.2012 року по 23.07.2014 року за адресою: [ADDRESS], з 23.07.2014 року по 19.09.2014 року за адресою: [ADDRESS], а з 23.09.2014 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. Посилання позивача за первісним позовом та його представників на те, що факт реєстрації [PERSON] за згодою [PERSON] у будинку по вул. Килимовій у м. Запоріжжя підтверджує факт фактичного проживання [PERSON] за вказаною адресою та перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, на переконання суду, є помилковими, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382 від 11.12.2002 року реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Фактично реєстрація місце проживання є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, є обовязком особи, за невиконання якого особа може понести відповідальність, встановлену чинним законодавством. Сама по собі реєстрація місця проживання за відсутності інших правових підстав не надає особі будь-яких прав на житло, зокрема, не може свідчити ані про право власності, ані про право користування житлом, в якому особа зареєстрована проживаючою. Крім того, відповідно до довідки УДМС України в Запорізькій області від 18.11.2015 року № 2316/2745 (т. 1 а.с. 81) на час надання такої довідки, в будинку № 9 по вул. Килимовій у м. Запоріжжя, окрім [PERSON], [PERSON], та її дітей, в будинку також зареєстровані і [PERSON] колишній чоловік [PERSON], [PERSON] попередній власник будинку, та [PERSON], які натомість будь-яких речових прав на будинок на той час вже не мали. В якості доказу фактичного проживання [PERSON] у спірному будинку позивачем за первісним позовом наданий акт про фактичне проживання, складений головою квартального комітету № 124 за участю громадян [PERSON] та [PERSON] від 06.11.2015 року (т. 1 а.с. 37). Зазначений акт судом в якості доказу фактичного проживання [PERSON] не приймається, оскільки голові квартального комітету не надано повноважень щодо складення подібних актів та встановлення фактів щодо проживання громадян за певними адресами. Крім того, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] суду надані довідки № 399 від 14.07.2015 року та № 582 від 29.09.2015 року (т. 1 а.с. 100, 101), які видані тією ж головою квартального комітету [PERSON] та за підписом тих самих [PERSON] та [PERSON], з якої вбачається, що [PERSON] станом на липень 2015 року та вересень 2015 року в будинку не мешкав. Сумніви у достовірності зазначених відомостей викликає у суду і інформація, зазначена в характеристиці [PERSON], наданій тою самою головою квартального комітету [PERSON] 10.11.2015 року, оскільки сам [PERSON] стверджував, що фактично перебував у шлюбних стосунках з [PERSON] до жовтня 2015 року, перебуваючи при цьому тимчасово у м. Київ (т. 1 а.с. 38). При вирішенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 17.11.2013 року, тобто з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, та до жовтня 2015 року, суд керується таким. Згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що зазначена норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Оцінюючи покази допитаних в судовому засіданні свідків, суд виходить з того, що як свідки, які стверджували, що [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках, так і свідки, які це заперечували, фактично висловлювали з цього приводу свою субєктивну думку, яка ґрунтувалась на їх власному сприйнятті та переосмисленні відносин між сторонами та висловлювань [PERSON] та [PERSON] з цього приводу. При цьому жоден зі свідків фактично не може підтвердити або спростувати того, чи дійсно після розірвання шлюбу у 2013 році [PERSON] та [PERSON] підтримували стосунки, притаманні саме подружжю, ведучи спільне господарство, маючи спільний бюджет, яким розпоряджалися за взаємною згодою, здійснюючи спільні покупки, мешкаючи разом, виховуючи дітей, проводячи спільно відпочинок, тощо. Отже, покази свідків щодо перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах у 2014-2015 роках, зокрема, і під час придбання будинку у липні 2014 року, суд оцінює критично, враховуючи їх суперечливість та неузгодженість. Про такі обставини не свідчать, на переконання суду, і фотографії, надані позивачем [PERSON] (т. 1 а.с. 213-222), на яких зображені як [PERSON] з [PERSON], так і діти, родичі та друзі, адже фактично не виявляється можливим встановити час їх виконання, оскільки [PERSON] та [PERSON] з цього приводу надавали різні пояснення, а [PERSON] при цьому демонструвала ці ж фотографії на мобільному телефоні з фіксацією дати створення файлу зображення, яка не відповідала зазначеній [PERSON] Єдина спільна фотографія [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 222), щодо якої сторони дійшли згоди, що вона зроблена у серпні 2014 року, не може вказувати на подружні стосунки сторін, адже [PERSON] пояснила, що ця фотографія була здійснена під час відпочинку її з дітьми, у період якого [PERSON] одного разу приїздив відвідати свою доньку [PERSON], та ці твердження не спростовані будь-яким чином. Водночас суд не може погодитись з твердженнями представника [PERSON] [PERSON]в. про те, що факт та час припинення подружніх стосунків між сторонами встановлений рішеннями судів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, оскільки вважає, що таких висновків представник дійшов внаслідок вільного та невірного тлумачення норм чинного законодавства. Стаття 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року про розірвання шлюбу між сторонами вказано, що, звертаючись з таким позовом до суду, [PERSON] зазначив, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені. В рішенні Шевченківського районного суду від 16.10.2015 року при вирішенні спору про стягнення аліментів судом також вказано, що при зверненні з таким позовом [PERSON] зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2013 року. Отже, обставини та час фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами не були предметом встановлення судом або предметом спору по обом цим справам, а такі обставини зазначені в описовій частині рішення суду, де викладається, зокрема, узагальнена позиція відповідача та пояснення осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належних та допустимих доказів того, що після розірвання шлюбу та на час придбання спірного майна [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках або придбали майно внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї суду, не надано, тож в цій частині у задоволенні позовних вимог належить відмовити. При вирішенні вимог про розподіл майна подружжя суд, окрім вищевказаного, також керується наступним. Стаття 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на час розгляду справи спільним сумісним майном подружжя, яке наявне в натурі та може бути розподілене між сторонами, є квартира [ADDRESS] вартістю 265 528 гривень; ? частка квартири [ADDRESS] вартістю 229106 гривень та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 135160 гривень. Відповідно до висновків експерта-ріелтора (т. 1 а.с. 18, 27, 23) станом на 21.12.2015 року ринкова вартість житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9 становить 670\~000 гривень, двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] 460000 гривень, однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] 270000 гривень. Данні висновки суд не приймає до уваги як такі, що в належним чином підтверджують ринкову вартість обєктів нерухомості, оскільки до висновків не надано документів на підтвердження того, що така оцінка є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, який здійснює свою діяльність у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» № 2658 від 12.07.2001 року. Відповідно до звітів про оцінку майна № ON160420-002, № ON160420-003, № ON160420-001 ринкова вартість станом на 20.04.2016 року однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становить 265 528 гривень, ринкова вартість житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Килимова, 9. становить 897 105 гривень, ринкова вартість ? частки квартири за адресою: [ADDRESS], становить 229 106 гривень (т. 2 а.с. 69-91, 121-143, 144-164). Враховуючи, що така оцінка здійснена субєктом оціночної діяльності, право якого на здійснення оцінки майна підтверджене відповідними документами, суд при визначенні вартості майна, яке підлягає розподілу, виходить з результатів оцінки, визначених у звітах, наданих [PERSON] При вирішенні питання про розподіл спільного майна між [PERSON] та [PERSON], суд виходить з наступного. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 388р від 07.07.2012 року [PERSON] призначена опікуном на малолітньою [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 121), за якою закріплено право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Фактично опікувана [PERSON] проживає постійно разом з [PERSON], тож суд вважає доцільним 1/2 частку квартири [ADDRESS] залишити [PERSON] Щодо залишення квартири [ADDRESS] у власності [PERSON] сторони дійшли згоди, тож суд погоджується з тим, що цю квартиру слід залишити [PERSON] При вирішенні питання про розподіл автомобілю Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], суд виходить з того, що на час розгляду справи судом автомобіль фактично перебуває у володінні [PERSON], [PERSON] у свою чергу має у власності та фактично використовує автомобіль Hyundai і10, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тож суд вважає справедливим автомобіль Mitsubishi Lancer, 2011 року випуску, залишити у власності [PERSON] Отже, загальна вартість майна, яке підлягає розподілу між сторонами становить 629794 гривні, на кожного з подружжя, виходячи з рівності часток, приходиться 314897 гривень. Оскільки [PERSON] виділяється майно загальною вартістю 400688 гривень, а [PERSON] майно вартістю 229106 гривень, суд вбачає підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації різниці у вартості її частки в розмірі 85791 гривень. При розподілі судових витрат суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України, яка вказує, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Також, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] судовий збір сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне повернути зайво сплачену суму судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial