Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

23 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом, про відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він багато років працював на «шахті імені [PERSON]» ДП «Артемвугілля» робочим підземних шахтних професій з повним робочим днем під землею. 27 жовтня 2006 року при виконанні трудових обовязків у нього було виявлено наявність професійного захворювання: вібраційна хвороба 2 ступеню, що підтверджується актом про розслідування хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 27 жовтня 2006 року за № 88. Згідно висновку МСЄК від 16 жовтня 2006 року внаслідок цього професійного захворювання, [PERSON] було первинно встановлено 40 % втрати професійної працездатності та інвалідність 3 групи. Вважає, що несприятливі умови праці на підприємстві призвели до ушкодження його здоров'я, професійних захворювань, унаслідок чого йому спричинені моральні втрати, розмір компенсації яких він визначає у сумі 40 000 грн. У зв'язку з відмовою відповідача у добровільному порядку відшкодувати моральну шкоду, позивач просив суд стягнути на його користь вказану суму відшкодування. Позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності № 370, від 10 березня 2015 року, які належним чином були сповіщені про час та місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, надали суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги задовольнити ( а.с. 32-34). Представник відповідача, [PERSON], який діє на підставі довіреності від 02 лютого 2015 року, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначив, що позовні вимоги не визнаються, у задоволенні позову просив відмовити, оскільки ДП «Артемвугілля» є неналежним відповідачем по справі. Крім того, просив залучити до участі у справі в якості третьої особи відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м. Горлівка ( а.с. 35, 41). Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 14 квітня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м. Горлівка ( а.с. 50). Представники третьої особи, відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м. Горлівка, будучи належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи (а.с. 55), в судове засідання не зявились, відомостей про причини своєї неявки суду не надали, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач [PERSON] [INFO], з 17 січня 1983 року по 16 жовтня 2006 року працював у структурних підрозділах підприємства «Артемвугілля»: машиністом автомобільного крану 5-го розряду, машиністом автомобільного крану 6-го розряду, учнем прохідника, підземним гірничим робітником з повним робочим днем під землею, прохідником з повним робочим днем під землею, що підтверджується копією його трудової книжки серії БТ-І №4159913 (а.с. 45-48). На підприємстві вугільної промисловості позивач працював у особливо шкідливих і небезпечних умовах та під час виконання своїх трудових обов'язків, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання за № 88, по формі П-4, від 27 вересня 2006 року у [PERSON] було виявлено наявність професійного захворювання: вібраційна хвороба 2 ступеню, синдром вегето-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок, причиною якого є недосконала конструкція відбійних та бурильних молотів, відсутність ефективних та зручних в експлуатації засобів особистого захисту від впливу локальної вібрації, довготривалий багатократний вплив локальної вібрації небезпечних параметрів( а.с. 10, 10 з.б., 11). Згідно висновків МСЕК від 16 жовтня 2006 року № 053716, внаслідок цього професійного захворювання, [PERSON] було первинно безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності та інвалідність 3 групи (а.с.20, 21). Наказом № 211к від 20 жовтня 2006 року позивач був звільнений з роботи у звязку із невідповідністю виконуваним роботам внаслідок стану здоровя на підставі пункту 2 статті. 40 КЗпП України (а.с. 48). Згідно положень статті 153 Кодексу законів про працю України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Таким чином, у позивача є всі законні підстави вимагати відшкодування шкоди, завданої здоровю, за нормами вказаного Закону за рахунок відповідача. Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в Інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач [PERSON], у позовній заяві зазначив, що в результаті отримання професійного захворювання його було звільнено з роботи за станом здоров'я, він частково (40 %) втратив професійну працездатність, МСЕК йому рекомендоване лікування, він визнаний інвалідом З групи безстроково. За станом здоров'я він обмежений у рухах, вимушений проходити систематичні курси лікування. Унаслідок цього порушені його звичайні соціальні звязки, він знаходиться у постійній нервовій напруженості, депресії. Компенсація моральної шкоди [PERSON], оцінюється ним у 40 000 грн. Факт звільнення [PERSON] з підприємства за станом здоров'я, знаходження його на стаціонарному і амбулаторному лікуванні в медичних закладах підтверджено наявними в матеріалах справи даними трудової книжки позивача, висновками медико-соціальної експертної комісії, виписками з історій хвороби позивача. Відповідачем в порядку статті 60 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів неспричинення [PERSON] моральних і фізичних страждань унаслідок отримання професійного захворювання при виконанні трудових обов'язків. Крім того, у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] професійного захворювання на виробництві, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності (40%), необхідність за медичними рекомендаціями постійного лікування, суд визнає, що це професійне захворювання зумовило порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити спосіб життя та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, таким чином [PERSON] завдана моральна шкода. Враховуючи те, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON], суд приймає до уваги конкретні обставини професійного захворювання та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивача та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості, тому враховуючи вищевказані обставини по справі, суд вважає, що зазначені обставини дають підстави для стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 12 000 грн., При цьому суд керується засадами розумності, виваженості, справедливості та враховує стан здоров'я позивача, яке потребує подальшого лікування. Правилами частини першої статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення помісячних платежів. Позивач у позовній заяві не наполягав на її одноразовій виплаті. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 3) відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць. Позивачем не надано суду об'єктивних доказів щодо необхідності допустити негайне виконання рішення на стягнення усієї присудженої суми платежів, у зв'язку з чим законних підстав для задоволення даної вимоги суд не вбачає. У своєму позові [PERSON] також просить суд поновити йому строк для звернення до суду, для вирішення цього спору, що був пропущений ним з поважних причин. Вирішуючи це питання суд виходить з наступного. Трьохмісячний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, стосується звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору. По дійсній справі позивач звернувся до суду для захисту його порушеного права, яке виникло на підставі не трудових, а страхових правовідносин. Позов [PERSON] випливає з порушення його особистих немайнових прав, а саме, порушення права на життя та на охорону здоровя у процесі його трудової діяльності. Відповідно до статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» такі випадки не встановлені. Крім того, відповідно до статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, або смертю. Що стосується вимог позивача про індексацію суми моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 1208 ЦК України, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Так, стаття 1208 ЦК України передбачає порядок збільшення розміру відшкодування шкоди у звязку з підвищенням вартості життя і зростання розміру мінімальної заробітної плати. Зазначена норма закону забезпечує реальність захисту інтересів потерпілого, оскільки відшкодування завданої шкоди є доволі тривалим у часі процесом. Згідно ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо необхідності застосування вимог ст. 1208 ч. 1 ЦК України не ґрунтуються на законі, оскільки відшкодування моральної шкоди має разовий характер та індексації не підлягає. Доводи відповідача стосовно того, що належним відповідачем по справі є відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м. Горлівка, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне. Дійсно, згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (в редакції Закону № 229-ІV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п/п «є» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув винності 20 березня 2007 року, підпункт «є» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, з Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені. Однак, дія п.п. «е» пункту 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» була зупинена на 2006 рік, Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», а в наступному теж зупинена і скасована як Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік, та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування, починаючи з 01 січня 2006 року, законодавством не передбачено. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі №6-26 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права судові витрати не понесені. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial