Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

23 грудня 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Димитровської міської ради в якому просила визнати що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позову вказувала на те, що власниками даної квартири були [PERSON] та його перша дружина [PERSON], яка померла [INFO], однак зважаючи на те що після її смерті були відсутні спадкоємці, [PERSON], який фактично прийняв спадщину та вважався таким що прийняв спадщину оскільки на час відкриття спадщини проживав із спадкодавцем став єдиним власником квартири. В подальшому 06 січня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги просила визначити що частка [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила у кожного по ? частці. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 11 лютого 2014 року уточнений позов [PERSON] задоволено, та суд визначив що частка [PERSON], померлого [INFO] та [PERSON], померлої [INFO] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить у кожного по ? частці. З рішенням суду не погодилася третя особа [PERSON], в апеляційній скарзі останній просив рішення суду скасувати, вказуючи що висновки суду є необґрунтованими, оскільки заповіт [PERSON] за яким позивач [PERSON] названа спадкоємцем є не дійсним, оскільки на думку апелянта спадкоємець такого заповіту не складав. Заслухавши доповідача, пояснення позивача, за відсутності відповідача та третіх осіб [PERSON] і Димитровської державної нотаріальної контори повідомлених про час місце судового розгляду належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограми та рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, також за відсутності третьої особи [PERSON] який просив розглянути справу без його участі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO], та після відкриття спадщини спадкоємці [PERSON] та [PERSON] в межах визначених законодавством строків прийняли спадщину шляхом звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, однак [PERSON] реалізувати свої спадкові права не може через те, що нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] з підстав не визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності, з огляду на що, суд вважав що чинним законодавством передбачений запропонований позивачем спосіб захисту її прав та задовольнив позов визначивши частку кожного із співвласників по ? частці станом на час ухвалення рішення. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення, відповідно до положень статті 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не вірно визначив матеріальні норми якими регулюються спірні правовідносини та неправильно їх застосував. Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції до спірних правовідносин щодо спадкування не застосував положення Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) /надалі ЦК УРСР/ який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]. Відповідно до положень якого, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого, та для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв /фактично вступив в управління або володіння спадковим майном/ та прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини /статті 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР/. При цьому судом не враховано, що [PERSON] був спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], який прийняв спадщину, оскільки він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як письмовими доказами /а.с. 19, 82, 83, 87, 88/ підтверджено що на час відкриття спадщини та в подальшому по день смерті [PERSON] проживав та користувався спадковим майном. Спадкове майно, складалося із належної спадкодавцю [PERSON] частки в праві спільної сумісної власності, що належала останній на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 1998 року /а.с.16/. Згідно із свідоцтвом про смерть /а.с. 20/ [PERSON], померла [INFO] та після її смерті спадкоємцем був чоловік [PERSON], та оскільки інших спадкоємців не було останній фактично реалізував своє спадкове право, та отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Наведені обставини також підтверджуються відомостями із Спадкового реєстру /а.с. 79/, згідно яких після смерті [PERSON], яка померла [INFO] свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Отже з'ясовані у справі обставини дають підстави для висновку про те, що фактично право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] трансформувалося у право особистої власності [PERSON] на це майно. Згідно обставин у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, та остання звернулася із заявою до нотаріальної контори в передбачений чинним законодавством шестимісячний строк з часу відкриття спадщини та прийняла спадщину, як спадкоємець після смерті [PERSON] по заповіту від 14 січня 2009 року, за змістом якого останній належну йому квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] Однак нотаріальною конторою, відповідно до постанови від 09 грудня 2013 року, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] через не подання нотаріусу всіх документів необхідних для вчинення нотаріальної дії, та через неможливість нотаріуса визначити склад спадкового майна, так як в правовстановлюючому документі зазначено про спільну сумісну власність без визначення часток. Та відповідно до ч. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У той же час, при задоволенні позову суд не врахував, що після смерті [PERSON] право власності в порядку спадкування набув [PERSON] та після цього фактично припинилось право спільної сумісної власності та у суду були відсутні підстави визначати що частка спадкодавців [PERSON] та [PERSON] становить по ?. Разом з тим, відповідно до встановлених у справі обставин, закликана до спадкування [PERSON], яка подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини згідно із ст. 1269 ЦК України, тобто встигла прийняти спадщину, одержала право на спадщину, та фактично, є такою що набула право на спадкове майно квартиру [ADDRESS], після смерті чоловіка. Та згідно системного аналізу наведених норм були всі підстави для задоволення позову спадкоємиці [PERSON] про визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування, згідно положень ч.5 ст.1268 ЦК України, за якою прийнята спадкоємцем спадщина належить йому з часу її відкриття, однак остання таких вимог до суду не заявляла. Отже, з урахуванням наведеного, встановлені у справі обставини, підтверджені належними доказами дають підстави зробити висновок, що рішенням суду першої інстанції не відповідає вимогам про законність. Та вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання права власності за померлими на спадкове майно через неправильне застосування норм матеріального права. У той же час, суд визнаючи що право власності на квартиру [ADDRESS] в праві спільної сумісної власності становить у кожного з спадкодавців по ? частці не врахував що останні померли та у розумінні положень цивільного процесуального законодавства не можуть набувати цивільні права, оскільки судом фактично вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку із смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Разом з тим, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, з огляду на що не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги з приводу недійсності заповіту складеного [PERSON] 14 січня 2009 року. З урахуванням наведених обставин, апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити з підстав викладених вище в рішенні.

Outcome: partial