Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики від 23.11.2017 в розмірі 22 860 547,30 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 23.11.2017 відповідачі взяли в борг у позивача 525 000,00 доларів США, про що свідчить розписка, власноручно написана та підписана відповідачами, відповідно до якої вони зобов`язались повернути грошові кошти позивачу в строк до 23.07.2018. Станом на дату подачі позову зобов`язання відповідачами не виконано, грошові кошти не повернуто. Основна сума боргу становить 525 000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 24.07.2018 становить 13 881 000,00 грн. Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь, становить 22 860 547,30 грн, з яких: 13 881 000,00 грн - основна сума заборгованості; 4 937 533,21 грн - сума пені; 2 849 769,30 грн - сума інфляційних збитків; 1 192 244,79 грн - 3% річних. Ухвалою суду від 17.06.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/8943/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.07.2021. 05.07.2021 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, де останній просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] та визнати правочин (розписку) недійсним з огляду на таке. З позивачем по справі [PERSON] познайомив відповідач [PERSON] у серпні 2017 року. Позивач дав згоду на фінансування девелоперського проекту відповідачів. [PERSON] під час переговорів позначив, що хотів би мати на початковому етапі гарантований прибуток мінімум 50% від вкладених коштів, а саме 350 000,00 доларів США + 50% = 525 000,00 доларів США. Для реалізації даного проекту в Словаччині була відкрита компанія Liptov Trust Building s.r.o. Позивач наполіг на тому, що він має бути єдиним засновником компанії. Платежі він перераховував за договором фінансової допомоги своїй компанії з особистого розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок своєї вищезазначеної компанії. Оскільки позивач у справі вимагав написати розписку, то [PERSON] написав у довільній формі розписку про позику і передав її в незакінченому вигляду [PERSON] , який повинен був її дозаповнити та передати [PERSON] . Влітку 2018 року позивач повідомив відповідачу [PERSON] про те, що він більше не потребує його супроводу проекту, ніяких фінансових зобов`язань між ними немає, що на думку [PERSON] свідчило про те, що йому не потрібно нести будь-які зобов`язання. Відповідач стверджує, що 23.11.2017 позивач не передавав йому та [PERSON] грошових коштів в розмірі 525 000,00 доларів США ( [PERSON] знаходився в Чехії, а [PERSON] на території України). Розписка не містить дати передання коштів. [PERSON] зазначає, що під час написання розписки перебував у складному фінансовому та емоційному стані, як переселенець з окупованої території м. Макіївка Донецької області витратив всі свої заощадження на підготовку проекту, тривалі поїздки до Словаччини, підготовку документації, ведення переговорів, найм житла тощо. Він знаходився під тиском з боку позивача, оскільки перспектива реалізації проекту залежала від [PERSON] , тому він вимушений був написати розписку, яка зі слів позивача носила фіктивний характер, а отже відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. 14.07.2021 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. [PERSON] зазначає, що [PERSON] у своєму відзиві не заперечує фактичні обставини справи, викладені у позовній заяві щодо власноручного підписання розписки та отримання коштів в розмірі 525 000,00 доларів США. Вказує, що готівкові кошти у зазначеному в розписці розмірі відповідачі від нього отримали особисто, після чого і підписали розписку. На що саме були витрачені зазначені кошти позивачу невідомо. Після видачі [PERSON] та [PERSON] позики, останній з часом почав розповідати, що гроші будуть завтра, через тиждень, пізніше, зачекай і т.д. Всі інші, викладені у відзиві обставини, у тому числі щодо будь-яких безготівкових переводів, не мають відношення до спірних правовідносин та предмету позову. Окремо позивач зауважує, що фактам розкрадання [PERSON] через належну йому фірму «Проміс», зареєстровану в Словаччині, надається оцінка поліцією Словаччини в рамках відповідної кримінальної справи. Ця кримінальна справа також не має відношення до спірних відносин та договору позики. За своїми правовими характеристиками спірний договір позики є реальною, безоплатною угодою, на підтвердження якої відповідачами (позичальниками) була надана відповідна розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникам. Також у розписці встановлений обов`язок відповідачів повернути грошові кошти у встановлений строк. Викладення відповідачем [PERSON] своїх конкретних зустрічних позовних вимог у відзиві та їх правове обгрунтування непередбачено ст. 178 ЦПК України, а тому не може бути задоволено судом. З аналізу наданих [PERSON] до відзиву документів в якості доказів можна дійти висновку, що жодних належних та допустимих доказів, які б містили інформації щодо предмету доказування по суті спору не надано. З огляду на викладене просив задовольнити позовні вимоги, викладені у позові у повному обсязі. 15.07.2021 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, де останній зазначає, що позивач не надав жодного пояснення та доказів того, яким саме чином він передавав кошти та наголосив, що ніяких грошових коштів, вказаних у розписці, не отримував та заперечив фактичні обставини справи, наведені [PERSON] . Вказав, що договір позики не є укладеним, а наведені докази в додатках до відзиву в повній мірі відповідають вимогам ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України. Зважаючи на ті тяжкі обставини, в яких він знаходився, легко можна дійти висновку, що в інших обставинах він би не написав такої розписки, але відсутність в подальшому мати кошти на найм житла та їжу, майбутнє народження сина змусило його піти на цей крок. Оскільки [PERSON] розписку вважав своєю гарантією, тому, з його слів, вона носила фіктивний характер, то відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Також, зі слів [PERSON] він надав кошти у розмірі 525 000,00 доларів США, які зовсім не відповідають дійсності та не мають жодного підґрунтя, на придбання землі під 5 поверховий будинок під м. Києвом, не надаючи жодних доказів щодо передавання коштів. Позивач не доводить у своїй відповіді існування між сторонами правовідносин за договором позики, не підтверджує факт передачі коштів, не дає жодної відповіді стосовно наведеного у відзиві від 03.07.2021, а надалі перекручує факти та обставини наведені відповідачем. Позивач 14.09.2021 подав до суду пояснення, де вказує, що у 2017 році до нього прийшов [PERSON] , з яким його познайомив друг, та просив інвестувати в придбання землі під будівництво 5-ти поверхового будинку під Києвом. Паралельно з цим була пропозиція про купівлю землі і будівництво котеджів в Словаччині. Позивач відповів, що йому не цікаво будівництво під Києвом, а цікавить будівництво за кордоном. [PERSON] повідомив, що у нього є компаньйон, який має фірму у Словаччині і може з усім допомогти. Позивач відповів згодою та домовився, що відповідачі купують землю та розробляють проект. 23.11.2017 позивач перебував за кордоном разом з [PERSON] , у цій поїздці відповідач [PERSON] мав продемонструвати, що всі організовані ним та [PERSON] справи в Словаччині знаходяться під контролем та їх реалізації нічого не заважає. Після купівлі землі у Словаччині, позивач надав відповідачам кошти на купівлю землі на будівництво 5-ти поверхового будинку під Києвом. Готівкові кошти у зазначеному в розписці розмірі відповідачі отримали від позивача 28.11.2017 особисто в м. Києві в ресторані «Густой» ( [ADDRESS] ), після чого і підписали розписку. Датою отримання коштів є саме 28.11.2017 замість 23.11.2017, а дата 23.11.2017 була вказана в позовній заяві помилково. Позивач просить вважати вірною датою 28.11.2017. 14.09.2021 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив. Просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] та визнати правочин (розписку) недійсним з аналогічних підстав, що і відповідач [PERSON] у своєму відзиві. Ухвалою суду від 29.09.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив, поясненнях. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив. Разом з тим, факт підписання розписки не заперечував, однак, заперечував факт передачі грошових коштів та дату їх отримання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Не заперечував факт підписання ним розписки, однак, вказав, що грошові кошти не отримував та не погоджувався з датою їх отримання. Представник відповідачів [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки, написаної відповідачами [PERSON] та [PERSON] , вони отримали від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 525 000,00 доларів США та зобов`язалися повернути повну суму без процентів у строк до 23.07.2018 (а.с. 12). Судом встановлено, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Судом було допитано в якості свідка [PERSON] , [INFO] , який суду показав, що 28.11.2017 зустрівся з позивачем у ресторані «Густой» в м. Києві, сіли за столик з двома особами, бачив як передавались гроші в чорному пакеті, а обидва відповідачі написали розписку. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачами взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Окрім того, суд вважає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналагічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Суд звертає увагу на те, що відповідачі підтвердили факт власноручного написання та підписання ними розписки, однак заперечували факт передання їм спірних грошових коштів позичальником та дату підписання розписки, разом з тим, належних та достатніх доказів в обгрунтування своїх доводів суду не надали. Розписка чітко містить відомості про отримання відповідачами грошових коштів від позивача із зобов`язанням щодо їх повернення останньому у повному обсязі у визначений строк. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушили свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальникам. Своїм підписом відповідачі засвідчили, що їхнє волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачами не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідачі зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений розпискою, а саме 525 000,00 доларів США в строк до 23.07.2018 не виконали, права позивача підлягають захисту, а тому стягненню з відповідача підлягає сума в розмірі 525 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.07.2018 еквівалентно 13 881 000,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідачів пені у розмірі 4 937 533,21 грн, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. Судом встановлено, що згідно розписки не передбачено стягнення пені. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідачів пені за прострочення зобов`язання за договором позики у розмірі 4 937 533,21 грн задоволенню не підлягають, оскільки сторонами не було досягнуто в договорі позики (розписці) домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір. Щодо вимог про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №14-727цс19. Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи вищевикладене, а також те, що за умовами договору позики позичальникам передавались у борг грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, нарахована позикодавцем сума інфляційних втрат в розмірі 2 849 769,30 грн стягненню з позичальників не підлягає, тому у цій частині в задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Разом з тим, суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язань за період з 24.07.2018 по 03.06.2021 погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних в сумі 1 192 244,79 грн, які вважає за доцільне стягнути з відповідачів на користь позивача. Враховуючи беззаперечний факт укладення сторонами договору позики, суд, приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позову, а з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню основна сума заборгованості у розмірі 13 881 000,00 грн та 3% річних у розмірі 1 192 244,79 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 7 483,69 грн (15 073 244,79 грн *11 350,00 грн/22 860 547,30 грн).

Outcome: partial