Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

28.01.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить розірвати шлюб між ними, зареєстрований 01.10.2005 року, від якого мають малолітніх дітей: - [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [INFO], [INFO], [INFO] відповідно та визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачкою мають різні погляди на права та обов'язки подружжя, проживають окремо один від одного. Вважає, що їх шлюб остаточно припинив існування, поновлення подружніх відносин неможливе. Дружина не має достатніх доходів, є інвалідом першої групи і тому не взмозі виховувати та утримувати малолітніх дітей, оскільки сама потребує стороннього догляду, він працює, проживає у благоустроєному будинку де діти забезпечені кращими умовами для проживання та виховання. Позивач в судовому засіданні свій позов підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов визнали частково. Відповідач згодна на розлучення та визначення місця проживання двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з нею, та не заперечила щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком. Представник органу опіки й піклування в судовому засіданні вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з позивачем, оскільки відповідачка є інвалідом першої групи і за станом здоров'я не зможе здійснювати належний догляд за дітьми. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім'ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2005 року /а.с.6/, від якого мають неповнолітніх дітей: сина -[PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с.7,8,9/. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу -одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачкою. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім'ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. Позивач в судовому засіданні наполягав на розірванні шлюбу, проти чого відповідачка не заперечувала. Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1, ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, як то передбачає стаття 161 СК України. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Особливо це стосується немовлят та дуже маленьких дітей. З точки зору психології між дитиною та її матір'ю в ранньому віці існує дуже тісний зв'язок, розірвання якого накладає часто глибокий слід в майбутньому на психіці та навіть на фізичному розвитку дитини. Та й самою природою було закладено спроможність забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини саме в жінці. В судовому засіданні сторони погодили місце проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] з батьком, а тому в цій частині відсутній спір. При визначення місця проживання двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] в даному випадку суд зазначає, що кожен з батьків ставиться до своїх батьківських обов'язків відповідально з урахуванням їх можливостей. Кожен з них любить дітей та піклується про них. На даний час вік дітей не дозволяє в повній мірі визначити їх особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, стан здоров'я відповідачки. Як встановлено з пояснень сторін та актів обстеження умов проживання від 08.12.2014 року, позивач та відповідач проживають окремо, а їхні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з відповідачем і умови проживання відповідача належні, у будинку наявні всі зручності. Донька [PERSON] навчається у першому класі ЗОШ №2, а донька [PERSON] знаходиться вдома(а.с. 12,13). За висновком органу опіки й піклування Новоград-Волинської міської ради № 62 від 11.03.2015 року у зв'язку з неспроможність [PERSON] здійснювати належний догляд за дітьми, через функціональні порушення в організмі, що призводять до значного обмеження життєдіяльності та потреби постійного стороннього догляду визнано за доцільне визначити місце проживання дітей разом з батьком(а. с. 24-25). Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 N 875-XII. Матеріали справи не містять передбачених ч. 2 ст. 161 СК України обставин, для розлучення доньок [PERSON] та [PERSON] зі своєю матір'ю. Однак суд враховує фізичний стан здоров'я відповідачки, а також щоденну необхідність відвідування дочкою [PERSON] школи вважає, що батько може більш в повній мірі виконувати обов'язок, щодо забезпечення навчання дитини в школі, а тому місце проживання дочки [PERSON] слід визначити за місцем проживання батька. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] - батьки позивача підтвердили, що їх син в повній мірі забезпечує відвідування доньки [PERSON] школи, а [PERSON] відвозить до дитячого садочка. Свідок [PERSON], пояснила, що допомагала здійснювати догляд за сином [PERSON], який проживає разом з батьками позивача. Із встановлених судовому засіданні обставин, зокрема того, що відповідачка маючи інвалідність, народила двох доньок та здійснювала догляд за ними. На даний час може пересуватись за допомогою спеціальних пристроїв, а також самостійно в мінімальному обсязі обслуговує себе, зокрема готує їжу, пере, здійснює прибирання житла, суд вважає за можливе визначити місце проживання доньки [PERSON] за місцем проживання матері. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що відповідачка самостійно в мінімальному обсязі обслуговує себе. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання малолітньої дитини місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дитини.

Outcome: partial