Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

02.03.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» ( надалі ПАТ «АТ НДІРВ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, витрат на правову допомогу, відшкодування моральної шкоди та стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 15.08.1985 року по 25.11.2014 року вона працювала на посаді інженера в ПАТ «АТ НДІРВ» і 25.11.2014 року її було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено остаточного розрахунку по заробітній платі. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 20084,02 грн., компенсацію втрати частини доходу в розмірі 2824 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1614,68 грн., моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн., витрати на правову допомогу пов'язану з зазначеною справою в розмірі 500,00 грн. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги визнає в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 17 348,00 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог просить відмовити в зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач працювала в ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» та була звільнена 25.11.2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 8-9). Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні позивачу не було виплачено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 348,00 грн., що не заперечується відповідачем та стягується на користь позивача дана сума з відповідача. Крім того, суд вважає законною та обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача компенсації втрат заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Згідно п. З Постанови №159 від 21 лютого 2001 року Кабінету міністрів України Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати передбачено компенсацію грошових доходів, а саме заробітної плати. Компенсації підлягають грошові доходи населення разом із сумою індексації, що отримані у гривнях на території України та не мають разового характеру. Судом встановлено, що відповідач не здійснював виплату заробітної плати позивачу з липня 2013 року, та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, входить в загальний розмір заборгованості 17 348,00 грн., з якою суд погоджується та визнається сторонами. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки відповідач не виплатив усі належні позивачу виплати в день звільнення, розмір яких сторонами не оспорюється, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки за період з 25.11.2014 року по день винесення рішення по справі - 31.03.2015 року. Середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні розраховується згідно Порядку, затвердженим Постановою КМУ №100 . Виходячи з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середньоденної заробітної плати позивача сторонами не оспорюється і він складає 132,45 грн. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Враховуючи, що відповідно до наказу від 28.10.2013 року №138, на підприємстві з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року встановлений неповний робочий тиждень (понеділок, вівторок). Працівникам, які знаходяться у відрядженнях, середи, четверги та п'ятниці рахуються робочими днями. Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку становить 6092,70 грн., який підлягає стягненню з відповідача. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд визначає наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Але, позивачем не доведено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу належної їй заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода в розмірі 25 000,00 грн., тому суд вважає даний розмір моральної шкоди значно завищеним Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, її вік, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 2500 грн. Що стосується витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне. Питання компенсації витрат на правову допомогу врегульовано ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Проте, долучена до матеріалів справи квитанція №3779 від 20.02.2015 року не може бути доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 500 грн. в розумінні приписів Постанови КМУ №590 від 27.04.2006р., оскільки у матеріалах справи відсутній розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, відсутні правові підстави для компенсації таких витрат позивачу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial