Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та ПАТ «УкрСиббанк» уклали кредитний договір № 11085374000 від 11.12.20006 р. Протягом 2013 р. - 2014 р. до позивача почали надходити телефонні дзвінки з погрозами від відповідача, що вимагав повернути кредит отриманий позивачем в ПАТ «УкрСиббанк». Позивач повідомила працівників відповідача про те, що вона не має жодних відносин з відповідачем, а також, жодних документів про перехід боргу. Проте, від відповідача продовжували надходити погрози. 01.07.2014 р. за місцем роботи позивача був відправлений лист в якому було поширено відомості, які не відповідають дійсності та порушують право позивача на честь, гідність і ділову репутацію, що заподіяло останній моральну шкоду та підірвало її здоров`я, в той час, як остання є онкохворою. Так, відповідно до листа відповідача, позивача було звинувачено в скоєнні злочину. З вищезазначеного листа вбачається, що відповідач звернувся до позивача з пропозицією добровільного врегулювання заборгованості задля уникнення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру розслідувань, і попереджено про те, що відповідач буде наполягати на здійсненні по відношенню до Київської митниці Мін.доходів слідчих дій, спрямованих на перевірку отриманих доказів - здійснення обшуку, тимчасового вилучення майна, знятті інформації з електронних інформаційних систем, допиту фізичних осіб, яким відомі чи можуть бути відомі обставини надання неправдивої інформації банку, також, відповідач має на меті ініціювати здійснення податкової перевірки Київської митниці Міндоходів. За результатами розгляду даного листа, Київська митниця повідомила Міністерство доході і зборів України, що дана інформація не стосується її жодним чином, а вся інформація є припущенням та жодним чином не підтверджується документами. Отже, відповідач поширив неправдиві відомості з метою опорочити честь, гідність і ділову репутацію. В зв'язку з порушенням своїх прав, позивач звернулася за захистом порушеного права до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позові. Відповідач, будучи повідомленою належним чином про місце, день та час судового розгляду, в судове засідання 31.03.2014 р. не з'явився, участь представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, направив на адресу суду письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, 11.12.2006 р. між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 11085374000, що не заперечувалось сторонами. 08.07.2014 р. Київською митницею Міндоходів за вх. № 11521/06.1-47 від відповідача було отримано листа без вихідного номера та дати щодо надання позивачем, як працівником Київської митниці Міндоходів, завідомо неправдивої інформації банку (а.с. 6). Після чого, Київська митниця Міндоходів відповідним листом за №06.1-40/2109-5527 від 11.07.2014 р. направила копію вищезазначеного листа відповідача на адресу начальнику управління внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у Київській області в порядку інформування, одночасно в листі зазначено, що дана інформація не стосується жодним чином Київської митниці і вся інформація є припущенням та жодним чином не підтверджується документами (а.с. 7 - 8). При вирішенні даного спору судом враховані міжнародно-правові зобов'язання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. За правилами ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу положень даного закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, вимагати спростування недостовірної інформації можуть фізичні особи стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'являти фізична особа у разі поширення проти неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім»ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Пунктом 15 вказаної Постанови визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим не майновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У відповідності до п. 18 даної Постанови згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Належними та допустимими доказами відповідачем не доведено, що поширена про позивача інформація є достовірною, в той час, як позивачем по справі доведений факт поширення інформації відповідачем по справі. З урахуванням презумпції добропорядності, суд приходить до висновку, що негативна інформація, поширена щодо позивача є недостовірною. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 9 даної Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Як роз'яснено в п. 3 та п. 5 вищезазначеної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Обов'язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача. Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди суд враховує, що негативна інформація, поширена щодо позивача є недостовірною, а відтак, внаслідок поширення про позивача негативної інформації, останній було спричинено моральну шкоди, що полягала у негативних змінах в умовах її життя, тому, виходячи із засад розумності та справедливості, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн. компенсації за спричинену моральну шкоду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial