Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

У вересні 2017 року заявник звернулась до Фастівського міськрайонного суду із вказаною заявою, в якій просила суд\~ встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 02 лютого 2015 року поблизу м. Дебальцеве Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог заявниця зазначила, що 06 лютого 1987 року вона одружилася з [PERSON] , від шлюбу з яким, [INFO] у них народився син [PERSON] . 05 червня 2014 року на підставі Указу Президента України від 06 травня 2014 року № 454, її сина [PERSON] було призвано у Збройні Сили України у складі військової частини польова пошта [NUMBER] . З серпня 2014 року [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі військової частини польова пошта [NUMBER] . Так, 02 лютого 2015 року під час транспортування боєприпасів, паливних матеріалів та харчових продуктів спільна група 25-го ОМПб, у складі якої був і старший солдат [PERSON] та 128-ї ОГПБр біля блокпоста в с. Рідкодуб Шахтарського району Донецької області (поблизу м. Дебальцеве, Донецька область) потрапили в оточення проросійських бойовиків. БТР військових потрапив в засідку, після чого зав`язався бій, у якому старший солдат [PERSON] , отримав несумісну з життям травму та загинув. Заявниця вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, її син загинув на території Донецької області, чим було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України,ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року. Заявниця вказує, що встановлення факту загибелі її сина [PERSON] внаслідок саме військової агресії Російської Федерації буде породжувати юридичні наслідки - визначення його статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року,що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, звернулася до суду з даною заявою. Заявниця в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом вчасно та належним чином. Направила до суду клопотання, в якому просила суд розглянути справу без її участі, зазначила, що заяву підтримує в повному обсязі та просить суд її задовольнити. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав, з підстав викладених у ній, просив суд її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу без участі представника Міністерства. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . (а.с.25). Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 лютого 2015 року Виконавчим комітетом Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області, [PERSON] , помер [INFO] , в місті Дебальцево, Донецької області, Україна. (а.с.113). Як вбачається з лікарського Свідоцтва про смерть № 156, виданого Артемівським відділенням СМЕ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи», від 03 лютого 2015 року, [PERSON] помер [INFO] , на блокпосту в м. Дебальцеве Донецької області, в зоні АТО, смерть настала внаслідок розтрощення черепу. (а.с. 110-112). Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця, протокол № 450 від 11.02.2015 року, вибухова травма: «Розтрощення черепу (ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій), солдата [PERSON] , 1987 року народження, яка стала причиною його смерті [INFO] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 156 від 03.02.2015 року «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Артемівське відділення СМЕ, свідоцтвом про смерть [PERSON] від 04.02.2015 року серії [NUMBER] , та довідкою з Фастівського ОМВК Київської області від 11.02.2015 року за № 5/106, травма та причина смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.115). Указом Президента України від 22 вересня 2015 року № 553/2015 за особисту мужність і високій професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, [PERSON] посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (а.с. 117). Заявниця, як мати загиблого [PERSON] , [INFO] , отримала посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с.116). Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Наведені положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим воєнного стану». В статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія визначена як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. У зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27 лютого 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року прийняла закон "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року( ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями). Як зазначено в цьому Законі його метою є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлення особливого правового режиму на цій території та визначила особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб(ст. 2 Закону № 1207-VII). Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України" "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", з якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими. Як підтверджено належними та допустимими доказами, [PERSON] , дійсно перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта [NUMBER] , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Вищевикладені обставини справи встановлюють причинний зв`язок між загибеллю, 02 лютого 2015 року, [PERSON] поблизу м. Дебальцеве Донецької області України та обставинами того, що він в цей час перебував на військовій службі та брав участь у проведенні антитерористичної операції. Враховуючи, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, [PERSON] 02 лютого 2015 року отримав травми, які стали причиною його смерті, тобто внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право [PERSON] на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Суд вважає, що документи, які посвідчують смерть [PERSON] , лише констатують факт цього, тобто, в іншому порядку, окрім судового, вказаний юридичний факт встановити неможливо, а встановлення даного юридичного факту необхідно заявниці для виникнення у неї права на справедливу компенсацію. На підставі наведеного заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню.

Outcome: approved