Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

29.01.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на наступні обставини. 19 листопада 2007 року між [PERSON] (надалі - позивач) та ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - відповідач) було укладено іпотечний кредит № КІА З GI0000001269, відповідно до якого вона отримала кредит в розмірі 40000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних терміном на 10 років. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Даний договір іпотеки 21.11.2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу. Згідно іпотечного кредиту [PERSON] щомісячно повинна була сплачувати до банку за кредитом та відсотками в розмірі 650, 45 грн. Дані кошти [PERSON] сплачувала щомісяця згідно встановленого графіку. Не дивлячись на те, що [PERSON] завжди своєчасно сплачувала відповідні кошти за кредитом в серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про дострокове стягнення боргу з останньої, та просив в своєму позові звернути стягнення на майно іпотеки, [ADDRESS]. Розглянувши позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк», 20 березня 2014 року Білоцерківський міськрайонний суд виніс рішення яким ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20 березня 2014 року, останній звернувся з апеляційною скаргою до апеляційного суду Київської області, в якій просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду, та постановити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ КБ «ПриватБанк». Колегією суддів апеляційного суду Київської області 28 серпня 2014 року винесено нове рішення яким було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» з інших причин. В даному рішенні апеляційним судом було встановлено, що [PERSON] не було порушено графік сплати кредиту та відсотки, але і існує переплата більше 19 тисяч і кредит нею виплачений повністю. Крім цього, в ухвалі вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року за касаційною скаргою [PERSON], який є співвласником квартири та [PERSON], зазначено що оцінивши всі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні обох позовів. 31 січня 2018 року Бондар Іриною Михайлівною приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис за № 120 щодо звернення стягнення на квартиру [ADDRESS]. 11.04. 2018 року Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 56150829. Вищевказаний виконавчий напис вчинений з численним порушенням законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню. Позивач вважає, що виконавчий напис № 120 від 31 січня 2018 р. вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення на Предмет іпотеки, належний Позивачу на праві власності. Відповідно до п.п. 1.1-1.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій) та ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 (надалі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов'язанням до закінчення строку виконання основного зобов'язання. Як зазначено у оскаржуваному виконавчому написі, цей напис вчинено відповідно пункту 1, а не пункту 1 -1 Переліку документів, що є порушенням ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5. Відповідно до п. 1 Переліку документів, на підставі якого вчинявся оскаржуваний виконавчий напис, для одержання виконавчого напису про звернення стягнення на заставлене майно подаються: 1) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); 2) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Звертає увагу суду на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус, третя особа не отримувала від відповідача та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Розрахунок боргу, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов'язання позивача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону. Розрахунок розміру невиконаних зобов'язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості. Виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог Відповідача до Позивача. Отже, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком документів; нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки. Отже, вважає виконавчий напис вчинено із грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, і відповідачем пропущено строк, на протязі якого відповідач міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Просила суд прийняти дану позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 120, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною від 31 січня 2018 р. щодо звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], стягнути з Банка на користь [PERSON] сплачений судовий збір ( а. с.3-8 ). Ухвалою судді від 04 лютого 2019 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 07 березня 2019 року ( а. с. 20-21). Ухвалою суду від 07 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 годину 00 хвилин 10 квітня 2019 року ( а. с. 36-37 ). В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Власенко М.Ф., який діє на підставі договору про надання юридичних послуг та представництво в суді від 23.11.2018 року ( а. с. 32 ) не з'явилися, 10.04.2019 року за вх. № 13434 судом отримано заяву від представника Власенко М.Ф., в якій останній просив слухати справу за його відсутності та позивача, позов підтримують в повному обсязі та не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідачі ПАТ КБ «ПриватБанк» та Білоцерківський МВ ДВС ГТУЮ у Київській області в судове засіданні своїх представників не направили, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи наявні поштові повідомлення про вручення. У відповідності до вимог ст.128 ЦПК України зазначені відповідачі були належним чином завчасно повідомлені про слухання справи. Жодних заяв та клопотань з боку відповідачів на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, 22.02.2019 року за вх. № 7330 судом було отримано лист, в якому приватний нотаріус Бондар І.М. просить розглядати справу без її участі та надіслати їй копію судового рішення. Інших заяв та клопотань з боку сторін по вищезазначеній цивільній справі до суду не надходило. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року постановлено провести в поданій справі заочний розгляд. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з'явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 19 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено іпотечний кредит № КІА З GI0000001269, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 40000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних терміном на 10 років. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 листопада 2007 року між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Даний договір іпотеки 21.11.2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу. Встановлено, що в серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про дострокове стягнення боргу з останньої, та просив в своєму позові звернути стягнення на майно іпотеки, [ADDRESS]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення та за зустрічним позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору припиненим, в задоволенні позову публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення - відмовлено та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору припиненим, - відмовлено ( а. с. 14 ). Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2014 року апеляційні скарги [PERSON] та публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору припиненим (а. с. 15-17 ). Рішення суду набрало законної сили. Вказаним рішенням апеляційного суду Київської області встановлено, що на час звернення банку із позовом до суду ( серпень 2013 року ) [PERSON] не тільки не має заборгованості, а у неї існує переплата за кредитом більше 19 тисяч гривень. Крім того встановлено, що п. 2.4 кредитного договору визначений мінімальний щомісячний ануїтетний платіж, який має сплачувати позичальниця до 22 числа кожного місяця в розмірі 650,45 грн. змін чи доповнень до кредитного договору сторонами не вносилося. Отже, від часу надання кредиту ( листопад 2007 року ) і до моменту звернення банку з позовом до суду ( серпень 2013 року ) пройшло 68 місяців і загальний розмір погашення кредиту згідно договору мав складати 44230,60грн. ( 68 х 650,45 грн. ), а фактично сплачений [PERSON] розмір коштів згідно наданих нею квитанцій становить 65639,55 грн. за таких обставин посилання банку на наявність у позичальниці простроченої заборгованості, що у свою чергу дає підстави для дострокового повернення коштів, не знайшли свого підтвердження. ( а. с. 16 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім цього, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року касаційну скарга [PERSON] та [PERSON] відхилена, рішення апеляційного суду иївської області від 28 серпня 2014 року залишено без змін ( а. с. 18-19 ). В ухвалі вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року зазначено, що оцінивши всі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні обох позовів ( а. с. 19 ). 31 січня 2018 року Бондар Іриною Михайлівною приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис за № 120 щодо звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] ( а. с. 11 ). З зазначено виконавчого напису вбачається, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонує задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, у розмірі: заборгованість за кредитом - 19 743,62 гривень; заборгованість за відсотками - 67 808,05 гривень; пеня - 109 915,04 гривень; витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 3000 гривень. Строк, за який провадиться стягнення, - десять років дев'ятнадцять днів, а саме з 19.11.2007 року по 08.12.2017 року. 11.04.2018 року Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 56150829 ( а. с. 10 ). Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою, позивач вважає, що виконавчий напис № 120 від 31 січня 2018 року вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення на Предмет іпотеки, належний позивачу на праві власності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно п. 1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 "Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що однією з об'єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому, судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред'явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з'ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Згідно з п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року, №1172 для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Так, вчиняючи виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки та за рахунок коштів від його реалізації задовольнити вимоги банку, де загальна заборгованість становить 197 466,71 гривень, строк за який провадиться стягнення, - десять років дев'ятнадцять днів, а саме з 19.11.2007 року по 08.12.2017 року не може свідчить про безспірність розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим листом, оскільки станом на 2014 рік [PERSON] не мала заборгованості перед банком, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а навпаки, встановлено судовим рішенням про існування переплати за кредитом більше 19 тисяч гривень. Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. Тому, за встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Стосовно вимог позивача до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, то суд приходить до наступного. Так, п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішується судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому, з урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області є такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволені позовних вимог позивача до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не підлягають і вимоги про стягнення судового збору з останнього. Враховуючи вимоги статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., понесення яких документально підтверджується ( а. с. 2 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial