Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

13.07.2016 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 19 липня 2011 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Але подружнє життя з відповідачем не склалося, вони втратили любов та повагу один до одного. Шлюбно сімейні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. У звязку з цим просить розірвати шлюб зареєстрований 19 липня 2011 року із відповідачем. Також просить визначити місце проживання дітей разом із нею, зобовязати відповідача бачитися з дітьми у вихідні дні суботу та неділю з 15.30 год. до 18.00 год. та святкові дні, включаючи дні народження дітей і неробочі дні, які встановлено Кодексом законів про працю України у час за домовленістю, але не більше 3 (трьох) годин на день та суворо у її присутності. В період хвороби дітей та незадовільних природних умов відвідування призупинити. З місць зустрічі виключити адреси їх місць реєстрації та продовольчі і промислові магазини. Просить також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку(доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку. Також стягнути з відповідача всі понесені нею судові витрати, в тому числі і на правову допомогу. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач частково заперечував проти задоволення позовних вимог, а саме заперечував проти побачення з дітьми в присутності матері, а також щодо заборони відвідування магазинів із дітьми та місць їх реєстрації, також заперечував проти розміру аліментів, просив задовольнити аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, оскільки він страждає захворюванням серця та потребує операції та придбання ліків. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд вислухавши пояснення сторін, думку третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовим розглядом встановлено, що 19 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Балаклійського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис 114, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ №167074.(а.с.7) Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. (а.с.8,9) Позивач у позові посилається на те, що за час спільного проживання подружжя не створило міцної і дружної сім'ї, втратили почуття любові та поваги один до одного. Шлюбно сімейні відносини між ними припинені. Спору про поділ майна немає. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обовязки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обовязків батьків та дітей визначаються Сімейним кодексом України ( далі СК України ). Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором ) сторін. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен з подружжя має рівні права та обовязки. Зазначене конституційне положення знайшло своє закріплення у ст. 21 СК України, відповідно до якої, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. ( ст. 55 СК України ) Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. ( ст. 56 СК України ) Відповідно до ст. 110 СК України кожен із подружжя має право на предявлення позову про розірвання шлюбу, тобто про припинення шлюбних відносин. При цьому подальше збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11 рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між подружжям фактично вже вичерпалися. Позивач не має наміру відновлювати сімейні стосунки із відповідачем та категорично проти подальшого збереження сімї. Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, оскільки суперечить інтересам сторін, сторони не бажають спільно проживати. Відповідно\~ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки відповідач проживає окремо від дітей та враховуючи інтереси дітей, які на даний час мешкають з позивачем, і той факт, що відповідач не заперечує проти проживання дітей з позивачем, суд визначає місце проживання неповнолітніх дітей з матірю [PERSON] У відповідності до ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільніє від обовязків щодо дитини. Стаття 150 СК України передбачає, що батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Пунктом 2\~ст. 159 СК України передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоровя одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до висновку Балаклійської районної державної адміністрації щодо визначення місця проживання дітей, визначення способу участі батька у вихованні дітей і спілкуванні з ними адміністрація вважає доцільним та відповідним інтересам малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] визначити їх місце проживання з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; встановити порядок спілкування гр. [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] щосуботи та щонеділі з 15.30 до 18.00 в присутності матері.(а.с.40-41) За таких обставин, суд вважає, що побачення батька з дітьми не матимуть негативного впливу на них та на їх моральне виховання, і не завдадуть шкоди життю та здоровю дітей, тому вважає за потрібне встановити порядок спілкування батька зі своїми дітьми, але вважає недоцільним виключити з місць зустрічей адреси місць реєстрації позивача та відповідача, а також продовольчі та промислові магазини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку ( доходу ) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. ( ст. 183 СК України ) При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. (ч.1 ст. 182 СК України ) Враховуючи те, що неповнолітні діти залишаються проживати з матірю, а також те, що відповідач офіційно працює суд вважає за потрібне позовні вимоги щодо стягнення аліментів задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, відповідно до ч. ч. 1,2ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»(далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу,\~а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надала договір про надання юридичних послуг, товарний чек, в якому зазначено: найменування послуги надання юридичних послуг(складання позовної заяви, усне консультування по справі), одиниця виміру год., кількість 2, ціна за одиницю 551,2, загальна сума 1102,40 грн.; акт приймання передачі виконаної роботи до договору про надання юридичних послуг, в якому зазначена вартість робіт згідно договору 1100 грн., що і підлягає сплаті. Проте розрахунку таких витрат відповідно до вимог Закону матеріали справи не містять, суми в документах вказані різні, а відтак не має правових підстав для їх стягнення. Інших доказів на підтвердження вимог в цій частині позивач суду не надала. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. Оскільки розмір таких витрат позивачем не доведений, підстави для їх відшкодування відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial