Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

31.08.2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 05.09.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким останній була надана позика в сумі 173595 грн., що еквівалентно на день укладання договору 21300 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 05.03.2014 р. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір, який було нотаріально посвідчено 05.09.2013 р., за яким в іпотеку відповідач передала однокімнатну квартиру [ADDRESS], оціночною вартістю 290000 грн. Відповідач належним чином умови договору позики не виконує, у зв'язку з чим, станом на 31.08.2015 року заборгованість відповідача за договором позики становить 1695026,42 грн., яка складається з заборгованості за договором позики у розмірі 364521,81 грн., що еквівалентно 17100 доларів США та пені у розмірі 1330504,61 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 1695026,42 грн., а також в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом продажу предмета іпотеки [PERSON] з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів та здійсненням інших, передбачених законом дій, необхідних для продажу іпотеки, виселити [PERSON] (інших осіб) з вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку в ній, стягнути з відповідача понесені судові витрати за сплату судового збору. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Зазначили, що в квартирі крім відповідача ніхто не проживає та не зареєстрований. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме щодо стягнення суми основного боргу, проте щодо стягнення пені в сумі 1695026,42грн. та звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення заперечувала, так як має намір повернути суму боргу, проте на це потрібен певний час. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 05.09.2013 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником був укладений договір позики, за яким остання отримала від позикодавця позику в сумі 173595 грн., що на час укладання договору еквівалентно 21300 доларів США, з кінцевим терміном повернення протягом одного місяця після письмового повідомлення (вимоги про повернення коштів), але у будь-якому разі до 05.03.2014 р. Згідно п.5 договору [PERSON] зобов'язалася повернути суму грошей, що еквівалентна 21300 доларів США на день платежу. Згідно п.8,9 цього договору якщо позичальник не проверне позику до 05.03.2014 р., або у строк зазначений у вимозі позикодавець має право пред'явити цей договір до примусового виконання. За прострочення виконання зобов'язань за договором. Позичальник сплачує штраф у розмірі 20% від простроченої суми та виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми на кожний день прострочення до повного розрахунку, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням індексу інфляції (а.с.12). На підтвердження факту передачі грошей [PERSON] було написано розписку від 05.09.2013 року ( а.с.13). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, між [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір, який було нотаріально посвідчено 05.09.2013 р., за яким в іпотеку відповідач передав однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п.2.1. іпотечного договору, оціночна вартість предмета іпотеки була визначена за домовленістю сторін та становила 290000 грн. ( а.с.14-19). Згідно п.4.1 іпотечного договору у разі порушення іпотекадавцем будь-яких зобов'язань за основним договором іпотекодержатель має право на негайне виконання іпотекодавцем зобов'язань за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець на письмову вимогу іпотеко держателя зобов'язаний забезпечити звільнення предмета іпотеки та зняття з реєстраційного обліку всіма мешканцями квартири протягом 10 календарних днів з дня отримання повідомлення. Згідно п.5.3 у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом « Про іпотеку», та /або шляхом вчинення виконавчого напису на іпотекодавця та /або за рішенням суду Згідно до п.5.4.2. іпотекодержатель може також задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю згідно договору купівлі-продажу в рахунок виконання зобов'язань та\\або інших вимог. Для цього іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладання такого договору письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які зареєстровані про свій намір укласти такий договір. Згідно до п. 6.1. іпотечний договір діє до повного виконання зобов'язань за Основним договором. Позичальник узяті на себе грошові зобов'язання належним чином не виконав. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за договором позики станом на 31.08.2015 року становить 1695026,42 грн., що складається з заборгованості за договором позики у розмірі 364521,81 грн., що еквівалентно 17100 доларі США, та пені у розмірі 1330504,61 грн., яка нарахована за останній рік. У зв'язку з невиконанням позичальником встановленого договором обов'язку повернути позику позивачем 18.11.2014 року та повторно 01.07.2015 року на адресу відповідача направлено вимогу про погашення заборгованості та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказані вимоги відповідачем залишено без відповіді. Позивач повідомляв [PERSON] про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, а також відповідно до вимоги про дострокове повернення позики, повідомляв про наявність заборгованості по сплаті позики, а також про те, що у разі не виконання зобов'язання на протязі 30 днів іпотекодержателем (позикодавцем) буде звернуто стягнення на предмет іпотеки. [PERSON] були надіслані рекомендованою поштою на адресу: [ADDRESS] (а.с.24.25). Відповідач не заперечувала проти зазначеної обставини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статей 526, 533, 536, 610, 611 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Разом з тим норми ч.4 ст.551 ЦК України передбачають - розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З дослідженого судом розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по поверненню позики становить 364521,81грн., в той час як пеня за порушення термінів повернення позики складає 1330504,61 грн., що значно перевищує розмір збитків. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV. На підставі викладеного, враховуючи, що строк дії іпотечного договору на час звернення позивача до суду не сплинув, основне зобов'язання боржником за договором позики не виконане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є такими, що ґрунтуються на законі та відповідають умовам договору позики та договору іпотеки, укладеним між сторонами, підлягають задоволенню, однак вважає за необхідне зменшити розмір нарахованої пені за порушення термінів повернення позики до розміру, що відповідає розміру суми заборгованості за договором позики, тобто до 364521,81 грн., а тому позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, а саме в рахунок заборгованості в розмірі 729043,62 грн. Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України. Оскільки у справі, що розглядається, квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок позики, а згідно-договору купівлі продажу від 15.08.1998 року, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в частині виселення відповідача без надання іншого постійного жилого приміщення. Оскільки позовні вимоги щодо зняття відповідача із реєстраційного обліку є похідними від позовних вимог про виселення, вони також не підлягають задоволенню. Крім того, суд враховуючи норми ст. 11 Закону України "Про іпотеку" та статті 589 ЦК вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором позики, так як одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь позивача однієї й тієї самої суми заборгованості. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння заборгованості, яка належить до виплати позивачу. Зазначене роз'яснення міститься у п.42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від. 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Вимоги щодо стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України підлягають частковому задоволенню на суму 3654,00 грн. У зв'язку з відмовою у задоволенні вимог щодо виселення судовий збір сплачений за цю вимогу відшкодуванню не підлягає.

Outcome: partial