Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «ТДС ГРУПП» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за час заборгованості з виплати заробітної плати, моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював столяром 5 розряду ремонтно-будівельного відділу у ТОВ «ТДС Групп» з 23.01.2012 року згідно з наказом № 10-к від 23.01.2012 р., але з листопада 2015 року заробітну плату не отримував. Наказом № 196-к від 29.01.2016 р. [PERSON] був звільнений з 29.01.2016 р. за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за листопад, грудень 2015 р. та компенсацію за невикористані дні відпустки. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за листопад, грудень 2015 р., компенсації за невикористану відпустку в сумі 5659,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6971,98 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 1000, 00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.01.2012 р. працював у ТОВ «ТДС Групп» на посаді столяра 5 розряду, згідно з наказом № 10 від 23.01.2012 р. , що підтверджується записом в трудовій книжці. 29.01.2016 р. [PERSON] було звільнено за згодою сторін згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 196-к від 29.01.2016 р., що підтверджується записом в трудовій книжці. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, здійснюється в день звільнення. Згідно із ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки ТОВ «ТДС Групп» № 54 від 29.01.2016 року, відповідачем в порушення вимог КЗпП України не було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, у тому числі компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5659,65 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Таким чином, суд приходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню в сумі 5659,65 грн. Оскільки при звільненні з роботи [PERSON] відповідачем не сплачено йому заробітну плату, ТОВ «ТДС Групп» повинно сплати позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. \~Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст.27 Закону України "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100(надалі -Порядок). У відповідності п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством -календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з урахуванням податків та обовязкових платежів складає 6527, 11 грн. (з розрахункового листка за листопад 3152,69 грн. + з розрахункового листка за грудень 3374,42 грн.). Відповідно середньоденна заробітна плата: 6527,11 : 44 робочих дні = 148,34 грн. Час заборгованості з виплати заробітної плати з 29.01.2016 р. по 25.05.2016 (день винесення рішення) становить 97 робочих днів. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 14388, 98 грн. (148,34 грн. /середньоденна заробітна плата позивача х 97 дні /кількість робочих днів затримки розрахунку). Саме така сума має бути стягнена з відповідача на користь позивача. Згідно зі\~ст.237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розмір\~\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Несплатою відповідачем позивачеві усіх належних йому при звільненні виплат у [PERSON] була відсутня можливість для повноцінного існування, що призвело до моральних страждань, був змушений докладати зусиль, для організації свого життя, а тому враховуючи характер та обсяг страждань, які зазначив позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] у сумі 500,00 грн., яке підлягає стягненню з відповідача ТОВ «ТДС Групп» на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Відповідач не надав жодного доказу в обґрунтування своєї позиції з приводу позовних вимог позивача. На підставі викладеного, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, стягненню підлягає з ТОВ «ТДС Групп» на користь [PERSON] невиплачена заробітна плата за листопад, грудень 2015 року у сумі 5659,65 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 14388,98 грн. та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У відповідності до п.2 ч.1\~ст.367 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Виходячи з наведеної норми статті, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, невиплаченої при звільненні у межах стягнення платежу за один місяць. Крім того, у відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог. З урахуванням чого, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС ГРУПП» на користь держави судовий збір в розмір 1378 гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial