Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

06.09.2017 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 29.11.2007 року, відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту та зобовязалася здійснити повернення кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, зобовязалась щомісячно здійснювати погашення заборгованості. Однак відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 136245,07 грн., яка складається з наступного: 8406,91 грн. заборгованість за кредитом, 116681,31 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4192,80 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 6464,05 грн. штраф (процентна складова). Тому, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість. 13.11.17 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано заперечення проти позву, згідно яких вважає, що договір укладено з порушенням положень ст.. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», до позову не додано доказів отримання кредитних коштів відповідачем, останній платіж відповідачем здійснено 31.01.14 року, з цього часу почався трирічний строк звернення з позовом до суду, на час звернення у вересні 2017 року цей строк сплинув, договір про збільшення строку позовної давності не укладався, штраф та пеня не можуть бути одночасно застосовані, , тому просив у позові відмовити, застосувати наслідки сплину строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив відмовити з підстав, вказаних у запереченнях. Суд, вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Факт укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору та отримання з цих підстав відповідачем [PERSON] кредитних коштів знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, оскільки 29.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] (на той час мала прізвище Булах, згодом Ридош, а на даний час - [PERSON]) укладено кредитний договір відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 1600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобовязалась щомісячно здійснювати погашення заборгованості, що підтверджується заявою про приєднання до Умов та Правилам надання банківських послуг в ПриватБанку від 29.11.07 року (а.с.с.14), умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.15-20, 84-130). Відповідно до ст. 627-629,638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки сторони досягли всіх визначених ст.. 1054 ЦК України істотних умов кредитного договору, підписали договір, суд вважає, що факти укладення кредитного договору знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо несправедливості умов договору, наявність елементів нечесної підприємницької практики, суд відхиляє, оскільки за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, відповідач [PERSON] була письмово ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовною сукупною вартістю споживчого кредиту, що підтверджується її заявою згідно якої вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банкіських послуг в КБ»ПриватБанк» та приєдналась до них, а отже ознайомилась зі всіма його перевагами та недоліками що підтверджується заявою (а.с.68). Твердження представника відповідача, щодо відсутності доказів надання відповідачці грошей спростовується наявною в справі розпискою про отримання платіжної карти, що згідно умов кредитного договору є датою отримання кредиту. Тому суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем на підставі укладеного кредитного договору виникли зобовязальні правовідносини щодо кредитного договору, позивач виконав свої зобовязання щодо надання кредитних коштів відповідачу, а у відповідача виникло зобовязання повернути кредит, відсотки, комісії, інші визначені договором платежі. Доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] порушила взяті на себе за договором зобовязання, також знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Однак відповідач свої зобовязання за даним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 136245,07 грн., яка складається з наступного: 8 406,91 грн. заборгованість за кредитом, 314,49 грн. заборгованість по відсоткам на поточну заборгованість, 116366,82 грн. заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість, 4192,80 грн. заборгованість за комісією, 6964,05 грн. - заборгованість по штрафам, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 10-13). За положеннями ст.. 549 ЦК України грошова сума, яку божник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязань, що обчислена у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення є пенею. Оскільки сума 116 366,82 грн. обчислена у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення, суд вважає, що ця сума фактично є пенею за несвоєчасне виконання зобовязань, незважаючи на те, що в розрахунку заборгованості вона названа як відсотки. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідач порушив взяте на себе зобовязання щодо погашення кредиту та сплати відсотків, з нього слід стягнути суму боргу, відсотки за користування кредитом, пеню, комісію, штрафи. За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що сума неустойки 116 366,82 грн. значно перевищує розмір кредитної заборгованості, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки до 1000 грн. на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України. Суд вважає, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувшись до суду з позовом 29.08.17 року (а.с.160) не пропустив строк позовної давності, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як видно з розрахунку заборгованості з 03.03.2008 року у відповідача виникла прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 100,94 грн. (а.с.10), тому з цього моменту у банку виникло право на захист права, порушеного неналежним виконанням зобовязання відповідачем. Однак, у подальшому відповідач здійснювала погашення заборгованості, що призвело до переривання строку позовної давності і останній платіж відповідачем здійснено 20.01.14 року, а сальдо простроченої заборгованості виникло 31.01.2014 року, тому суд вважає, що з цього часу почав спливати для позивача строк звернення до суду за захистом порушеного права в частині несплаченого щомісячного платежу. А у відповідача з цього часу з 31.01.2014 року, виходячи з п. 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», виник обовязок погасити кредитну заборгованість у повному обсязі протягом 211 днів з моменту виникнення простроченої заборгованості. Оскільки позивач протягом 211 днів з моменту виникнення простроченої заборгованості не здійснила погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, у позивача зі спливом 211 днів від 31.01.2014 року почав спливати строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі і закінчився трирічний строк позовної давності 05.09.2017 року, тому звернувшись до суду з позовом 29.08.17 року (а.с.160) позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі. На підставі викладеного, позов слід задовольнити частково. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial