Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу (у редакції на час укладення вказаного договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Судом встановлено, що 15.07.2000 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу № 501 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53) Дублікат договору купівлі - продажу № 501, зареєстрованого на Товарній біржі «Євгенія Сервис» 15.07.2000 року виданий 19.05.2017 року. Згідно довідки КП «БТІ» м. Краматорська право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано в КП «БТІ» за реєстр. № 10111 за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого 15.07.2000 року (реєстр № 501) на Краматорській товарній бірже «Євгенія Сервіс». Дата реєстрації в КП «БТІ» - 24.07.2000 року. (а.с. 7) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за позивачем [PERSON] 20.04.2016 року під реєстровим номером 910025514129 на підставі договору купівлі - продажу № 501 від 15.07.2000 року, укладеного на Товарній біржі «Євгенія Сервіс». (а.с. 13 - 15) Згідно копії актового запису про смерть № 1434 від 11.07.2001 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 102-103). Згідно інформаційної довідки № 57544257 зі спадкового реєстру від 13.09.2019 року відсутня спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 95-96). Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що при вчиненні договору купівлі-продажу жилого будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише в випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченим ч. 2 ст. 48 цього кодексу. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки останнє придбано за договором без нотаріального посвідчення, та сторона по договору - [PERSON] , на теперішній час помер, що унеможливлює позивача в інший спосіб захистити свої права. Рішення про визнання договору дійсним може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Враховуючи, що сторони за угодою повністю виконали істотні умови договору, за яким відповідачі передали позивачу у власність обумовлений угодою житловий будинок, після чого протягом наступних років позивач постійно користується цим нерухомим майном, а позивач передав [PERSON] грошову суму (протилежного в судовому засіданні не встановлено), але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося з незалежних від волі позивача причин, так як працівники товарної біржі на час укладання угоди не вимагали від сторін її нотаріального посвідчення та обмежилися лише тільки реєстрацією договору на товарній біржі, про що свідчить п. 10 договору купівлі - продажу, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на підставі ст. ст. 47, 227 ЦК України в редкції 1963 року позовні вимоги в частині визнання договору купівлі -продажу будинку дійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання за [PERSON] права власності щодо будинку [ADDRESS] , оскільки це право вже зареєстровано в установленому законом порядку в БТІ м. Краматорська та підтверджується і інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, водночас позивачем не надано доказів про те, що це право оспорюється чи не визнається іншими особами. Відповідно до 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Проте способу захисту, як визнання в судовому порядку права власності, яке вже зареєстровано в установленому законом порядку та на оспорюється чи не визнається іншими особами, законодавством України не передбачено. Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, та дізнався про порушення свого права лише в 2019 році, після звернення до державного реєстратора, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. Строк позовної давності на право звернення до суду із даним позовом позивчем пропущений за поважних причин та він підлягає поновленню. На підставі викладеного,

Outcome: partial