Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

10.01.2020 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20.11.2017 між сторонами укладено договір позики шляхом складення відповідачем боргової розписки, відповідно до якої позивач передав у власність відповідачеві грошові кошти у сумі 1 300 доларів США, а відповідач взяла на себе зобов`язання повернути вказану суму грошових коштів у строк до 15.01.2018. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, у зв`язку з чим позивач просить стягнути із відповідача на його користь суму позики у розмірі 1 300 доларів США, що, з урахуванням офіційного курсу валют до гривні НБУ, складає 31 354 грн 70 коп, три проценти річних з простроченої суми, у розмірі 78 доларів США, що, з урахуванням офіційного курсу валют до гривні НБУ, станом на 10.01.2020 складає 1 881 грн 28 коп, судові витрати по сплаті судового збору та з оплати правової допомоги адвоката згідно квитанцій. 24.01.2020 ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог (а.с. 20-22). Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлена належним чином, поштове відправлення з копіями ухвали, позовної заяви та доданими до неї документами [PERSON] отримала 01.02.2020 /а.с. 25/, правом подання відзиву не скористалася, інших заяв, клопотань, суду не надала. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 24.02.2020. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 20.11.2017 відповідач [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] виданий Пирятинським РВ УМВС України в Полтавській області 23.02.2000, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає в с. Тарасівка, Гребінківського району, надала позивачу [PERSON] власноручну розписку, якою підтвердила, що 20.11.2017 отримала від [PERSON] грошову суму у еквіваленті 1 300 доларів США, яку зобов`язалась повернути громадянину [PERSON] до 15.01.2018 /а.с. 8/. Станом на сьогоднішній день вказані зобов`язання відповідача залишаються невиконані. Предметом судового розгляду є стягнення грошових коштів за розпискою. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, які були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвічує факт отримання певної грошової суми позичальником в борг і зобов`язанням повернути цю суму. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами договору позики є зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, які були ним отримані за договором, та строк повернення отриманих коштів. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.01.2019 у справі № 537/6309/16-ц вказав, що заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. При цьому суд повинен виходити з умови договору, в якій зазначено, за яким саме курсом валют - офіційним чи комерційним - розраховується сума в гривнях, що підлягає виплаті. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17. Визначаючи характер правовідносин між сторонами та, беручи до уваги зміст розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, сторони визнали обов`язком відповідача повернути позивачеві грошові кошти, зазначені в розписці, та визначили строк повернення. У матеріалах справи відсутні дані щодо виконання відповідачем обов`язку повернення коштів, а тому суд прийшов висновку про наявність підстав зобов`язати позичальника повернути позикодавцеві позику на умовах, визначених у розписці. Оскільки у розписці вказано строк виконання зобов`язання та розмір боргу в іноземній валюті, а саме - долар США, а відповідний еквівалент в гривнях, що підлягає виплаті, сторони взагалі не визначили, то суд при вирішенні відповідного питання виходить з офіційного курсу НБУ на день ухвалення судового рішення. При визначенні способу захисту порушеного права суд застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, де зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Так як при зверненні до суду позивач способом захисту свого порушеного майнового права обрав повернення коштів у доларах США, як визначено у договорі позики, то суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги про повернення коштів у розмірі 1 300 доларів США, що в еквіваленті на національну грошову одиницю становить 31 849, 35 грн , офіційно встановлений Національним Банком України курсу долара США станом на 25.02.2019 - день ухвалення рішення, складає 24,4995 грн грн за 1 дол США. При цьому, суд звертає увагу, що стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 752/18552/17, постанова від 01.03.2019, підтвердив, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Суд відмовляє в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних з простроченої суми у розмірі 78 доларів США з огляду на таке. Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). За приписами до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із положеннями ч.ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч.3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, повіданих з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У матеріалах справи наявні докази на підтвердження укладення позивачем договору про надання професійної правничої допомоги та понесення позивачем витрат на вказаний вид допомоги, зокрема витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 1 500 грн 00 коп, сплачено згідно із квитанцією серія ВІ № 000 007. Оскільки за наслідком судового розгляду суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 1 300 доларів США, що становить 94 % від загальної суми позовних вимог - 1 378 доларів США, а тому судові витрати слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 840,80 судового збору, сплаченого відповідно до квитанції № 0.0.1576227083.1 від 10.01.2020, враховуючи мінімальну ставку судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у 2020 році, та 1 410,00 грн правничої допомоги слід стягнути з відповідача На підставі викладеного,

Outcome: partial