Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

01.12.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, який 15.06.2016 року уточнила, в подальшому у ході розгляду справи 24.01.2017 року позивач надала до суду уточнену позовну заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій просить: - встановити факт придбання [PERSON] та [PERSON] ? частки житлового будинку № 93 по вул. Довгій в м. Одесі внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету; - визнати удаваним договір дарування ? частки житлового будинку по вул. Довгій, 93 в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON], і посвідчений приватним нотаріусом ПОДНК, та визнати його договором купівлі-продажу; - визнати договір недійсним в частині зазначення набувачем майна [PERSON] ТВ визнати покупцями ? частки житлового будинку по вул. Довгій, 93 в м. Одесі, яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами [PERSON] та [PERSON]; - визнати ? частку житлового будинку по вул. Довгій, 93 в м. Одесі, яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; - припинити право власності [PERSON] на ? частку житлового будинку по вул. Довгій, 93 в м. Одесі, яка складається в цілому літ. «А», загальною жилою площею 37,3 кв.м. з надвірними спорудами; - визнати за [PERSON] право власності на ? ідеальної частки житлового будинку по вул. Довгій, 93 в м. Одесі, яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ вимощення, ІV шахта, № 1-8 огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га; - визнати за [PERSON] право власності на ? ідеальної частки земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:33:022:0023; - визнати за [PERSON], як співзабудовником право на ? частку збудованого нею у шлюбі з [PERSON], але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1», за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, загальною площею 233,0 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорту від 04.02.2016 року; - в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля марки «Hyundai», моделі І30, 2008 року випуску, д/н [NUMBER], та визнати за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля марки «Hyundai», моделі І30, 2008 року випуску, д/н [NUMBER]. При цьому позивач посилається на те, що вони з відповідачем з кінця 1989 року стали проживати разом, підтримувати фактичні шлюбні стосунки, вести спільне господарство. Позивач з відповідачем працювали в Чорноморському морському пароплавстві та завжди намагалися піти в рейс разом на одних і тих же судах. Свої стосунки сторони по справі не реєстрували, оскільки існували обмеження на спільну роботу близьких родичів і свояків. Для поліпшення житлових умов та надбання власного житла на сумісно зароблені гроші та за взаємною домовленістю і згодою 08.12.1992 року була придбана квартира [ADDRESS] за грошову суму еквівалент 17000,00 доларів США. Придбання квартири було оформлено договором дарування на відповідача за спільною домовленістю. Благоустрій та утримання квартири здійснювались сторонами зі спільного бюджету до 18.09.2002 року, коли квартира була продана. Крім того, 26.04.1994 року сторонами за грошову суму в еквіваленті 12000,00 доларів США було придбано 1/2 частку житлового будинку №93 по вул. Довга в м. Одесі, якою до 2001 року користувались як дачею. При цьому придбання вказаного обєкту нерухомості також було оформлено договором дарування на відповідача. 05.06.1998 року у сторін по справі народилася донька [PERSON], та 05.10.2001 року сторони офіційно зареєстрували шлюб. В лютому 2015 року сімя розпалась та шлюб сторін було розірвано рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.2016 року, яким було змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року. Оскільки відповідач [PERSON] почав погрожувати виселити позивача разом з донькою з спірного будинку, посилаючись на те, що все майно належить йому на праві особистої власності, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 09.12.2015 року провадження у справі відкрито. Стороною відповідача до суду 17.10.2017 року було подано заперечення та 19.02.2018 року додаткові заперечення до уточненої позовної заяви від 23.01.2017 року, в яких представник відповідача посилається на те, що відповідачем визнається лише п. 9 уточнених позовних вимог щодо поділу автомобіля, в іншій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину щодо придбання 1/2 частини будинку 93 по вул. Довгій в м. Одесі, в звязку з чим не має права на такий позов, та взагалі стороною позивача невірно обраний спосіб захисту свого права. Представник відповідача зазначає, що будинок, в якому мешкають сторони, є самовільно побудованим виключно відповідачем та позивач не має права ні на будівлю, ні на земельну ділянку. Крім того, представником відповідача про всяк випадок заявляється вимога щодо застосування строків позовної давності. На підставі викладеного сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 26.10.2017 року до суду представником Одеської міської ради було подано заяву про залучення Одеської міської ради до розгляду справи №520/16281/15-ц в якості третьої особи. Вказана заява розглянута судом в судовому засіданні 12.12.2017 року та судом ухвалено в задоволенні вказаного клопотання відмовити. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В ході судового розгляду справи були розглянуті клопотання щодо забезпечення позову, витребування доказів та допиту свідків. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 02.03.2016 року позовні вимоги визнала в частині визнання договору дарування договором купівлі продажу, в подальшому надавала клопотання про подальший розгляд справи у її відсутність. Також 24.10.2017 року відповідач [PERSON] надала до суду письмові пояснення на позовну заяву (уточнену) в редакції від 24.01.2017 року (відповідно до ст. 27 ЦПК України), в яких підтвердила факт отримання грошової суми в еквіваленті 12000 доларів США від подружжя Гоштинар-Одностальченко, які були для неї сторонніми людьми, тому ніяких підстав дарувати їм 1/2 частину спірного будинку у відповідача [PERSON] не було. Рішення про продаж вказаної частки житлового будинку шляхом укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу було прийнято спільно з покупцями з метою уникнення отримання згоди на укладення договору купівлі-продажу іншого співвласника, а також тому що процедура оформлення такого договору відповідно до чинного законодавства була простіше і вимагала менше грошових витрат. Таким чином, 1/2 частки житлового будинку №93 по вул. Довга в м. Одесі була відчужена на підставі договору дарування як за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу та фактичними покупцями були [PERSON] та [PERSON] Представник третьої особи Першої одеської державної нотаріальної контори до судового засідання не зявився, матеріали справи містять заяву завідуючої [PERSON] про розгляд справи без присутності представника Першої одеської державної нотаріальної контори. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, та не оспорювалось сторонами, [PERSON] та [PERSON] з 1989 року працювали в ДСК «Чорноморське морське пароплавство». З матеріалів справи вбачається, що в період з 1989 року по 1994 рік [PERSON] та [PERSON] працювали на одних і тих самих судах, що підтверджується копіями судових ролей за вказаний період, наданими архівом ДП «Одеський морський торговельний порт» /т.2 а.с.28-84/. Судом досліджені надані стороною позивача документи на підтвердження особистого листування між [PERSON] та [PERSON], докази направлення кореспонденції відразу двом адресатам: [PERSON] та [PERSON], та листування з [PERSON] за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93 А /т.1 а.с.93-110/. Тобто, вказані докази свідчать про наявність близьких стосунків між [PERSON] та [PERSON] та, крім того, з особистого листування вбачається, що сторони сприймались іншими особами як подружжя. З договору дарування квартири, укладеного 08.12.1992 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], вбачається, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар ізольовану трьохкімнатну квартиру, що знаходиться в м. Одесі по пр. Г.Дімітрова, будинок під № 5 «а», квартира під №68, на восьмому поверсі девятиповерхового будинку /а.с.15/. Вказана квартира була відчужена відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2002 року /т.1 а.с.25/. З договору дарування, укладеного 06.04.1994 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар одну другу частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Одесі по вул. Довгій під № 93, та складається в цілому з одної камяної житлової споруди, загальною жилою площею 37,3 кв.м. та надвірних споруд: «В, Дд, Е» - трьох сараїв, «Г» - вбиральні, «Ж» - навісу, «З» - душа, №1,3,4 огорожі, І мостіння, П теплиці, розташованих на земельній ділянці розміром 895 кв.м. /т.1 а.с.16/. Стороною позивача до суду надано нотаріально посвідчену заяву [PERSON], в якій зазначено, що у 1994 році [PERSON] проживала у житловому будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93. У квітні 1994 року сестра чоловіка [PERSON] [PERSON] продала 1/2 частку вищевказаного жилового будинку з господарськими будівлями і спорудами подружжю [PERSON] та [PERSON] за 380400000 карбованців, що за офіційним курсом Національного банку України на момент укладення правочину було еквівалентом суми 12000 доларів США. Після продажу вказаної частки житлового будинку подружжя звернулось до [PERSON] з пропозицією продати їм додатково частину земельної ділянки за цією ж адресою для подальшого будівництва. Був укладений договір про порядок використання земельної ділянки між співвласникам житлового будинку, визначивши, що у користуванні подружжя залишається орієнтовно біля 0,07 га, після чого [PERSON]М, отримала 158500000 карбованців, що за офіційним курсом Національного банку України було еквівалентом суми 5000 доларів США /т.1 а.с.29/. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею, серії І-ОД №027437, [PERSON] на підставі рішення Одеської міської [PERSON] народних депутатів Одеської області від 17.04.2001 року №2334-ХХІІІ надано у постійне користування земельна ділянка площею 0,0648 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Одеської міської ради м. Одеса, Київський район, вул. Довга, 93. Землю надано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель /т.1 а.с.25/. 28.12.2004 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ОД №082238, згідно з яким на підставі рішення Одеської міської ради від 11.07.2003 року №1627-XXIV [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0648 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по вул. Довга, 93, в м. Одеса. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель /т.1 а.с.26/. Таким чином, оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку було похідним від набуття права власності на частину будинку, розташовану на вказаній земельній ділянці. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що спочатку сторони проживали у її матері за адресою: м. Одеса, 4-та станція Люстдорфської дороги, 1 лінія, буд. 49. На підтвердження вказаної обставини суду надано документи щодо членства [PERSON] в Одеському обласному клубі службового собаківництва товариства сприяння оборони України, де станом на 20.03.1996 року зазначено адресу відповідача: м. Одеса, 4-та ст. Чорноморської дороги, 1 [PERSON], 49 /т.1 а.с.90/. В медичній картці [PERSON] була зазначена адреса: . Одеса, [ADDRESS] /т.1 а.с.89/. Така сама адреса була зазначена і в анкеті здобувача [PERSON] від 08.05.1997 року, в якій крім того було зазначено дружиною [PERSON] /т.1 а.с.92/. Також судом досліджено копію домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку №93 «А» по вул. Довга /т.1 а.с.194-199/, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрована в зазначеному будинку з 16.10.2002 року, [PERSON] з 09.08.2010 року, [PERSON] з 21.08.2010 року. Стороною позивача на підтвердження проживання однією сімєю з відповідачем [PERSON] надані сімейні фотокартки за період з 1991 року по 2011 рік, зроблені за адресами: [ADDRESS], та вул. Довга, 93, де [PERSON] та [PERSON] навідували родичі і позивача, і відповідача /т.1 а.с.115-131/. Таким чином, факт сімейних стосунків та ведення спільного господарства сторонами [PERSON] та [PERSON] є доведеним. [PERSON] народилась 05.06.1998 року, актовий запис №386, зроблений Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, про що суду надано копію свідоцтва про народження серії І-ЖД №158590 /т.1 а.с.14/. Батьками вказані: [PERSON] та [PERSON]. З медичних карток доньки сторін [PERSON] вбачається, що адреса проживання при оформленні медичних карток була зазначена: [ADDRESS], а потім змінена на вул. Довга, 93 А /т.1 а.с.86-88/. На підтвердження проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93 «а» стороною позивача також суду надано: - довідку дільничного комітету громадськості №2 від 24.09.2003 року /т.1 а.с.27/, з якої вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO] «а»; - довідку №540-1 (виписка з домової книги про склад сімї та прописку), видана 15.06.2011 року Органом самоорганізації населення /т.1 а.с.28/, з якої вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO] «а»; - довідку о СОН «Золотий берег» №67 від 27.01.2016 року, з якої вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO] /т.1 а.с.200-201/. Судом досліджено копію нотаріально посвідченої довіреності від 07.04.2005 року, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] на ведення справ в усіх судових установах, в якій також зазначено адресу мешкання [PERSON] м. Одеса, вул. Довга, 93 /т.1 а.с.183/. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 05.10.2001 року, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського районного управління юстиції 05.10.2001 року зроблено актовий запис № 413, що вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-Жд №308545 /т.1 а.с.13/. Таким чином, судом достеменно встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] тривалий час мали сімейні стосунки без офіційної реєстрації шлюбу, сумісно проживали спочатку за адресою: м. Одеса, 4-та станція Люстдорфської дороги, 1 лінія, буд. 49, потім за адресою: [ADDRESS], та в будинку №93 по вул. Довгій в м. Одесі. [PERSON] та [PERSON] були повязані спільним побутом, мали спільну дитину ще до укладення шлюбу, реєстрація якого відбулась 05.10.2001 року, та після офіційного оформлення шлюбу так само продовжили спільно проживати. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року задоволені позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року змінено в частині зазначення того, що сторони «майже пять років сумісного господарства не ведуть, жодних подружніх стосунків не підтримують» і вказано, що сторони не ведуть сумісного господарства з лютого 2015 року. В решті рішення залишено без змін /т.1 а.с.202-204/. Таким чином, оскільки судовим рішенням встановлено факт припинення ведення сумісного господарства з лютого 2015 року, суд приймає доводи сторони позивача щодо того, що до вказаного часу [PERSON] не знала про порушення своїх прав. Судом досліджено Звіт №16-ТО-22/03 про проведення технічного обстеження, складений 16.03.2016 року ФОП [PERSON], відповідно до якого технічний стан збудованого двоповерхового житлового будинку з підвалом (літ.«Б1») за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93 добрий. Виконані будівельні роботи по будівництву житлового будинку відповідають вимогам державних будівельних норм і правил ДБН В.2.2-15-2002. Закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок з підвалом (літ.«Б1») загальною площею 233,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, готовий до прийняття в експлуатацію в установленому порядку /т.1 а.с.159-164/. Однак вказаний доказ судом відхиляється, оскільки допитана в судовому засіданні 02.03.2017 року спеціаліст [PERSON] суду пояснила, що обєкт показувала [PERSON], яка там була зареєстрована та проживала. Обстеження спеціаліст проводила на підставі заяви [PERSON], був наданий паспорт з пропискою, технічний паспорт, договір, на підставі якого спеціаліст може зробити обстеження у будинку, де живуть люди. Спеціаліст [PERSON] повідомила, що будинок збудований самовільно, експлуатується 15 років зі слів замовника. Відповідно до законодавства є порушення. На питання сторони відповідача [PERSON] щодо того, що у звіті замість тамбуру зазначений коридор, спеціаліст відповіла, що в будинку наявні дві тамбурні двері та коридор, та на технічний стан будинку це не впливає. Таким чином, суд приймає до уваги зауваження представника [PERSON] [PERSON] щодо того, що вказаний звіт замовлений та здійснений без участі власника та містить недостовірні дані, в звязку з чим не може бути прийнятий судом. При цьому в ході судового розгляду справи на пропозиції суду щодо призначення експертизи по справі, ні одна із сторін клопотання не заявила. В ході судового розгляду справи судом допитано свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні 26.10.2016 року, суду пояснив, що знає обидві сторони з 1994 по 1996 рік, коли він працював зав. лабораторії та проектував будинок. Свідок підготував в 1995-1996 роках проект, за яким було розпочато будівництво. Проект видавався сторонам, які були однією сімєю. В судовому засіданні 26.10.2016 року свідок [PERSON] суду пояснив, що був близьким другом батька позивача [PERSON] Свідок [PERSON] познайомив [PERSON] та [PERSON] з сусідом стосовно придбання земельної ділянки, однак вони не домовились. Пізніше батько [PERSON] сказав свідку, що вони придбали земельну ділянку на вул. Довгій. Свідок [PERSON] завжди вважав, що у [PERSON] та [PERSON] хороша, дружна родина, спільний будинок та спільна донька. Свідок приходив з дружиною до них в гості, коли був закінчений перший поверх, на другому поверсі не був. В судовому засіданні 02.03.2017 року свідок [PERSON] підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] жили разом та ходили одночасно в рейси з 1989 року та зараз живуть в одному будинку. Свідок [PERSON] підтвердив обставини щодо дат та місця фотозйомки /т.1 а.с.117-119, 128/. Допитана в судовому засіданні 02.03.2017 року свідок [PERSON] суду пояснила, що знає родину позивача [PERSON] з 1985 року, а відповідача [PERSON] з 1989 року, коли [PERSON] та [PERSON] прийшли з рейсу та поселились у мами [PERSON] на 4 ст. Люстдорфської дороги. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] та [PERSON] працювали разом, чоловік свідка допомагав їм працевлаштуватись. В 1992 році придбали квартиру, куди переїхали в 1994 році, купили земельну ділянку на вул. Довгій, там був старий будинок, були собаки. З 1995 року почали будівництво коробки для нового будинку. В 1998 році народилась донька, росла в квартирі, а в 2002 році переїхали до незавершеного будинку. Там було вже опалення і почались оздоблювальні роботи. Свідок [PERSON] гроші не позичала та пояснила, що в ЧМП були хороші чайові в доларах та марках. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні 05.04.2018 року, суду пояснила, що знає позивача [PERSON] близько тридцяти років, познайомились на судні, з [PERSON] познайомилась пізніше, разом працювали, дружили сімями. [PERSON] та [PERSON] почали жити разом, купили квартиру на пр. Глушка, потім купили земельну ділянку та 1/2 частину будинку, якою користувались як дачею. В 2002 році переїхали в незавершений будинок. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] до останнього місяця вагітності працювала, потім була няня. В судовому засіданні 05.04.2018 року свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] з 1982 року, а [PERSON] з 1985-1987 років. Свідок зазначив, що [PERSON] та [PERSON] одна сімя, з якою вони жили по сусідству. [PERSON] та [PERSON] купили земельну ділянку, будували будинок, на новосілля свідок [PERSON] приходив зі своєю родиною та неодноразово гуляли там. Будинок довго був незавершений. Свідок підтвердив дати та місце зйомки на матеріалах фото фіксації /т.1 а.с.115-131/. Допитана в судовому засіданні 05.04.2018 року свідок [PERSON] суду пояснила, що родину [PERSON] знає з 1982 року, коли свідок [PERSON] з чоловіком свідком [PERSON] купили половину будинку у батька позивача. Відповідача [PERSON] свідок знає з 1989 року, коли він переїхав до будинку матері [PERSON], з якою свідки [PERSON] були співвласниками. [PERSON] та [PERSON] свідки бачили завжди разом. Вони разом ходили в рейси та залишали собаку бабусі відповідача [PERSON] У них була квартира, потім купили ділянку та 1/2 частину будинку. Влітку 1995 року на земельній ділянці поставили коробку для нового будинку, потім закінчились гроші, [PERSON] був в рейсі, а [PERSON] С,Л. доглядала собаку, будинок. Переїхали до недобудованого будинку в 2002 році. Свідки [PERSON] дружили з [PERSON] та [PERSON] Також свідок [PERSON] підтвердила дати та місце зйомки на матеріалах фото фіксації /т.1 а.с.115-131/. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні 16.05.2018 року, суду пояснив, що він є братом позивача [PERSON] Свідок підтвердив, що після повернення з армії проживав разом з [PERSON] та [PERSON] на Люстдорфській дорозі, 1 лінія, 49. Свідок зазначив, що його сестра та відповідач [PERSON] не реєстрували шлюб, так як не можна було на одному судні ходити в рейс. Вони жили разом, спільно працювали, купили квартиру, потім будинок з земельною ділянкою, свідок додав їм грошей на хорошу машину. З 1994 року по 2000 рік позивач навчалася в інституті та працювала, в 1998 році народила доньку. В 2001 році щось будували, збирали гроші, в будинок на вул. Довгій вїхали в 2002 році та продовжували здійснювати його благоустрій та внутрішні оздоблювальні роботи. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали в [INFO], та займались будівництвом будинку по вул. Довгій в м. Одесі, куди переїхали в 2002 році, після чого продовжували проводити оздоблювальні роботи. При цьому доводи сторони відповідача [PERSON] щодо відсутності будь-якого проекту будівництва судом не приймаються, оскільки спростовуються розпорядженням Київської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 16.12.1996 року «Про затвердження проектів, визначення статусу побудованих будівель та затвердження розрахунку часток», пунктом 5 якого затверджено проект будівництва житлового будинку в належній [PERSON] частки домоволодіння №93 по вул. Довгій, узгоджений ГлавУАГ №113/95-К від 13.03.1996 року, з розміщенням приміщень корисною площею 214,0 кв.м., в тому числі житловою 62,0 кв.м. /т.1 а.с.21/. На підтвердження спільної праці та заробітку позивачем грошових коштів суду надано копію трудової книжки [PERSON] /т.3 а.с.20-23/, з якої вбачається, що позивач розпочала свою трудову діяльність з 1980 року та працювала майже безперервно в різних закладах та установах, при цьому з 14.12.1984 року по 27.11.2001 року в Чорноморському морському пароплавстві. Крім того, стороною позивача суду надані довідки про доходи [PERSON] /т.3 а.с.34-40/ та докази наявності внесків [PERSON] на ощадній книжці /т.3 а.с.41/. При цьому інформації щодо працевлаштування та отримання доходів відповідачем [PERSON] після 1994 року суду не надано. Стосовно позовних вимог [PERSON], що стосуються договору дарування від 26.04.1994 року, суд зазначає, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ЦК УРСР 1963 року, положеннями ст. 43 якого визначено, що Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Частиною 1 ст. 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Натомість ст. 224 ЦК УРСР визначає, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.12.2016 року у справі №6-167цс16, визначає, що відповідно до статті 243 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР договір дарування є безоплатним. Встановлення будь-якого взаємного обовязку обдарованого позбавляє дарування ознаки безоплатності, а отже, перетворює в будь-який інший оплатний договір. Таким чином, з урахуванням пояснень позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], яка визнала позовні вимоги в частині отримання коштів та спрямованості волевиявлення сторін на укладення договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку, що договір дарування, укладений 06.04.1994 року між [PERSON] та [PERSON], не був безоплатним, а отже є удаваним правочином, що був здійснений з метою приховання іншого правочину, а саме купівлі-продажу. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання договору дарування 1/2 частки житлового будинку №93 по вул. Довгій в м. Одесі від 26.04.1994 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнати його договором купівлі-продажу. На час виникнення спірних правовідносин були чинними положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» щодо того, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. При цьому сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. В ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали разом, спільно ходили в рейси, заробляли гроші та купили спочатку квартиру, а потім 1/2 частину будинку. З урахуванням наданих письмових доказів та показань свідків суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вели спільне господарство, побут та бюджет, а отже 1/2 частина будинку по вул. Довгій, 93 є обєктом спільної сумісної власності, в звязку з чим підлягає поділу. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог щодо визнання 1/2 частки житлового будинку №93 по вул. Довгій в м. Одесі спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частку житлового будинку №93 по вул. Довгій в м. Одесі. При цьому суд зазначає, що позовні вимоги щодо встановлення факту придбання сторонами 1/2 частки спірного будинку внаслідок спірної праці та визнання договору недійсним в частині зазначення набувачем майна [PERSON] окремому задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини встановлені при вирішенні позовної вимоги щодо визнання договору дарування удаваним та визнання 1/2 частки спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, окремому вирішенню не підлягає позовна вимога щодо припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку спірного будинку, оскільки вона охоплюється вимогами щодо визнання вказаної частки спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] права на 1/4 частину спірного будинку. В ході розгляду справи судом встановлено, що на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був побудований будинок, в якому сторони проживають з 2002 року по теперішній час, однак вказаний будинок є обєктом незавершеного будівництва, оскільки не зданий в експлуатацію. Стороною відповідача [PERSON] в судових засіданнях неодноразово наголошувалось на тому, що вказаний обєкт будівництва був побудований ним особисто та після 1995 року ніяких будівельних робіт не здійснювалось, з приводу чого суду надавались докази стосовно придбання будівельних матеріалів /т.2 а.с.4-21/. Суд приймає до уваги надані стороною відповідача письмові докази щодо придбання будівельних матеріалів в 1995 році, однак вважає, що факт придбання саме в 1995 році будівельних матеріалів не свідчить про те, що будинок не будувався після 1995 року, навпаки, вказані обставини спростовуються як показаннями свідків, так і наданими фотокартками /т.1 а.с.115-131/. У правовому висновку у справі №6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, що яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовами дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Враховуючи ті обставин, що спірний обєкт незавершеного будівництва, загальною площею 233,0 кв.м., збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного обєкта нерухомості. Крім того, на підставі ст. 30 ЗК України 1992 року в користуванні [PERSON] та [PERSON] з 1994 року знаходилась земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, загальною площею 0,0648 га. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться і в чинних на теперішній час ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Оскільки незавершений будівництвом будинок розташований на земельній ділянці із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, тому зазначена земельна ділянка є обєктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу між подружжям у розмірі частки права власності в спільному майні будинку, оскільки будинок підлягає поділу. Також оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування даної частки будинку. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] щодо визнання за нею права на 1/2 частку збудованого, але не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1» за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, загальною площею 233,0 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорта від 04.02.2016 року, а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 93, кадастровий номер: 5110136900:33:022:0023. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВНС 188551 від 12.12.2008 року автомобіль «Hyundai», моделі І30, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровано за [PERSON] Особливі відмітки: має право керувати [PERSON] /т.2 а.с.43/. З огляду на те, що вказаний автомобіль був придбаний в період шлюбу, а також з урахуванням визнання відповідачем [PERSON] вказаного пункту позовних вимог, суд приходить до висновку про доведеність вимоги щодо поділу автомобіля шляхом визнання права власності на 1/2 частки вказаного автомобіля за [PERSON] та [PERSON] При цьому судом враховуються положення п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В ході судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] просив суд застосувати строки позовної давності. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 76 ЦК УРСР (чинного на момент укладення спірного договору дарування) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Схожі положення містяться і в чинному на теперішній час ЦК України. Суд погоджується з позицією сторони позивача [PERSON] щодо того, що до 2015 року її права не були порушені, а отже і не розпочинався перебіг строку позовної давності, в звязку з чим заява сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial