Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» про захист прав споживачів на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, стягнення незаконно набутих та відшкодування моральної шкоди. Просить визнати Відповідача таким, що здійснив самозахист свого порушеного права шляхом виконання такої, що набрала законної сили Постанови Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2006р. №3/131-20/126А. на суму 506,51 незаконно набутих Відповідачем коштів в зв'язку з обрахунком, проведеним ЛКП «Старий Львів» на підставі застосування тарифу встановленого не законним рішенням ЛМР від 30.09.2005р. №1032 за утримання житла та прибудинкової території; визнати дії ЛКП «Старий Львів» із застосування тарифу встановленого рішенням виконкому ЛМР №561 від 30.05.2011 року в період від 01.06.2011 року по теперішній час неправомірними, виготовлені ним розрахунки не правдивими та незаконними, а отримані ним грошові кошти в розмірі 48,56 грн. з урахування 3% річних в сумі 3,64 грн. відповідно до розрахунків у додатках такими, що підлягають стягненню із ЛКП «Старий Львів» на користь [PERSON]; зобов'язати Відповідача перерахувати платежі через фактичне ненадання послуг за складовими тарифу відповідно до представлених обґрунтувань та розрахунків такого у сумі 2384,50 грн. з урахуванням суми інфляції у розмірі 88,47 грн. та 3% річних у розмірі 67,85 грн.; стягнути з Львівського комунального підприємства «Старий Львів» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 700,02 грн., нанесену систематичним порушенням прав споживача житлово-комунальних послуг; зобов'язати Відповідача провести перерахунок платежів за утримання будинку із урахуванням обґрунтованого розрахунку вартості таких послуг із 1 кв.м житлової площі квартири Позивача за складовими чинного тарифу, враховуючи фактичне надання послуг, їх кількість, вартість, споживчі властивості, та фактично понесені витрати Відповідача, списати свою заборгованість перед Позивачем у загальній сумі 3311,88 грн. = 506,51 грн. +420,87 грн. + 2384,50 грн., представити такий Позивачу; зобов'язати директора ЛКП «Старий Львів» укласти з [PERSON] договір про надання житлово-комунальних послуг із утримання будинку та прибудинкової території відповідно до Правил надання зазначених послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. №529, по формі та за змістом затвердженого цією постановою Типового договору, з істотними умовами, визначеними у ст..26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та за тарифами, що встановлені чинним рішенням виконкому ЛМР № 1651 від 30.11.2010 «Про впорядкування тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території для населення м. Львова». Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішення виконкому Львівської міської ради №1032 від 30.09.2005 «Про впорядкування тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території для населення м. Львова» на підставі якого Відповідач проводив нарахування визнано Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2006 року незаконним, однак це не було враховано при нарахуванні з жовтня по 15 березня 2008 року, вважає, що Відповідач незаконно нараховував та отримував платежі на суму 506,51 грн., відповідач в порушення Ухвали ЛМР №857 від 29.09.2011року, якою скасовано чинність тарифу встановленого рішенням виконкому ЛМР №561 від 31.05.2011р. та відновлено чинність рішення виконкому ЛМР №1651 від 30.11.2010р., продовжує здійснювати нарахування за тарифом встановленим рішенням №561, крім того з всього переліку послуг на утримання будинку та прибудинкової території Відповідачем від 01.01.2009р. по 31.07.2013 року не надаються, а Позивачем не отримуються частина послуг. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні мотивам позовної заяви. Уточнив, що відповідач послуг не надає, ремонтних робіт не проводить. Пояснив, що проживає в кв. [ADDRESS] з 2007 р. як піднаймач, а в 2012 році став власником вказаної квартири. Стверджує, що платив без договору за комунальні послуги за кв. № 2 «а». Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову та пояснив, що ЛКП позивач просить зробити перерахунок за період з жовтня 2005 по 15 березня 2008, позовна давність порушеного права у три роки, якого минула 2011 році, тому вважає, що є усі підстави відмови у цій частині, що на теперішній час є чинним рішення виконавчого комітету від 31.05.2011 № 561 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку", отже відповідач діє в межах закону, здійснює розрахунки відповідно до встановлених норм, у зв'язку з тим, що сума коштів на обслуговування поточного ремонту за рік, є незначною,і відповідач здійснює акумуляцію таких коштів, за які в подальшому здійснює поточний ремонт. Крім того ЛКП неодноразово пропонувало підписати Типовий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, проте позивач ігнорував такі пропозиції та відмовлявся від підпису такого Договору. Також відповідач заявив про застосування строку позовної давності та просив у задоволенні вимог Позивача відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], з 03.02.2012 року, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію від 20.12.2012 року, яке міститься в матеріалах цивільної справи. Встановлено, що вказаний будинок знаходиться у комунальній власності та перебуває на балансі ЛКП «Старий Львів», відповідача по справі, яке здійснює надання послуг по виконанню робіт, пов'язаних з утриманням даного будинку і споруд та прибудинкової території. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами в сфері надання житлово-комунальних послуг, регулюються нормами цивільного і житлового законодавства та Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вимог ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. У відповідності до п.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Із наведених норм випливає, що власники квартир у багатоквартирному житловому будинку зобов'язані брати участь у витратах на його утримання, в тому числі допоміжних приміщень будинку відповідно до їх частки в майні будинку. При цьому розмір частки в майні будинку кожного співвласника визначається для кожного з них пропорційно розміру квартири, яка є їхньою власністю. Згідно вимог ст. 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.06.2004 року. Відповідно до п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать також послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Частиною 1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р.№572 із змінами, власники квартир зобов'язані укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Із наведених норм вбачається, що закон покладає саме на споживача обов'язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг. Відмова або зволікання з укладанням договору є порушенням законодавства. Відсутність письмового договору не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги. Особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи має намір користуватися) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до статті 18. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії. Із змісту долучених до матеріалів справи заяв до ЛКП, не вбачається жодного Акта-претензії складеного [PERSON], як споживачем та представником ЛКП «Старий Львів», виконавцем, та скріпленого їхніми підписами, в порядку встановленому нормами вищезгаданого Закону. Так само як і не надано доказів, що Позивач звертаючись до ЛКП зазначав про неякісне надання послуг заявлених у позові, чи просив вжити дій для покращення житлових умов. Виходячи з вимог ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно з законодавством. З матеріалів справи вбачається, що ЛКП у спірний період проводились ремонти внутрішньо-будинкових мереж (а.с. 136-138), загальні весняні огляди житлового будинку, згідно Актів (а.с.163,164), підготовка будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, що підтверджується паспортом готовності до роботи в опалювальний період 2013/2014 року будинку №5(а.с.159,165,166,), прибирання сходових кліток, що знайшло своє підтвердження відповідними актами (а.с.171-181). В розпорядження суду позивачем надано копії робочих листків, угод, з яких вбачається що надавались послуги з обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, прибирання, дератизації і дезінфекції, утримання будинку в належному санітарному стані, виконання сажотрусних робіт по профілактичній прочистці димовентиляційних каналів. Тому суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що він не отримує вищезазначених послуг. Жодних доказів того, що в зв'язку з неналежним наданням послуг по утриманню будинку позивач особисто звертався з заявами до ЛКП, суду надано не було, що спростовує позицію позивача про відсутність послуг, за які відповідач вимагає плату. Відповідно до змісту вищезазначених положень Закону споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору. Як вбачається з матеріалів цивільної справи Позивач від користування послугами ЛКП не відмовлявся, а фактично такими користувався і користується, а відтак відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови від сплати за фактично надані житлово-комунальні послуги. Відповідно до правової позиції, виловленої у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року при розгляді справи № 6-6ц13, законодавство не передбачає звільнення споживача від сплати за отримані послуги навіть у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг; а згідно зі статтею 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання. Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пп.2 п.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить зокрема поточний ремонт. Умовами надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові, визначених за результатами громадських слухань, затвердженими рішенням виконкому від 31.05.2011 №561, встановлено, що поточний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає своєчасне і систематичне підтримання експлуатаційних якостей, попередження передчасного зносу конструкцій та інженерного обладнання. З наданих суду фотоматеріалів вбачається, що технічний стан будинку [ADDRESS] знаходиться в неналежному технічному стані, наявні тріщини, помітні руйнування поверхонь стін внутрішніх приміщень загального користування та підлогових поверхонь будинку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про підставність і обґрунтованість позовних вимог, в частині ненадання послуг за складовими тарифу, щодо обслуговування поточного ремонту будинку, та такими, що підлягають стягненню у сумі 344,99 (триста сорок чотири гривні 99 коп.) грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відтак, обов'язковою умовою відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано, а судом не встановлено жодних доказів спричинення моральної шкоди з вини відповідача ЛКП «Старий Львів» яка полягає, на думку позивача, у погіршенні його стану здоров'я, а відтак позовні вимоги в частині відшкодування моральних збитків не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб. Згідно зі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником Цивільний кодекс України, у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. В той же час, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Отже, в частині позовних вимог щодо зобов'язання директора ЛКП «Старий Львів» укласти з [PERSON] договір про надання житлово-комунальних послуг із утримання будинку та прибудинкової території відповідно до Правил надання зазначених послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. №529, по формі та за змістом затвердженого цією постановою Типового договору, з істотними умовами, визначеними у ст..26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та за тарифами, що встановлені чинним рішенням виконкому ЛМР № 1651 від 30.11.2010 «Про впорядкування тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території для населення м.Львова», слід відмовити. У відповідності до вимог ч.4 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості. Згідно статті 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до підпункту 2 пункту «а» статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідних територіальних громад; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності. Частиною 2 ст. 32 вищевказаного закону встановлено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до п.1 ст. 64 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання, затвердженого Ухвалою № 304 від 31.03.2011, Рішення Ради нормативно-правового характеру та інші акти набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо Радою не встановлено інший термін введення цих рішень у дію. Рішення Ради нормативно-правового характеру оприлюднюються не пізніше як у 20-денний термін після їх прийняття на офіційному сайті Ради або в інший визначений спосіб. Станом на момент розгляду справи на офіційному сайті Львівської міської ради відомостей про те, що рішення виконавчого комітету від 31.05.2011 № 561 втратило чинність немає. Ухвалою ЛМР № 857 від 29.09.2011 «Про скасування рішення виконавчого комітету від 31.05.2011 № 561 (зі змінами)», скасовано рішення виконавчого комітету від 31.05.2011 № 561 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку" (зі змінами) та відновлено чинність рішення виконавчого комітету від 26.11.2010 № 1651 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для мешканців у м. Львові індивідуально по кожному будинку". Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2012 року визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 29.09.2011 №857. Отже, дані правовідносини щодо надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у м. Львові регулюються рішенням виконавчого комітету від 31.05.2011 № 561 "Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку", а відтак в частині позовних вимог щодо визнання дій ЛКП «Старий Львів» із застосування тарифу встановленого рішенням виконкому ЛМР №561 від 30.05.2011 року в період від 01.06.2011 року по теперішній час неправомірними, виготовлені ним розрахунки не правдивими та незаконними, а отримані ним грошові кошти в розмірі 48,56 грн. з урахування 3% річних в сумі 3,64 грн. відповідно до розрахунків у додатках такими, що підлягають стягненню із ЛКП «Старий Львів» на користь [PERSON] слід відмовити. Як з'ясовано в судовому засіданні з пояснень осіб та вбачається з матеріалів справи тарифи на утримання будинку перед тим, як були затверджені рішенням ЛМР № 561 від 31.05.2011 року обговорювались на громадських слуханнях і позивач мав можливість в 30 денний термін відмовитись від частини запропонованих послуг, запропонувавши альтернативу в обслуговуванні. Крім того згідно реєстраційним листом учасників громадського слухання розрахунку тарифів на послуги з утримання будинків і споруд позивач відмовився брати участь у таких слуханнях, що свідчить про його згоду на встановлення тарифу, який діє. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з позовом 08.01.2014р., позовні вимоги зазначені у п.п. 1.1 позову на суму 506,52 грн. та частина позовних вимог заявлених позивачем у п.1.3 позову включають період з жовтня 2005 року по 15 березня 2008 року та з січня 2009 року по грудень 2010 року. В даному випадку перебіг строку позовної давності щодо позовних вимог визнати Відповідача таким, що здійснив самозахист свого порушеного права шляхом виконання такої, що набрала законної сили Постанови Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2006р. №3/131-20/126А. на суму 506,51 незаконно набутих Відповідачем коштів в зв'язку з обрахунком, проведеним ЛКП «Старий Львів» на підставі застосування тарифу встановленого не законним рішенням ЛМР від 30.09.2005р. №1032 за утримання житла та прибудинкової території почався з жовтня 2005 року, а частини позовних вимог щодо зобов'язання Відповідача перерахувати платежі через фактичне ненадання послуг за складовими тарифу відповідно до представлених обґрунтувань та розрахунків такого у сумі 2384,50 грн. з урахуванням суми інфляції у розмірі 88,47 грн. та 3% річних у розмірі 67,85 грн. почався з січня 2009 року. А відтак, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У позовній заяві позивач не ставить питання про поновлення строку звернення до суду, між тим як відповідач просить застосувати позовну давність. Окрім цього поважності підстав пропуску строку позовної давності позивачем не доведено. У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та в межах строку позовної давності. Крім цього на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача слід стягнути в користь позивача судовий збір в сумі 31 (тридцять одна) грн. 00 коп.

Outcome: partial