Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

29.12.2020 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.09.1997 він придбав домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . 14.08.1998 позивач зареєстрував шлюб [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу вселилася до його будинку за вищевказаною адресою. Позивач зазначає, що з серпня 2017 року він у своєму будинку не проживає, але відповідачка продовжує у ньому проживати, тобто безоплатно володіє і користується його майном. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, однак, на неодноразові його пропозиції щодо добровільного вирішення питання користування спірним майном [PERSON] відповіді не надала. Посилаючись на викладене, позивач просить усунути перешкоди в користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою за вищевказаною адресою шляхом її примусового виселення; припинити [PERSON] право користуватися домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . 11.01.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з викликом сторін. 01.02.2021 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 20-26), згідно якого позовні вимоги нею не визнаються, посилаючись на їх безпідставність. При цьому відповідачка зазначила, що з червня 1991 року вона проживала з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у м. Білопілля Сумської області. [INFO] у них народилася донька [PERSON] . З жовтня 1993 року [PERSON] та [PERSON] разом з донькою переїхали на постійне проживання до м. Охтирка Сумської області, де спочатку жили по [ADDRESS] . 18.05.1997 сторони за спільні кошти придбали житловий будинок по [ADDRESS] , право власності на який, за взаємною згодою, зареєстрували за [PERSON] . Відповідачка зазначила, що вона з позивачем проживала у спірному будинку з часу його придбання, однак була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем вони займалися ремонтом та переобладнанням вищевказаного будинку, а також благоустроєм прибудинкової території, побудовою та ремонтом господарських споруд. 14.01.1998 між ними зареєстровано шлюб, який 14.10.2017 розірвано. Починаючи з 09.08.2017 [PERSON] у будинку по [ADDRESS] не проживає, у зв`язку з переїздом до іншого будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка вказує на те, що позивач неодноразово звертався до неї з пропозиціями щодо розподілу спільно придбаного будинку, визнаючи за нею право на частку домоволодіння у 40%, однак жоден із запропонованих ним варіантів для [PERSON] були неприйнятним, а тому вирішити у добровільному порядку вказане питання не виявилося за можливе. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.24.2019, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 05.06.2019, встановлено порядок користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] виділено окремі кімнати, а частину будинку залишено у спільному користуванні. Після ухвалення вказаного рішення суду [PERSON] зачинив на замок виділені йому кімнати, але фактично в них не проживає та не користується, не дивлячись на те, що [PERSON] перешкод йому в цьому не чинить. Відповідачка зазначає, що вона користується виділеними їй кімнатами, а також залишеними у спільному користуванні нежитловими приміщеннями, підтримує порядок у будинку, самостійно оплачує всі комунальні послуги, позивач коштів на утримання спірного будинку останні три роки не надає, іншого житла не має, як і коштів на його придбання, а тому її виселення з будинку не є співмірним з вимогою про усунення перешкоди у користуванні домогосподарством та таким, що порушує право власності [PERSON] 03.02.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду з повідомленням учасників справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити із зазначених у позові підстав. Крім того зазначив, що на даний час проживає у своєї матері по [ADDRESS] , за якою доглядає, також винаймає будинок по [ADDRESS] , який хоче придбати за кошти від продажу житлового будинку по [ADDRESS] . Неодноразово пропонував відповідачці придбати для неї житло, оскільки сама вона цього зробити не може, чи має якесь інше житло відповідачка, йому невідомо. З метою продажу спірного будинку він запросив експерта, який оглянув будинок та садибу, повідомив приблизну за нього ціну у 500 000 гривень. Зазначив, що на даний час він може забезпечити [PERSON] однокімнатною квартирою по [ADDRESS] з меблями, автономним опаленням та невеликою земельною ділянкою, юридично оформленою за ним, хоча повну суму коштів за неї ще не сплатив. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, пославшись на їх безпідставність. Крім того, відповідачка зазначила, що у спірному житловому будинку вона проживає з 1998 року, він є єдиним її житлом. На даний час вона має похилий вік, незадовільний стан здоров`я внаслідок перенесеного інсульту, іншого житла не має та може його придбати. Представник відповідачки у судовому засіданні пояснила, що з червня 1991 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. До міста Охтирки вони переїхали у 1993 році, у 1997 році придбали будинок по [ADDRESS] , який за взаємною згодою оформили на позивача. У 1998 році позивач та відповідачка зареєстрували шлюб, який було розірвано у 2017 році, оскільки позивач пішов проживати до іншої жінки по [ADDRESS] та з того часу не проживає у спірному житловому будинку. При цьому позивач визнає, що 40 % спірного будинку належить відповідачці, тому, на її думку, і пропонував придбати її житло. Однак запропоновані ним варіанти непридатні для проживання, є неспівмірними з тими умовами, у яких вона проживає на даний час. У позивача є інше житло, тоді як відповідачка користується частиною домоволодіння, яку їй виділив суд. За утримання спірного будинку позивач витрат не несе, оскільки йому надається субсидія, яка майже повністю покриває витрати, відповідачка сплачує за електроенергію, заборгованості зі сплати комунальних послуг не має. Суд, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, виходить з наступного. Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду Так, в статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 379 Цивільного кодексу України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК Української РСР), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК Української РСР), а також у громадян, яким у зв`язку з характером їх трудової діяльності надаються службові жилі приміщення (глава 3 ЖК України). Судом встановлено, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.04.2019 по справі № 583/1040/18, провадження № 2/583/49/19 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] . Встановлено порядок користування житловим будинком [ADDRESS] , наступним чином: виділено [PERSON] у користування: житлову кімнату 1-4 площею 13,1 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 21,8 кв.м.; виділено [PERSON] у користування: житлову кімнату 1-6 площею 28,2 кв.м., житлову кімнату 1-7 площею 10,4 кв.м. Залишено у спільному користуванні нежитлові приміщення: тамбур І площею 4,9 кв.м., кухню 1-8 площею 7,0 кв.м., санвузол 1-9 площею 3,0 кв.м., веранду 1-1 площею 13,9 кв.м., вітальню 1-2 площею 10,8 кв.м., коридор 1-3 площею 5,0 кв.м. (а.с. 28-30). Ухвалюючи зазначене рішення суд посилався на те, що 19.05.1997 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори Ковальчуком С.П. за реєстровим № 21297, [PERSON] придбав у власність житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 910 кв.м. 14.01.1998 позивач та відповідачка зареєстрували шлюб, який 14.11.2017 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. [PERSON] , як член сім`ї власника житлового будинку (дружина), з травня 1998 року проживає у будинку [ADDRESS] та з 21.11.2006 значиться зареєстрованою у даному будинку. Іншого житла відповідачка не має. За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З матеріалів справи вбачається, що з 2018 року [PERSON] неодноразово звертався до Охтирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо перешкод з боку [PERSON] в користуванні їх спільним майном (а.с. 8-11). При цьому відповідачка зазначає, що жодних перешкод позивачу у користуванні виділеною йому за рішенням суду частиною житлового будинку не чинить. Таким чином, у даному випадку спір виник між власником будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу між ними. Згідно вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, закріплений в ст. 13 ЦПК України, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 7 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Суд зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, який надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В ч. 1 ст. 401 ЦК України зазначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно вимог ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За приписами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Разом з тим, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно враховувати баланс інтересів обох сторін, а також приймати до уваги формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України та зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Згідно вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованоївід 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тобто, згідно висновків про принципи застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованоївід 17.07.1997 року та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що [PERSON] набула право користування будинком [ADDRESS] , як член сім`ї власника квартири, яке вона не втратила незважаючи на послідуюче припинення шлюбу. Право користування [PERSON] спірним будинком є похідним та залежить від права користування ним [PERSON] , членом сім`ї якого вона була, і втратити таке право користування відповідачка може лише з підстав передбачених ст. 116 ЖК УРСР. Згідно вимог ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). Таким чином, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачки, як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач визнав, що 40 % спірного будинку належить відповідачці, пояснив суду, що має намір продати спірний будинок та придбати собі інший, де він би був єдиним господарем. Позивач має інше житло, тоді як відповідачка проживає у спірному будинку, сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Відповідач у спірному будинку не проживає. Враховуючи вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачки зі спірного будинку на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що виселення відповідачки зі спірного житла не буде відповідати такій пропорційності. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». При цьому судом зважено, що [PERSON] постійно проживає у спірному будинку, який у розумінні ст. 8 Конвенції є її житлом, іншого житла вона не має, тоді як позивач у спірному будинку не проживає і наміру проживати у ньому не має, про що він сам констатував у судовому засіданні, а виселення відповідачки йому необхідне з метою продажу цього житлового будинку. Крім того, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення відповідачкою правил співжиття, систематичної або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до неї заходів реагування, а також пошкодження будинку, приведення його до занепаду. Факти звернення [PERSON] до Охтирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо конфліктів з відповідачкою з приводу користування спірним будинком не підтверджують того, що [PERSON] чинить перешкоди позивачу у перебуванні його у будинку, неможливості ним користуватися. Натомість, на думку суду, такі дії позивача свідчать про його намагання штучно здобути докази протиправної поведінки відповідачки з метою подальшого її виселення, оскільки доказів, які б свідчили про умисне створення [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні визначеною йому за рішенням суду частиною спірного житлового будинку, суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено перед судом наявності правових підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, які б беззаперечно свідчили про необхідність втручання у право [PERSON] на повагу до приватного життя та права на житло шляхом її виселення із житла, у якому вона постійно проживає, без надання іншого, що, на переконання суду, є надмірним тягарем для відповідачки, непропорційним легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві. Крім того позивачем не вжито визначених чинним законодавством заходів спрямованих на забезпечення [PERSON] іншим житлом, призначеним та придатним для постійного проживання, а висловлені ним у судовому засіданні пропозиції щодо придбання для відповідачки житла не свідчать про такий його реальний намір та не можуть гарантувати фактичного надання відповідачці житла і ставлять її у незахищене положення, що є неприпустимим з огляду на відсутність у останньої будь-якого іншого житла, її вік, стан здоров`я та відсутність матеріальної можливості придбати житло самостійно, що позивачем не спростовано. Беручи до уваги вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, враховуючи принцип пропорційності переслідуваній легітимній меті, з огляду на положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку, що інтереси позивача, як власника житла, у якому він не проживає, не перевищують інтереси відповідачки, як колишнього члена його сім`ї, у якої не припинилися правові підстави користування належним йому будинком та яка постійно у ньому проживає, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed