Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У червні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , посилаючись на те, що 21 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року (далі -Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав, а остання прийняла у тимчасове строкове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 75300,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченого п.п. 1.1.1. 21 грудня 2006 року в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, відповідно до п. 1.1 якого, остання передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом двохкімнатну квартиру, загальною площею 75,69 кв.м., що знаходиться на 4 поверсі та будується за адресою: [ADDRESS] . 22 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений і нотаріально посвідчений договір про внесення змін до Іпотечного договору від 21 грудня 2006 року, в якому був встановлений новий графік погашення заборгованості у зв`язку із змінами до Договору кредиту №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року. Позивач зазначав, що [PERSON] взяті на себе зобов`язанняза Кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року не виконала, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатила, чим грубо порушила умови кредитного договору. Станом на 10 червня 2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року становить 112186,86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10 червня 2020 року еквівалентно 2988792,58 грн., у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 74858,20 доларів США, еквівалентно 1994314,68 грн., сума заборгованості за відсотками - 37328,57 доларів США, еквівалентно 994477,90 грн. Вказував, що відповідно до відповіді забудовника ПП «Моноліт», [PERSON] підписала акт прийому-передачі новозбудованої квартири [ADDRESS] , але всупереч вимогам Іпотечного договору, [PERSON] , не звернулась до установи Банку для укладення доповнень до Іпотечного договору у зв`язку з завершенням будівництва, за введення в експлуатацію та прийому новозбудованої квартири, інвестором якої [PERSON] була відповідно до договору інвестування №5/16 від 11 липня 2005 року. Стверджував, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, банку стало відомо, що [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] , на користь [PERSON] , а останній 19 листопада 2015 року зареєстрував на своє ім`я право власності на вказану квартиру. Відповідно до оцінки від 16 червня 2020 року вартість предмета іпотеки складає 51542,40 доларів США, еквівалентно 1383398,02 грн. Посилаючись на нормиЗакону України «Про іпотеку» та порушення своїх прав, позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Альфа-Банк» за Кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року в сумі 51542,40 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 червня 2020 року еквівалентно 1383398,40 грн., яка набула всі права та обов`язки, які виникли за іпотечним договором від 21 грудня 2006 року, а перехід права власності на іпотечне майно до іншої особи в силу статті 23 Закону України «Про іпотеку» не припиняє дію іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 20 листопада 2015 року, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 20750,97 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 130-131). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року за заявоюАТ «Альфа-Банк» по справі було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 20 листопада 2015 року, [PERSON] (т. 1а.с. 164-166). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одесивід 03 листопада 2020 року строк проведення підготовчого провадження по справі було продовжено (т. 2 а.с. 28-29). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 4 а.с. 121-122). Представник АТ «Альфа-Банк», діючий на підставі ордеру від 11 серпня 2020 року, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Раніше надав письмові пояснення щодо застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 149, т. 4 а.с. 133-135). Відповідач та його представник, діюча за ордером від 25 вересня 2020 року, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надали відзив та доповнення до відзиву на позов, в якому позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні та застосувати до даних правовідносин строк позовної давності (т. 1 а.с. 183-185, т. 2 а.с. 18-23). В обґрунтування відзиву зазначали, що [PERSON] є першим та єдиним власником спірної квартири, яка була отримана ним від ПП «Моноліт» за актом приймання-передачі. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 20 листопада 2015 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1а.с. 178, 179, 180, 183-185, т. 2 а.с. 18-23). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 173, 193, а.с. т. 2 а.с. 10, т. 4 а.с. 132). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про іпотеку», главою 49 розділу 1, главою 71 розділу 3 книги п`ятої Цивільного кодексу України, й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Встановлено, що АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» від 10 вересня 2019 року про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк». Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 36-37, 38-46, 47-53). Судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» є юридичною особою та діє на підставі Статуту (т. 1 а.с. 98-103, т. 2 а.с. 116, 117, 118, 119-149). 21 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року, відповідно до умов якого банк надав, а остання прийняла у тимчасове строкове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 75300,00 доларів США, з графіком повернення кредиту до 20 грудня 2021 року (т. 1.а.с. 9-14, 15-17). В той же день, 21 грудня 2006 року в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, відповідно до п. 1.1 якого, остання передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом двохкімнатну квартиру, загальною площею 75,69 кв.м., що знаходиться на 4 поверсі, та будується за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1.1. Іпотечного договору від 21 грудня 2006 року предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору №5/16 щодо долевої участі у будівництві житла від 30 листопада 2005 року, що укладений між Іпотекодавцем та ПП «Моноліт», а також документа, який підтверджує фінансування Іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів (т. 1 а.с. 20-25). Факт отримання [PERSON] кредитних коштів за Кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року підтверджується заявами на видачу готівки за №24 від 21 грудня 2006 року та за №06 від 22 липня 2009 року (т. 1 а.с. 35, т. 2 а.с. 104). 21 жовтня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року (т. 1 а.с. 18, 19). 22 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору від 21 грудня 2006 року, в якому був встановлений новий графік погашення заборгованості у зв`язку із змінами до Договору кредиту №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року(т. 2 а.с. 100-101). В той же день, 22 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до Кредитного договору №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року (т. 2 а.с. 89-91). 20 червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», [PERSON] та ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс» було укладено договір поруки, за умовами якого ПП «Агентство по торгівлі нерухомістю «Альянс», як поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем, як солідарний боржник по зобов`язанням [PERSON] , що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору (т. 2 а.с. 92-93). Судом встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов`язанняза Кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року не виконала, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатила. Станом на 10 червня 2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року, становить 112186,86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10 червня 2020 року еквівалентно 2988792,58 грн., у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 74858,20 доларів США, еквівалентно 1994314,68 грн., сума заборгованості за відсотками - 37328,57 доларів США, еквівалентно 994477,90 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 30-32). Встановлено, що 27 травня 2005 року між Одеською міською радою та ПП «Моноліт» було укладено договір оренди землі (т. 1 а.с. 217-221). З матеріалів справи №01.02-1 реєстраційної справи №781655451101 Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради вбачається, що 30 листопада 2005 року між [PERSON] та ПП «Моноліт» було укладено договір №5/16 про дольову участь в будівництві житла, за умовами якого замовник за рахунок власних коштів фінансує, а виконавець здійснює будівництво 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] , яка передається замовнику в порядку та на умовах, передбачених даним договором (т. 1 а.с. 203-204, т. 2 а.с. 111-114). За змістом вказаного договору [PERSON] отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради за №726/01-06від 18 грудня 2009 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 10-ти поверхового житлового будинку на 120 квартир з вбудованими офісними приміщеннями та з 3-поверхової адміністративно-торгівельно-побутової будівлі для обслуговування населення у кварталі, обмеженому вулицями: Старицького, Гасстело, Щорса, 1-а Вертольотна та присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 211, 212-216). Встановлено, що 10 лютого 2010 року ПП «Моноліт» передало [PERSON] по акту прийому-передачі від 10 лютого 2020 року квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 57). 22 вересня 2015 року між ПП «Моноліт» та [PERSON] , [PERSON] було укладено угоду про передачу прав та обов`язків по договору №5/16 про дольову участь в будівництві житла, за умовами якого замовник [PERSON] передає, а новий замовник [PERSON] приймає на себе права та обов`язки замовника і становиться стороною по договору №5/16 про дольову участь в будівництві житла від 30 листопада 2005 року, укладений між замовником та підприємством (т. 1 а.с. 205). Відповідно до довідки ПП «Моноліт» від 22 вересня 2015 року [PERSON] був визначений інвестором квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 206). 22 вересня 2015 року між ПП «Моноліт» та [PERSON] був підписаний акт прийому-передачі квартири по договору №5/16 про дольову участь в будівництві житла від 30 листопада 2005 року, відповідно до якого ПП «Моноліт» передало [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,7 кв.м. (т. 1 а.с. 207). Встановлено, що розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради за №576/01-06 від 30 жовтня 2015 року було присвоєно поштову адресу об`єкту нерухомого майна - квартирі, що знаходиться у користування [PERSON] - [ADDRESS] (т. 1 а.с. 208). 22 вересня 2015 року на ім`я[PERSON] було оформлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 209-210). 20 листопада 2015 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,7 кв.м., у тому числі, житловою 45,6 кв.м. (т. 1 а.с. 223). 19 листопада 2015 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,7 кв.м., у тому числі, житловою 45,6 кв.м., було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 224). Відповідно до інформації з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 листопада 2015 року, у державному реєстрі Іпотек відсутні відомості на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 228, 229). Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна Консалтингова група» Експерт-Капітал» від 16 червня 2020 року вартість предмета іпотеки складає 51542,40 доларів США, еквівалентно 1383398,02 грн. (т. 1 а.с. 56). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків від 13 червня 2014 року по справі №912-14 з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» була стягнута заборгованість за кредитним договором №674-ф03.7/10 від 21 грудня 2006 року в розмірі 1126411,38 грн. та судові витрати (т. 2 а.с. 64-67). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» було видано виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків в особі третейського судді Білоконь Ю.М. від 13 червня 2014 року по справі №912-14 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 1126411,38 грн. (т. 2 а.с. 57). Судом встановлено, що в провадженні Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходилось виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №755/20792/14-ц, виданого 24 грудня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] грошової сумі в розмірі 1126411,38 грн. (т. 2 а.с. 44-46). Постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ВП №47012463 від 26 березня 2015 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №755/20792/14-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 24 грудня 2014 року про стягнення з [PERSON] грошової суми в розмірі 1126411,38 грн. (т. 2 а.с. 46, 47). Постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ВП №47012463 від 17 грудня 2019 року був повернутий без виконання виконавчий лист №755/20792/14-ц, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 24 грудня 2014 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 2 а.с. 44-45, 48-49). За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7, п. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса. Статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) (далі - Закон №898-IV) визначено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Отже, на час укладення Іпотечного договору від 21 грудня 2006 року ст. 5 Закону №898-IV не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом №800-VІ від 25 грудня 2008 року. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі і Закону №898-IV (25 грудня 2008 року). Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Як було встановлено, 18 грудня 2009 року розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради за №720/01-06від 18 грудня 2009 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 10-ти поверхового житлового будинку на 120 квартир з вбудованими офісними приміщеннями та з 3-поверхової адміністративно-торгівельно-побутової будівлі для обслуговування населення у кварталі, обмеженому вулицями: Старицького, Гасстело, Щорса, 1-а Вертольотна та присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 211, 212-216). Тобто, 18 грудня 2009 року був прийнятий в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS] , а 10 лютого 2010 року ПП «Моноліт» передало [PERSON] по акту прийому-передачі від 10 лютого 2010 року квартиру [ADDRESS] . Зі змісту акту прийому-передачі від 10 лютого 2010 року вбачається, що [PERSON] вартість квартири була сплачена повністю (т. 1 а.с. 57). Суд вважає, що оскільки на час укладення Іпотечного договору від 21 грудня 2006 року стаття 5 Закону №898-IV не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом №800-VІ від 25 грудня 2008 року, то Іпотечний договір від 21 грудня 2006 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України - нікчемним. Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) вбачається, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Крім того, суд також звертає увагу на той факт, що квартира [ADDRESS] , на яку просить звернути стягнення позивач, ніколи не була предметом іпотеки за Іпотечним договором від 21 грудня 2006 року, укладеного між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», а тому не була під обтяженням. Отже, [PERSON] мала право розпоряджатися спірним майном на свій розсуд. Оскільки, [PERSON] своє право власності на квартиру [ADDRESS] не оформила, тому на законних підставах 22 вересня 2015 року уклала угоду між ПП «Моноліт» та [PERSON] про передачу прав та обов`язків по договору №5/16 про дольову участь в будівництві житла, за умовами якої замовник [PERSON] передала, а новий замовник [PERSON] прийняв на себе права та обов`язки замовника і став стороною по договору №5/16 про дольову участь в будівництві житла від 30 листопада 2005 року, укладеного між замовником та підприємством (т. 1 а.с. 205). За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] правомірно отримав у власність квартиру [ADDRESS] , яка не була предметом іпотеки, оскільки він повністю оплатив вартість квартири. В процесі розгляду справи, відповідачем були надані доповнення до відзиву на позов, в яких було заявлено про застосування до правовідносин, які виникли між ним та позивачем, строку позовної давності, оскільки, за його думкою, позивач пропустив строк позовної давності (т. 2 а.с. 18-23). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові у разі доведеності позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, то суд виходить з роз`яснень п. 1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовій збір в розмірі 21801,97 грн. (т. 1 а.с. 1, 156). Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, то сплачений судовій збір не підлягає поверненню позивачу.

Outcome: dismissed