Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про захист права власності. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 04 травня 1995 року позивачці належить ? частка квартири [ADDRESS]. 24 листопада 2017 року позивачка звернулась до державного реєстратора з заявою про проведення державної реєстрації припинення права власності на ? частку вищезазначеної квартири. 25 листопада 2017 року державним реєстратором винесено рішення, яким відмовлено у реєстрації припинення права власності на ? частку вищезазначеної квартири у зв'язку з тим, що право власності в цілому зареєстроване на іншу особу. Право власності зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином позивач вважає, що її права є порушеними. Одночасно вказує, що на праві власності її належала квартири [ADDRESS] - [PERSON] в м. Вінниця, яку в подальшому, 04 травня 1995 року, позивач [PERSON] передала своєму синові [PERSON] за нотаріально посвідченим договором міни та отримала у власність ? частки квартири [ADDRESS], яка в свою чергу належала синові та невістці [PERSON] в рівних частках. Після смерті сина, позивач разом із невісткою [PERSON] проживали [ADDRESS]. Згодом позивач стала хворіти і потребувала сторонньої допомоги та домовилась з невісткою про те, що остання буде її доглядати, а за це отримає ? частку квартири, що належить позивачу. Проте, [INFO] року невістка [PERSON] померла, а позивач звернулась до державного нотаріуса де її стало відомо про те, що невістка після смерті залишила заповіт за яким спадщину отримує рідна сестра померлої [PERSON] Отже, відповідач успадкувала всю квартиру [ADDRESS]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року (справа № 127/3000/15-ц) в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування ? частки квартири недійсним відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення залишено без змін. За наведеного, позивач вважає, що є власником ? частки квартири [ADDRESS] та позбавлена можливості провести державну реєстрацію права власності а тому просить визнати недійсним заповіт [PERSON], яка померла [INFO] року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер [NUMBER], видане 08 квітня 2014 року Першою Вінницька державною нотаріальною конторою на квартиру [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на ? частину квартири № [ADDRESS] на підставі договору міни квартири від 04 травня 1995 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, відповідачеві встановлено п'ятнадцятиденний строк на подання відзиву з моменту вручення ухвали та витребувано у Першої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] року [PERSON] (а. с 90). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення Вінницької міської ради від 27 січня 1994 року № 65, проведена приватизація квартири [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року, вищезазначена квартира належить на праві спільної часткової власності (по ? частки) [PERSON] та [PERSON], що становить 67/10000 частки житлового будинку (а. с. 124). Відповідно до договору міни від 04 травня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори, та [ADDRESS], що складає 67/20000 частки житлового будинку та належить [PERSON] (а. с. 17, зворот). 25 травня 1995 року у ВООБТІ зареєстроване право власності за [PERSON] на 67/20000 частки квартири [ADDRESS] (а. с. 17 зворот). Відповідно до ст. 241, 242 ЦК УРСР, чинному на момент укладання та посвідчення договору міни, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з місту відносин сторін. Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, чинному на момент укладання та посвідчення договору міни, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. З наведеного вбачається, що відповідно до вищезазначеного договору міни, позивач набула права власності на ? частку квартири [ADDRESS]. 12 січня 1996 року [PERSON] подарувала [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS], що становить 67/20000 частин житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору, зареєстрованому в реєстрі за № 3-147 (а. с. 122). 30 серпня 2000 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори посвідчено заповіт [PERSON], відповідно до умов якого, на випадок смерті заповідача, все майно остання заповіла сестрі [PERSON] (а. с. 108). [INFO] року [PERSON] у віці 56 років померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть сер. 1-АМ № 253400 (а. с. 111, зворот). 08 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори на і'мя [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що складається з квартир [ADDRESS], яка належала померлій на підставі: -1/2 частки квартири згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 27 січня 1994 року № 65; - ? частки квартири на підставі договору дарування, посвідченого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 12 січня 1996 року за № 3-147. (а. с. 135). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2017 року № 106324510, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване 08 квітня 2014 року за [PERSON] (а. с. 8). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року (справа № 127/3000/15-ц) відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування від 12 січня 1996 року ? частки квартири недійсним. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року задоволена апеляційна скарга [PERSON], рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року скасовано, визнано недійсним договір дарування ? частки квартир [ADDRESS] укладений 12 січня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13-14). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2015 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року залишено без змін (а. с. 11-12). 24 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації припинення пава власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Рішенням державного реєстратора від 25 листопада 2017 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації припинення права власності на підставі того, що право власності на квартиру в цілому зареєстровано за іншою особою (а. с. 9). За наведених обставин позивач звернулась до суду, та просить зокрема і визнати недійсним заповіт [PERSON], яка померла [INFO] року на квартиру № [ADDRESS]. Щодо зазначеної вимоги суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Пред'являючи вимогу про визнання заповіту недійсним, позивачем не доведено обставин, які свідчать, що волевиявлення [PERSON] при укладанні заповіту не було вільним, або не відповідало її волі. Суду не надано жодного доказу про такі обставини. Крім того, із змісту самого заповіту вбачається, що спадкодавець не здійснила окремих розпоряджень щодо окремого майна, зокрема і щодо квартири [ADDRESS], а навпаки, заповіла [PERSON] «все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день смерті». Отже, у даному випадку, відсутня можливість і визнати недійсним окреме розпорядження, що міститься в заповіті, адже заповіт не містить такого відносно спірної квартири. Одночасно суд звертає увагу на те, що за своєю правовою природою заповіт, відповідно до положень ст. 202 ЦК України, є одностороннім правочином, який в свою чергу може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Наразі, доказів про існування обставин недодержання в момент вчинення правочину вимог встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним заповіту [PERSON] на квартиру № [ADDRESS] задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю позивачем обставин, які в свою чергу є підставою для визнання заповіту недійсним. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Суд враховує, що договір дарування ? частки квартири [ADDRESS] укладений 12 січня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] визнаний судом недійним, при цьому рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року набрало законної сили. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 236 ЦК України, відповідно до якої нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, суд приходить до висновку про те, що на момент смерті [PERSON] та на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 08 квітня 2014 року, до складу спадщини не входило право власності на ? частку квартири [ADDRESS], як то передбачено положеннями ст. 1218 ЦК України. Отже свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року включено майно, яке не належало спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини. При цьому, суд враховує, що видача оспорюваного свідоцтва порушує права позивача [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2014 року зареєстроване в реєстрі за № [NUMBER] є недійсним, адже майно на яке воно видане не входило до складу спадщини після померлої [PERSON] Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] суд зазначає наступне. В матеріалах справи дійсно містяться докази про те, що 08 квітня 2014 року проведена державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] в цілому за відповідачкою, при цьому позивачці відмовлено у проведенні державної реєстрації припинення права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Підставою для проведення державної реєстрації пава власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] було свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08 квітня 2014 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № [NUMBER]. Враховуючи, що суд дійшов висновку про визнання вищезазначеного свідоцтва недійсним та положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наявні правові підстави для внесення запису в державний реєстр про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем. Наявний в державному реєстрі запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру хоча і порушує права [PERSON], натомість вищенаведеним Законом, з врахуванням обставини про визнання недійсним документу на підставі якого проведена державна реєстрація, передбачений порядок для усунення порушень прав позивача в досудовому порядку, яким в свою чергу позивач ще не скористалась, а тому заявлена вимога є передчасною. За наведеного, суд вважає, що у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS] за позивачем на підставі договору міни квартири від 04 травня 1995 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Як зазначалось вище та було встановлено в судовому засіданні, позивачу відповідно до нотаріально посвідченого договору міни від 04 травня 1995 року належить право власності на ? частку квартири [ADDRESS]., яку остання в подальшому за договором від 12 січня 1996 року подарувала [PERSON] Суд враховує, що судовим рішенням від 30 липня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування від 12 січня 1996 року, а тому відповідно до положень ст. 216 ЦК України, застосовуються правові наслідки за недійсним правочином, а саме реституція, тобто сторони приводяться до того майнового становища, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Враховуючи, що договір дарування частки квартири від 12 січня 1996 року визнано судом недійсним, позивачу [PERSON], відповідно до вищенаведених положень цивільного законодавства України, на праві власності належить ? частки квартири [ADDRESS] за договором міни від 04 травня 1995 року, а тому право власності позивача є відновленим відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року та не потребує додаткового захисту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути розмір сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 704,3 грн., тобто за одну задоволену немайнову вимогу.

Outcome: partial