Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У червні 2020 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 26 серпня 2015 року у розмірі - 17 342 грн. 85 коп. станом на 28 квітня 2020 року, а також судові витрати у розмірі - 2 102 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначалося про те, що 26 серпня 2015 року [PERSON] підписала Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг на підставі яких, відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших витрат, відповідач [PERSON] належним чином не виконала, тому станом на 28 квітня 2020 року у неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі - 17 342 грн. 85 коп. , що складається із заборгованості за тілом кредиту - 1 284 грн. 35 коп., заборгованості за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України - 461 грн. 48 коп., пені - 14 294 грн. 98 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.; штрафу (процентна складова) - 802 грн. 04 коп. З підстав стягнення кредитної заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 02 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання свого представника не направив. До суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк О.С. надав клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із статтею 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 серпня 2015 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем АТ «КБ «ПриватБанк», відповідач має заборгованість за договором б/н від 26 серпня 2015 року, яка станом на 28 квітня 2020 року складає 17 342 грн. 85 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту - 1 284 грн. 35 коп., заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України - 461 грн. 48 коп., пеня - 14 294 грн. 98 коп. штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) - 802 грн. 04 коп. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ «КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26 серпня 2015 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ «КБ «ПриватБанк» надано до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з тарифів банку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 26 серпня 2015 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи до відповідача позовні вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за нарахованими за прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, пеню та штрафи (фіксовану частину та процентну складову). Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості за відсотками, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 26 серпня 2015 року, та що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в доданих банком до позовної заяви документах розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, суд вважає, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції. У заяві-анкеті позичальника від 26 серпня 2015 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладені обставини, у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу та пені слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого в підписаній між сторонами анкеті-заяві обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України в сумі 461 грн. 48 коп., то суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 26 серпня 2015 року згідно зі статтею 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 28 квітня 2020 року позивачем нараховано заборгованість у розмірі - 461 грн. 48 коп. відсотки за прострочений кредит зазначені у розмірі - 86,4 %. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ознайомлений із умовами щодо нарахування відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України в розмірі - 86,4 % та що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що укладеним між сторонами договором встановлено інший розмір процентів за частиною другою статті 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, як визначено в частині другій статті 625 ЦК України. З розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки по статті 625 ЦК України нараховувалися позивачем за період з 01 жовтня 2019 року по 28 квітня 2020 року, тобто за 211 днів прострочки. Розрахунок 3% річних судом здійснено за формулою: % = сума боргу*процентну ставку/100%/365*кількість днів. Таким чином 3% річних, відповідно до заявлених позовних вимог за період з 01 жовтня 2019 року по 28 квітня 2020 року за 211 днів становлять суму 22 грн. 23 коп. й саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимогами статті 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких, позивачеві відмовлено (1306,58*100/17342,85=7,53%; 2102*7,53/100=158 грн. 28 коп.). Таким чином стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 158 грн. 28 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial