Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

ФГ «Олександрівське» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 24 лютого 2016 року в розмірі 42 771,43 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 24 лютого 2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики. За умовами договору позики [PERSON], за згодою чоловіка [PERSON], за видатковим касовим ордером №120, отримала 35\~000,00 грн. на строк до 25 лютого 2017 року. Борг не повергнуто, тому позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у розмірі 42\~771,43 грн., яка складається з: 35\~000,00 грн. борг за договором позики; 7\~035,00 грн. індекс інфляції та 736,43 грн. 3% річних. Позивач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позові, зазначивши, що не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення (а. с. 93). Відповідачі, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, судові повістки вручені виконавчому комітету Олександрівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та виконавчому комітету Млинківської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, в судове засідання не з'явилися (а. с. 10, 12 13, 22, 23, 32 37, 51, 70, 90, 91). Причини неявки не повідомили, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не зверталися. Відповідно до ч. 5 ст. 74 та ч. 3 ст. 76 ЦПК України, вважаються такими, що про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність сторін, постановивши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. ст. 224 226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 24 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно до п. 1 якого позивач передав у власність відповідача [PERSON] 35\~000,00 грн., а вона зобов'язалася повернути зазначені кошти до 25 лютого 2017 року (а. с. 8). Сума позики отримана відповідачем [PERSON] повністю перед оформленням договору позики із каси господарства (п. 2 договору позики), що також підтверджується видатковим касовим ордером від 24 лютого 2017 року (а. с. 9). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України суд враховує вищезазначені висновки щодо норм права, викладені у вказаних постановах Верховного Суду України. За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В пункті 6 договору позики зазначено, що [PERSON] укладає цей договір за згодою чоловіка [PERSON], про, що подано заяву, справжність підпису на якій засвідчено 24 лютого 2016 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON], в реєстрі №140. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. З урахуванням того, що [PERSON] надав нотаріально посвідчену згоду на укладення договору позики своїй дружині [PERSON], був обізнаний про умови цього договору, то суд приходить до висновку, що договір позики укладено в інтересах сім'ї відповідачів, а тому в силу закону вони несуть солідарний обов'язок щодо виконання умов договору позики. Згідно з ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Наявність у позивача оригіналу договору свідчить про неповернення боргу відповідачами (а. с. 94). Відповідно до п. 4 договору позики, у випадку прострочення позичальник виплачує позикодавцю суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Відповідно до розрахунків позивача, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог збитки від інфляційних втрат за період з 01 березня 2016 року по 01 жовтня 2017 року становлять 7\~035,00 грн., 3% річних від простроченої суми боргу за період з 26 лютого 2017 року по 09 листопада 2017 року (256 днів прострочення) становить 736,43 грн. (а. с. 3 7, 38 39). Оскільки, договором позики встановлено строк виконання зобов'язань до 25 лютого 2017 року, то суд з урахування ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що позичальник який своєчасно не повернув суму позики, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не погоджується з розрахунком позивача щодо розміру та періоду розрахунку інфляційних втрат, так як індекс інфляції повинен бути розрахованим, в межах заявлених позовних вимог, за період з березня по вересень 2017 року. Індекси інфляції становлять: - за березень 2017 року 101,8%; - за квітень 2017 року 100,9%; - за травень 2017 року 101,3%; - за червень 2017 року 101,6%; - за липень 2017 року 100,2%; - за серпень 2017 року 99,9%; - за вересень 2017 року 102%. Таким чином, сума інфляційних втрат, яку повинен відшкодувати боржник становить: 2\~695,00 грн. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконала передбачені договором позики і законом зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за договором позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 35\~000,00 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з березня по вересень 2017 року, що становить 2\~695,00 грн., та 3% річних від простроченої суми боргу за 256 днів прострочення, становить 736,43 грн. В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за період з березня 2016 року по лютий 2017 року. Пунктом 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). З урахування зазначених розяснень та відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1\~440,00 грн. На підставі ст. 65 СК України, ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 207, ст. ст. 526, 530, 541, 543, ч. ч. 2, 3 ст. 545, ст. 610, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ст. 629, ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1050 ЦК України та

Outcome: partial