Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування горищем, підвальним приміщенням в будинку [ADDRESS] і земельною ділянкою спільного користування за цією ж адресою. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] належить 36/100 частин, а [PERSON] 15/100 частин будинку [ADDRESS], інша частина належить громадянам [PERSON] (5/100), [PERSON] (13/100), [PERSON] (14/100), кожен володіє часткою в ідеальних частках, реальний розподіл між мешканцями не відбувався. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.05.1999 року було визначено порядок користування земельними ділянками біля будинку і в спільному користуванні сторін залишено 278 м.кв., однак на спільній ділянці відповідач поставила без згоди альтанку та вивозить будівельне сміття. [PERSON] також без згоди позивача відгородила дерев'яними перегородками частину горища та підвалу, чим створила перешкоди у користуванні цими приміщеннями загального користування. Просила зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні горищем, підвальним приміщенням в будинку [ADDRESS] шляхом демонтажу дерев'яних перегородок і в користуванні земельною ділянкою спільного користування за цією ж адресою шляхом демонтажу альтанки та будівельного сміття. Представник позивача та позивач просили позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги заперечила, вважає їх безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності,приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] придбала спільно з чоловіком [PERSON] 36/100 частин жилого будинку [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 09.04.2002 року (а.с.8), в подальшому після смерті чоловіка стала єдиним власником 36/100 частин жилого будинку (а.с.9-10). Даним договором купівлі-продажу в п.1 зазначено перелік приміщень що відчужуються, в т.ч. квартира з жилими та нежилими приміщеннями (№3 - 119 м.кв. на ІІІ поверсі), частина сходових кліток, балкон та приміщення в підвалі ІХ площею 24.7 м.кв., згідно тех..паспорту (а.с.12-21). [PERSON] належить 15/100 частин (квартира №1 на ІІ поверсі) будинку [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 04.09.1997 року, при цьому з придбаних 17/100 частин, 2/100 частин відповідачем відчужено, про що зазначено в судовому засіданні (а.с.67), дане приміщення переходило на праві власності від [PERSON] до [PERSON], до [PERSON] та остаточно до відповідача (а.с.65-68). В першому договорі 1972 року власник обумовила право користування покупцем спільним горищем та підвалом №5 площею 6.74 м.кв. та №4 пл. 9.5 м.кв. (в подальшому ці підвальні приміщення набуто у власність відповідачем). Окрім того відповідач 27.01.2014 року отримала в дар від [PERSON] 5/100 частин домоволодіння будинку [ADDRESS], а саме: приміщення підвалів: площею 21.7 м.кв. та площею 27.92 м.кв. (а.с.55-56, 63). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Отже, в частині права на підвальні приміщення, та як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є власником тільки підвалу за №ІХ, а відповідач є власником підвалу №І (2/3 частини), підвалу №ІІІ, №ІУ, №У, №УІ та підвал №УІІ (2/3 частини). Дані підвальні приміщення, які є власністю позивача та відповідача знаходяться в різних протилежних кінцях будинку, вхід до цих приміщень є спільний без жодних перешкод (а.с.63), а тому доводи позивача про створення перешкод в користуванні підвалом в т.ч. за №УІІ, який належить 2/3 частини відповідачу, яку вона відокремила перегородкою, який на думку позивача є спільною власністю сторін, а 1/3 використовується безперешкодно для входу мешканців та користувачів цих приміщень в дві сторони підвальних приміщень, необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Позивач вказує, що кожен володіє частиною будинку в ідеальних частках, реальний розподіл між мешканцями не відбувався, однак з врахуванням представлених доказів сторонами, кожен має уже визначену за характеристикою техпаспорта ідеальну частку з переліком таких приміщень. Що стосується позовної вимоги щодо створення перешкод в користуванні земельною ділянкою, судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.05.1999 року було визначено порядок користування земельними ділянками біля будинку (а.с.22-25, 49, 62) і в спільному користуванні на той час [PERSON] та [PERSON], а на час спору сторін, залишено 278 м.кв., інша частина приватизована сторонами та відчужена, спору щодо іншої земельної ділянки не має. Як вбачається з проекту розподілу земельна ділянка площею 278 м.кв. знаходиться в більшій частині під будівлею та частина позаду будівлі (а.с.25). На вільній прибудинковій території відповідач встановила відпочинкову лавочку, що підтверджено фото надані самою позивачкою (а.с.70), а не альтанку як вказує сама позивач. Дана споруда жодним чином не створює перешкод позивачу в користуванні земельною ділянкою спільного користування, а навпаки влаштовує зручності відпочинку для всіх мешканців, окрім того не підтверджено і зберігання будівельного чи іншого сміття відповідачем на даній ділянці, натомість самою позивачем розібрано (розбито) суцільні так звані «бетонні плити», які знаходились на даній ділянці, створивши такими діями невпорядкованість даної території, що також підтверджується також належним фото (а.с.50-51,70-71). Тому, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність вимог в цій частині. Однак, позовні вимоги щодо створення перешкод в користуванні горищем, є обґрунтовані та такими, що підлягають до задоволення, з врахуванням такого. Рішенням Конституційного Суду N 4-рп/2004 від 02.03.2004 вказується, що відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Отже, горище не було об'єктом право продажу попереднього власника новим власникам квартир та підвалу, а тому є спільною власність всіх мешканців. Як вбачається з наданих доказів (фото), частина горища обгороджена відповідачем та не має доступу інших мешканців та користувачів, в тому числі позивача до всього горища (а.с.69). Суд відхиляє доводи відповідача про те, що таке обгородження частини горища здійснене ще більше 40 років тому і що саме відповідач набула без належних доказів щодо цього цю частину горища. Свідки [PERSON] та [PERSON] зі сторони позивача, свідок [PERSON] зі сторони відповідача не надали суду інших пояснень на спростування таких висновків. Факт влаштування дерев'яних перегородок відповідачем підтверджено також відповідями на звернення [PERSON] в різні інстанції (а.с.26-29). Відповідач в поясненнях суду зазначила, що їй також створюються перешкоди зі сторони сина позивача в користуванні горищем (а.с.53, 54), однак суд при цьому керується ст..11 ЦПК України виходячи з позовних вимог. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як слідує зі ст..386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкоду у користуванні правом щодо горища, а тому ці вимоги підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 15, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial