Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої злочином в розмірі 50000 гривень, витрат за надання правової допомоги в розмірі 3800 гривень та стягнення судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 1921 гривня. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року у кримінальному провадженні № 703/2329/14-к [PERSON] визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України за те, що він 29 серпня 2013 року, близько 9 години перебуваючи навпроти контейнеру [NUMBER], який знаходиться на території центрального ринку в місті Сміла, що по вул. Дзержинського, на ґрунті особистої неприязні, що пов`язана з конкуренцією по продажу товарів, наніс один удар кулаком правої руки в потиличну ділянку голови [PERSON] , від якого останній впав на асфальтобетонне покриття: та вдарився потиличною ділянкою голови, в результаті чого отримав ушкодження у вигляді струсу головного мозку та рани волосяної частини голови, які відповідно до висновку експерта №331 від 30 березня 2014 року відносяться до категорії легких, спричинивши короткочасний розлад здоров`я. За даним вироком суду, [PERSON] призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі - 1700 гривень. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] був визнаний потерпілим, однак під час його розгляду вимог матеріального та морального характеру до [PERSON] не заявляв. Позивач вказує, що злочинною та протиправною поведінкою відповідача його здоров`ю було заподіяно шкоду, внаслідок чого він зазнав фізичного болю та вимушений був знаходитися на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділені Смілянської міської лікарні в період з 29 серпня 2013 року по 04 вересня 2013 року, що призвело до зміни його способу життя, крім того, він був тимчасово позбавлений можливості в реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, тобто займатися торгівлею товарами на ринку і заробляти собі на прожиття, а також спілкуватися з рідними та знайомими. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду, яку оцінює у 50000 гривень, що полягає в перенесеному фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із ушкодженням здоров`я, а також у заподіянні йому відповідачем душевних страждань, суттєвому порушенні звичного способу життя, зокрема, нормального сну та душевного спокою, що вимагало в нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач також просить суд стягнути із відповідача на його користь понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3800 гривень, які складаються з витрат на підготовку позовної заяви в розмірі 800 гривень та 3000 гривень витрат за представництво інтересів позивача під час судового розгляду справи, а також просить стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921 гривня. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак в поданій до суду заяві представник позивача просив розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про те, що у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до нього про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, що підтверджується його власноручними розписками від 20 серпня 2019 року та 17 жовтня 2019 року, у встановленому законом порядку не подав відзив на позовну заяву. Будь - яких заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , близько 9 години перебуваючи навпроти контейнеру [NUMBER], який знаходиться на території центрального ринку в місті Сміла, що по вул. Дзержинського , на ґрунті особистої неприязні, що пов`язана з конкуренцією по продажу товарів, наніс один удар кулаком правої руки в потиличну ділянку голови [PERSON] , від якого останній впав на асфальтобетонне покриття: та вдарився потиличною ділянкою голови, в результаті чого отримав ушкодження у вигляді струсу головного мозку та рани волосяної частини голови, які відповідно до висновку експерта №331 від 30 березня 2014 року відносяться до категорії легких, спричинивши короткочасний розлад здоров`я. Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі - 1700 гривень. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, зазначено що згідно зі ст.48 Закону України "Про власність" положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. ( Абзац перший пункту 9 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України N 7 від 08.07.94 року. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода. Згідно із пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При вирішенні питання про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує характер протиправних дій відповідача по відношенню до позивача, які є кримінально караними, ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, які зумовлені заподіянням йому тілесних ушкоджень, фізичного болю та страждань, що призвели до ушкодження здоров`я, зміни звичного для нього способу життя та необхідність вжиття позивачем додаткових зусиль для його організації. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що також вбачається з вироку Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року, який набрав законної сили, позивач є потерпілим внаслідок вчиненого [PERSON] кримінального правопорушення. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд вважає, що протиправними діями відповідача, позивачу, заподіяно моральну шкоду. Що ж до розміру цієї шкоди, то з урахуванням ступеня вини відповідача, обставин вчинення кримінального правопорушення, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, які настали для позивача, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, суд вважає, що 6000 гривень, є достатньою компенсацією для відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Договором про надання правничої допомоги, укладеним 11 лютого 2019 року між адвокатом Холодняком В.М. та позивачем [PERSON] передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги та в акті виконаних робіт при наданні правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду акт виконаних робіт з детальним описом виконаних адвокатом робіт по наданню юридичних послуг, ордер серії ЧК № 87694 та квитанції на оплату юридичних послуг та сплату відповідачем коштів за їх надання. Відтак, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 3800 гривень. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також належить стягнути судові витрати по оплаті судового збору. Оскільки на день звернення до суду з вимогою немайнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок, а згідно квитанції №0.0.1280424046.1 від 26 лютого 2019 року ним фактично сплачено 1921 гривню, відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial