Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

02.04.2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який опісля тричі уточняв, та остаточно просив суд захистити його законне право на спілкування з його рідною дочкою: зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити йому, позивачу [PERSON], перешкод у спілкуванні з їхньою спільною дитиною - [PERSON], [INFO] , встановити час для спілкування його, позивача з дитиною: - час систематичних зустрічей його, позивача з дитиною, - кожної неділі з 09-00 години до 20-00 годин без присутності відповідача, а також у будь-який інший час за попередньою домовленістю його, позивача, з відповідачем; - перебування дитини разом з позивачем щорічно під час літніх шкільних канікул протягом одного місяця та під час зимових канікул - протягом п'яти днів за попередньою домовленістю з відповідачем щодо періоду, місця та способу спільного відпочинку позивача дитиною; - зустріч позивача з дитиною у приміщенні школи, де навчається дитина, - на перервах та після закінчення занять; - безперешкодного спілкування батька з дитиною засобом телефонного зв'язку. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що відповідач, після розірвання з ним шлюбу - з 28.09.2017 року - чинить перешкоди у спілкуванні його, позивача, з дочкою, створює йому перешкоди в участі у вихованні дочки, блокує спілкування з дитиною за телефоном, забороняє побачення з дитиною, тому він змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у виховання дитини, оскільки він має бажання брати участь у вихованні своєї дочки, спілкуватися з нею, опікуватися дочкою, дбати про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Для цього в нього є все необхідне: матеріальне забезпечення, хороші житлово-побутові умови, він характеризується позитивно, з дочкою в нього гарні стосунки, вона тягнеться до нього та бажає з ним спілкуватися, але відповідач перешкоджає йому у здійсненні його права на участь у вихованні дочки та порушує його право на спілкування з дитиною. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд позову за його відсутністю, позов просив задовольнити. Представник відповідача не заперечував проти задоволення позову, стверджуючи, що відповідач запевнила його, свого представника, що не чинить перешкод у спілкуванні позивача з їхньою спільною дочкою, підтверджує, що дитина тягнеться до батька, але у зв'язку з тим, що дитина навчається у школі, відвідує танцювальний і спортивний гурток, а також робить багато домашніх завдань, в дівчинки немає багато часу гуляти, навіть з батьком, і до того ж дитина декілька разів сама відмовлялася піти погуляти з позивачем, коли той їй телефонував. Щодо телефонних розмов - відповідач також стверджує, що не чинить перешкод у кількості, періодичності і тривалості, але дитина сама не бере слухавку, коли робить уроки - домашні завдання - телефон в цей час перебуває в режимі тиші, без дзвінків, і взагалі лежить в іншій кімнаті. Проте, від відповідача є лише одне прохання - не виділяти для спілкування позивача з дитиною недільний день, оскільки дитині потрібно підготавлюватися до занять у школі на понеділок, робити уроки, і до того ж, в неділю в позивача взагалі немає часу на спілкування з дитиною через те, що він відвідує релігіозні зібрання, які дитина категорично відмовляється відвідувати з батьком, і вона, відповідач, заперечує проти примушування дитини до релігії проти її волі. В разі, якщо б дитина не заперечувала відвідувати ці зібрання, вона, відповідач, не наполягала б на тому, щоб позивач дитину туди не брав - вона, відповідач, діє та просить лише в інтересах дочки. З цієї ж підстави - виходячи з інтересів дитини, відповідач просить встановити позивачу для спілкування з дитиною час для спілкування - у п'ятницю після школи, по дорозі на танцювальний гурток і не заперечує проти присутності позивача на репетиціях танцювальних занять, оскільки дитині це буде цікаво, і це є зручним часом і для дитини і для її батька, а також відповідач не заперечує проти спілкування дитини з батьком у суботні дні протягом усього дня, але не дуже рано - щоб дитина виспалась, оскільки вона має велике навчальне навантаження протягом тижня. Крім того, відповідач взагалі не заперечує проти спілкування дитини в будь-який інший час, але у своїй присутності, оскільки, знову ж таки, в інтересах дитини, бажає впевнитися в тому, що дитина з її власної волі бажає спілкуватися з батьком і добровільно погоджується йти туди, де він пропонує, оскільки в позивача бувають необґрунтовані вимоги до дитини, що межують з примусом - щось робити чи не робити. На підтвердження доводів відповідача її представник надав суду аудіозапис розмови позивача з дитиною, з якої вбачається, що дитина з радістю почала спілкування з батьком - позивачем, але сама потім обмежила час розмови - попросила закінчити розмову, відмовилася піти з батьком погуляти на його пропозицію, посилаючись на втому і бажання лягти поспати. Також з телефонної розмови вбачається, що дитина розповіла батькові - позивачу, що відвідує спортивні заняття з боротьби, де вони більше тренуються різних вправ, п'ють чай, але позивач різко висловлює своє негативне ставлення до хобі дитини посилаючись, що вона дівчинка і їй це не лічить, висказує свою батьківську заборону відвідувати спортивний гурток, не розпитавши дитину докладно про заняття і погрожує в легкій формі, але неоднозначно - про те, що прийде і заборонить їй, дочці, відвідувати ці спортивні заняття; дитина спочатку намагається пояснити позивачу, що їй дуже подобається, вона хоче займатися в тому гуртку, відмовляється навіть спочатку повідомити позивачу адресу, де заняття походять, але після наполягання позивача повідомила йому місце знаходження спортивного гуртка і майже відразу припинила сама телефонну розмову, оскільки тем для спілкування в обох абонентів не було - вони мовчали, позивач намагався щось питати в дитини, але ця розмова дитині, вочевидь, не була цікавою. Представник органу опіки та піклування погодився з представником відповідача щодо відсутності з боку відповідача перешкод у спілкуванні дитини з батьком - позивачем, повідомив суду, що питання встановлення графіку для спілкування позивача з дитиною - розглядалося, графік було визначено і встановлено, але щодо його недотримання відповідачем позивач до органу опіки не звертався, рішення за позовом залишає на розсуд суду, але просить ухвалити його з дотриманням інтересів і прав дитини. Вивчивши позовні вимоги, пояснення учасників судового засідання, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими лише частково і підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28.09.2017року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що був укладений 05.08.2010 року (а.с.12-13; - від цього шлюбу [INFO] року народилася дитина - [PERSON], сторони є її батьками, що вбачається зі свідоцтва про народження дитини (а.с.8), ця обставина ніким не оспорюється; - згідно висновків органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області №01/Т-1479/126 від 09.08.2017р. та №01/Т-1479 від 06.10.2017р., було визначено місце проживання дитини - з матір'ю, та встановлено, а потім змінено позивачу [PERSON] режим зустрічі з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], а саме: у суботу - з 10.00 до 17.00 години, та неділю, у присутності матері дитини, - з 14.00 до 18.00 години ( а.с.9,10); Між батьками існують напружені стосунки й вони не можуть дійти згоди щодо способу та порядку спілкування з дитиною та її виховання, позивач вказує, що з моменту окремого проживання він неодноразово звертався до відповідача з проханням встановити порядок його участі у вихованні і спілкуванні з дочкою, але відповідач відмовляла йому в цьому, тому, з метою врегулювання цього спору він змушений був звернутись до органу опіки та піклування, і потім - до суду, оскільки відповідач не дотримується графіку, встановленого органом опіки і піклування. Відповідно до ч. 4 та 5 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи. Однак, згідно з частиною 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Чинним законодавством України, що узгоджується з міжнародними законодавчими нормами щодо прав дитини, батьків, родини, - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Не перебування батьків у шлюбі, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначений СК України. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ст.150 СК України). Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст.151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування (ст.153 СК України). Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі - стан психологічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами, тощо (ч.ч.1,2 ст.159 СК України). Декларацією прав дитини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має право, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, але в усякому випадку, - в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За змістом ст.ст 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, оскільки ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Сім'єю, як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей, мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главою 13 СК України. Так, відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 158 СК України, за заявою матері чи батька дитини, орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування; зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною, та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до частин 1 та 2 ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст. 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того з батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки га піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків (а також бабусі, дідуся) у вихованні дитини, зокрема батько зобов'язаний брати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір'ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивача з дитиною виключно за домовленістю з відповідачем, може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини. У пункті 24 постанови №16 Пленуму «Про застосування судами деяких норм права Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року, Верховний Суд України роз'яснив, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із встановленої законодавством рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд може взяти до уваги й бажання дитини, яка досягла 10 років, хоча воно не є обов'язковим для нього. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами 3,4 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, з'ясовуючи конкретні обставини справи, що мають значення для справи, та наявні у справі докази, що були оцінені згідно із вимогами ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що твердження позивача і його представника щодо ухилення відповідача від виконання рішення органу опіки і піклування - є передчасним, оскільки вона взагалі не була ознайомлена з текстом цього документу. Що ж до перешкоджання відповідача у спілкуванні позивача з дитиною, хоча у судовому засіданні не встановлено наявних і беззаперечних доказів цьому факту, проте встановлено, що дитина з часу розірвання шлюбу між батьками мала дуже мало часу для спілкування з батьком, відповідач виявила тверде небажання надавати можливість позивачу у спілкуванні з дитиною за її, позивача, відсутністю, побоюючись, щоб дитина не застудилася, та щоб позивач не відмовився повернути дитину після побачень з нею. Проте твердих доказів на підтвердження припущень відповідача щодо цього - суду не надано. Виходячи з того, що необхідно враховувати інтереси батька, вік і стан здоров'я дитини, прихильність її до кожного з батьків, особисті якості батьків, умови проживання, і визначити такий порядок спілкування з дитиною та її виховання, який забезпечить баланс між правом батька на особисте спілкування з дитиною та її інтересами, суд дійшов висновку, що спілкування позивача з його малолітньою дочкою, в даному випадку, не буде перешкоджати нормальному вихованню дитини, а також з наданих доказів і відомостей не вбачає дій з боку відповідача, які б свідчили про її перешкоджання у спілкуванні позивача з їхньою спільною дитиною та участі позивача у вихованні дитини. Суд, визначаючи спосіб участі позивача у вихованні його малолітньої дитини, враховує той факт, що місцем проживання дитини висновком органу опіки та піклування визначено місце проживання відповідача, враховує також, що позивач з відповідачем разом не пнорживають, а їх шлюб розірвано, також враховує характер стосунків між сторонами, та дійшов висновку про те, що в інтересах дитини зустрічі батька з дочкою можна допустити на перший період - доки не заспокоються почуття сторін після розірвання шлюбу - лише за присутності матері дитини, у певні, визначені судом, часи, та за погодженням з відповідачем - в інший час, - враховуючи конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, з метою уникнення суперечок між батьками в присутності дитини, та з метою забезпечення належного психоемоційного стану дитини. Крім того, позивачем не було надано суду доказів перешкоджання відповідачем у його спілкуванні з дитиною та недотримання відповідачем графіку, встановленого висновком органу опіки і піклування. Представник відповідача стверджує, що відповідач не бажає та не мала наміру перешкоджати спілкуватися дитини з батьком, але поки дочка маленька, виходячи з інтересів дитини та дуже власного характеру позивача, бажає на первих порах контролювати зустрічі дитини з батьком, щоб він її не ображав та не примушував ходити на релігійні зібрання, на які дочка категорично відмовляється ходити, оскільки це займає цілий день, дитина втомлюється і їй це не цікаво, та й відповідач не підтримує фанатичне ставлення до релігії, хоча, якби дитині це подобалося б, вона б, відповідач, не заперечувала би. Крім того, суд враховує той факт, що батько дитини - позивач - характеризуються позитивно, має дорослу дочку від першого шлюбу і вже онуку, має належні житлові умови, та має право на спілкування з дитиною, тому спілкування позивача з його дочкою відповідатиме інтересам та захисту прав дитини, оскільки на спростування цього факту суду не надано доказів чи відомостей. Як зазначено вище в тексті даного рішення, згідно з частиною 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вивчивши текст рішення органу опіки та піклування, суд не вбачає підстав для визнання того, що суперечило би правам дитини, або будь-яким чином порушує права позивача чи відповідача, та не вбачає обґрунтованих підстав, щоб не погодитись з цим висновком щодо необхідності встановлення сторонам та їхній спільній дитині часу для спілкування дитини з батьком, лише трохи уточнивши ці висновки з урахуванням обставин, з'ясованих в ході судового розгляду справи. Оскільки відповідач фактично не заперечує проти спілкування дитини з батьком у будь-який зручний для позивача час, але з завчасним попередженням її, відповідача, про плани позивача, щоб їх узгодити зі своїми та з графіком навчання і розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість підстав позовних вимог позивача щодо наявності в нього права на участь у вихованні дитини шляхом встановлення певних визначених судом днів і часів безпосереднього спілкування з дитиною, і цього ніким у судовому засіданні не заперечувалося. Що стосується вимоги позову щодо встановлення певного часу для спілкування з дитиною - за умовою відсутності відповідача при цих зустрічах, то відповідач категорично заперечувала поти спілкування позивача з дитиною за її відсутністю, навівши підстави такої своєї думки, з чого можна зробити висновок про відсутність перепон у спілкуванні батька - позивача з дитиною. Але, враховуючи напружені стосунки між батьками, в інтересах дитини, потрібно визначити, що позивач має певний період часу - доки у сторін не втихнуть емоційні суперечки після розірвання шлюбу, - на спілкування з дитиною за присутності і з дозволу відповідача, визначивши це в резолютивній частині рішення суду, і, з вибором місця зустрічів, якщо це не зашкодить дитині, але за наявності його згоди і за попередньою домовленістю з позивачем - не забороняти присутність відповідача при зустрічах дитини з батьком. Таким чином, розглянувши спір всебічно, повно та об'єктивно на підставі вищевикладених відомостей і доказів, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог частково з мотивів, викладених вище.

Outcome: partial