Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

20 лютого 2012 року 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимоги, посилається на те, що 16 травня 2005 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит на суму 65 тис. дол. США, зі сплатою 16% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 14 травня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки. [PERSON] належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2005 року у розмірі 165 809, 80 грн. стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 10 тис. грн. (том 1 а.с.а.с.2-3,75-78). Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. (том 2 а.с.26-28). Не погодившись із зазначеним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано апеляційну скаргу (том 2 а.с. 46-48), яку рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року - задоволено частково. Рішення суду першої інстанції - скасовано, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено, провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості - закрито (том 2 а.с.108-113). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.163-165). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає зміні, виходячи з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на те, що в провадженні Ленінського районного суді м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором №142.1465 від 16 травня 2005 року, а також банком не надано оригінал кредитного договору та матеріалів кредитної справи для огляду в судовому засіданні. Однак із такими висновками суду 1 інстанції, колегія суддів в повній мірі погодитися не може, оскільки наявність в провадженні Ленінського районного суді м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором №142.1465 від 16 травня 2005 року не може бути підставою для відмови у позові. Як вбачається із матеріалів справи, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №142.1465 від 16 травня 2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит на суму 65 000 доларів США зі сплатою за користування відсотків у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 травня 2010 року (том 1 а.с.10, 11). 02 червня 2005 року між банком та [PERSON] було укладено та підписано додаток №1 до вказаного кредитного договору, а саме графік погашення кредиту (том 1 а.с.12). 21 лютого 2006 року між банком та [PERSON] було укладено та підписано додаток №2 до вказаного кредитного договору, а саме графік погашення кредиту (том 1 а.с.13). 27 березня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено та підписано додаток №3 до вказаного кредитного договору, а саме графік погашення кредиту (том 1 а.с.14). В якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку-1 до цього договору в розмірі 10 000 грн. (том 1 а.с.15, 9). Позивач посилається на те, що [PERSON] в повному обсязі умови кредитного договору не виконувалися, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 17 лютого 2012 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 20 758,66 доларів США, що еквівалентно 165 809 грн. 80 коп., яка складається із: 17 589,98 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 647,08 доларів США - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 4 162 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором (т.1 а.с.4-6). Так, згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як в вбачається із розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 17 лютого 2012 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 20 758,66 доларів США, що еквівалентно 165 809 грн. 80 коп., яка складається із: 17 589,98 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 647,08 доларів США - заборгованість за процентами за користуванням кредитом, 4 162 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасність виконання вимог за кредитним договором. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 11 квітня 2014 року № 13е/13 станом на 22 лютого 2011 року заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2005 року № 142.1465 відсутня. При цьому у висновку експерта зазначено, що неможливо документально підтвердити дані розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 17 лютого 2012 року та станом на 6 березня 2013 року, оскільки у банківській виписці за період з 15 травня 2005 року по 22 січня 2014 року не відображені періоди: травень, червень, липень 2007 року; квітень, травень, червень, липень 2009 року; вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року; січень, лютий, березень, квітень, серпень, грудень 2010 року; березень-грудень 2011 року та 2012 рік. Враховуючи заперечення відповідача щодо наявності заборгованості, а також приймаючи до уваги висновок № 13е/13 судово-економічної експертизи від 11 квітня 2014 року, для з'ясування суми заборгованості, яка, на думку позивача, існує у відповідача, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» було витребувано належним чином завірені докази, а саме, первинну бухгалтерську документацію щодо видачі кредитних коштів по кредитному договору №142.1465 від 16 травня 2005 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON]; витяг з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору №142.1465 від 16 травня 2005 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] (із зазначенням дат та сум, що внесені на виконання договору та відомості щодо зарахування конкретних сум на погашення конкретних платежів); детальний щомісячний розрахунок заборгованості по кредитному договору №142.1465 від 16 травня 2005 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] станом на 17.02.2012 року та на теперішній час (із зазначенням періоду та сум нарахованої заборгованості по кожній її складовій окремо, та сум, внесених на виконання договору з зазначенням відомостей щодо зарахування конкретних сум на погашення конкретних платежів) (том 2 а.с.188). Позивачем зазначену ухвалу не виконано, витребувані докази суду ані не направлено, ані представником позивача в судовому засіданні не надано, а отже апеляційний суд позбавлений можливості перевірити доводи викладені в апеляційній скарзі, правові підстави звернення до суду з позовом та відповідність нарахованої заборгованості, оскільки з наявних у справі доказів не можливо зробити висновок щодо наявності та розміру заборгованості. Отже, позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial