Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

19.08.2014 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказує, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, матеріально не підтримує, хоча має задовільний стан здоров'я, зареєстрований як фізична-особа підприємець та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, інших дітей не має і стягнень за виконавчими документами не проводиться. Дохід, який отримує позивач недостатньо для забезпечення належного виховання та розвитку неповнолітньої дитини. Позивач вказує, що з відповідачем вони не дійшли згоди з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, на ґрунті чого виникають постійні конфлікти. Вказані обставини й змусили [PERSON] звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення сином повноліття, та визначення місця проживання дитини разом з позивачем. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги, з врахуванням обставини, що відповідач має постійне місце роботи просила призначити стягнення аліментів у розмірі ? частки від всіх видів його доходу, визначивши місце проживання дитини разом з позивачем. Відповідач та його представник, під час розгляду справи беззаперечно визнавши свій обов'язок, як батька по утриманню неповнолітньої дитини та погодившись на визначення судом місце проживання дитини разом з позивачем, категорично заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, мотивуючи наявністю постійного місця роботи та стабільного заробітку, на підтвердження чого надали довідку про дохід. Відповідач ствердив у судовому засіданні, що має на утриманні мати, яка є пенсіонером та брата - інваліда з дитинства. Залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Гребінківської селищної ради, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, надіслала заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, заслухавши учасників судового процесу, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини - не досягнуто, а отже аліменти підлягають стягненню в судовому порядку в силу ст.181 Сімейного Кодексу України. З обставин, які викладені у позові та на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнанні сторонами, судом встановлено, що сторони від зареєстрованого шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень виконкомом Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області зроблено відповідний актовий запис № 5. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.02.2005 року, відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] /а.с.8/. Відповідно довідки № 1102 від 14.08.2014 року, виданої виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради, [PERSON], [INFO] є жителем смт.Гребінки Васильківського району Київської області, зареєстрований: [ADDRESS] та навчається в 4-А класі Гребінківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів/а.с.19-20/. За ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з цим, інший з батьків не втрачає своїх прав та обов'язків. Він стає носієм права на спілкування з дитиною та права брати участь у її вихованні /ч. 2 ст. 157 СК/. Враховуючи повне визнання відповідачем позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з позивачем, відсутність інших обставин, які унеможливлювали суд приходить до висновку Враховуючи конкретні обставини справи, беручи до уваги беззаперечне визнання відповідачем заявлених позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд приходить до переконання про можливість її прийняття та необхідність задоволення позовних вимог позивача. В силу статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейним кодексом України гарантовано відповідно до ст.141, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання та виховання дітей. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов'язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами глави 15 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримані зокрема і в грошовій формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідачем під час розгляду справи було надано на розгляд суду довідку про доходи №22-07/14 від 22.07.2014 року, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «ІПС ГРУП», за якою дохід відповідача за період з 02.09.2013 року по 30.04.2014 року склав 10 334 грн 84к., та довідку про доходи №22-10-2014 від 21.10.2014 року, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «АДАМАНТ-10», за якою відповідач з 01.05.2014 року і по теперішній час працює у вказаному підприємстві та має дохід у сумі 6750 грн 00к. /а.с.45-46/. Факт наявності на утриманні відповідача пенсійного віку матері та брата інваліда з дитинства, з огляду на пенсійне забезпечення останніх державою, не може бути визнано судом, як підставу для звільнення від обов'язку щодо утримання та виховання неповнолітньої дитини. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову /ч.1 ст.191 СК України/. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, майновий стан відповідача та його стан здоров'я, відсутність у нього інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати. Позивачем ані під час пред'явлення цивільного позову, ані під час розгляду справи, не було надано на розгляд суду належних та допустимих доказів в обґрунтування саме заявленого розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач на даний час неналежно виконує обов'язки по утриманню неповнолітнього сина, зваживши на його матеріальні та духовні потреби, враховуючи стан здоров'я дитини та відповідача по справі, матеріальний стан останнього, який свідчить про можливість в наданні матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, враховуючи наявність аліментних зобов'язань щодо утримання неповнолітньої дитини, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, присудити стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в частці від заробітку /доходу/ батька дитини в розмірі 1/4 щомісячно, починаючи з 19.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбаченою чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Враховуючи положення ч.1 ст.88 ЦПК України, за яким стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, на користь позивач підлягає стягненню сплачений нею судовий збір /а.с.1/. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги у розмірі 2000 грн, слід зазначити, що відповідно до ст.79 ЦПК України, витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. Виходячи із змісту ст.ст.56,84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено здійснення компенсації витрат на правову допомогу за участь особи, що її надавала, лише в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Понад те, в справі відсутній і погодинний розрахунок витраченого адвокатом [PERSON] часу на виконання робіт, передбаченого укладеним договором, що унеможливлює суду визначення доведеності розміру гонорару, тобто відповідність понесених позивачем витрат складності, обсягу та характеру наданої правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Вказаних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ані позивачем, ані його представником у розпорядження суду надано не було, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги про компенсацію витрат на правову допомогу.

Outcome: partial