Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

7 серпня 2018 року (за поштовим штемпелем) позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 18.02.2015 між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 490934688 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 17683,47 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 39,9% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 19.02.2019. Вважає, що при оформленні Договору було порушено її права як споживача через невиконання імперативних вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом Договору. Наданий текст Договору містив дрібний шрифт, тому вона не мала можливості з ним ознайомитись. Сторони Договору не досягнули в належній формі згоди з усіх істотних його умов. П. 4 Договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України, так як ним передбачена подвійна відповідальність за прострочення платежу. Крім того, п. 6 Договору містить третейське застереження в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", тому просить визнати недійсним спірний Договір, звільнити її від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». У свому відзиві на позов уповноважений представник відповідача позов не визнає повністю, просить застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що відповідно до чинного законодавства сторони є вільними в укладенні договору, який є обовязковим для виконання сторонами. Якщо положення Договору визнано несправедливим, то воно може бути змінено, або визнано недійсним. Договір є укладеним, якщо сторонни у належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори умови, які є несправедливими. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених законом. Позивач не довів наявність підстав для визнання правочину недійсним, договір укладений з дотриманням його письмової форми, вимог чинного законодавства та підписаний позивачем. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частині і правочину в цілому. Позивачем не надано належних та допустимих доказів невідповідності третейського застереження вимогам ст. 203 ЦК України. Відповідач свої зобов»язання за Договором виконав та надав позивачу грошові кошти, що підтверджується та не оспорюється самим позивачем. Ні Договір, ні законом не передбачена можливість одностороннього розірвання договору за заявою сторони. Відповідно до Договору позивач своїм підписом підтвердив, що попередьо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту. За умовами Договору всі відносини між сторонами врегульовуються Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженим розпорядженням банку. Відповідно до Анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції відповідача на укладення договору позивач засвідчив своїм підписом, що всі положення Договору йому були зрозумілі, з його умовами та діючими тарифами він ознайомлений, згоден та зобов»язується виконувати. Свій примірник Договору отримав у день підписання. Крім того, позивач був ознайомлений з графіком платежів, розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процетної ставки, з урахуванням вартості всіх супутних послуг, а його підпис на Договорі свідчив про отримання всієї інформації про умови кредитування. На підставі сплати щомісячної комісії банк вчиняє дії на користь позичальника по управлінню кредитом, які полягають у наданні позичальнику комплексу послуг по управлінню кредитом. В цьому випадку йде мова про надання позичальнику виписок, послуг з розрахунку суми чергового платежу, виписок тощо, тобто дій, правомірність яких передбачена ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Такі умови погодив позичальник своїм підписом. Позивач звернулась до суду 07.08.2018 із пропуском строку позовної давності, оскільки Договір був укладений 18.02.2015. В судове засідання учасники справи повторно не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, позивач направив заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує повністю, відповідач позов не визнає повністю. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з'ясованих обставин, об'єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що 18.02.2015 між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 490934688, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 17683,47 грн зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 39,9 % річних. Дата остаточного повернення кредиту - 19.02.2019 року (п.п. 2.1-2.3 Договору). П. 1 Договору передбачено, що цей договір складається з двох розділів, Розділ № 1 «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору. Відповідно до п. 4 Договору встановлено, що позичальник зобов'язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом № 1 цього Договору та/або інших платежів за Договором, сплата яких передбачена цим Договором, сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває п'ять і більше календарних днів, додатково штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту. Позичальник зобов'язується сплатити кредитору штраф у розмірі 150 грн за кожний випадок допущеного Прострочення платежу. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим Договором, визначені Сторонами у Розділі № 2 цього Договору. Пунктом 5 Договору встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону «Про захист прав споживачів» та нормативними актами НБУ, які йому роз'ясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату укладання; що він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 1577 від 10 червня 2014 року, які оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою: alfabank.com.ua та які йому роз'ясненні, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Відповідно до п. 7 Договору цей договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами Розділу №1 цього договору та скріплення печаткою банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставляння підписів сторін. Цей договір складено українською мовою в двох примірниках, кожен з яких має однакову юридичну силу по одному для кожної із Сторін. Цей Договір підписаний позивачем. Як вбачається із зазначеного Договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. договором чітко визначені зобов'язання сторін. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов Договору від 18.02.2015 відповідач надав позивачу кредит виключно для сплати платежів з виконання зобов»язань позичальника щодо повернення строкової та простроченої заборгованості по Договору про відкриття кредитної картки сплати фінансових зобов'язань, то позивач була повідомлена про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчить її підпис у Договорі. Вбачається, що особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач вказує на те, що пункт 4 Договору передбачає подвійну відповідальність за прострочення платежу позивачем. За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору щодо подвійної відповідальності позивача за прострочення платежу і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Пунктом 6 Розділу 1 «Базові умови кредитування» сторони внесли до Договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні статті 12 Закону України «Про третейські суди», зокрема про те, що судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим Договором, у тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні Договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду. Відповідно до статті 21 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. Незалежно від предмета й підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-2712цс15. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що в порушення вимог п. 14 ч. 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції від 03 лютого 2011 року) сторони внесли до Договору застереження, яке є третейською угодою, та п. 4 Договору встановлено подвійну відповідальність позивача за прострочення платежу. Суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, на чому наполягає відповідач, оскільки спірний Договір є чинним, так як його дія закінчується 19.02.2019. У відзиві на позов відповідач обґрунтовує правомірність включення в умови Договору умои про комісійну винагороду банку п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Проте позивач не обґрунтовує недійсність Договору із зазначених підстав, а відтак не оспорює цю погоджену між сторонами його умову. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. У задоволенні інших позовних вимог вбачається за необхідне відмовити з наступних підстав. В частині 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Умови укладеного між [PERSON] та відповідачем Договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, що підтверджується її підписом в Договорі, який був укладений у двох примірниках, по одному для кожної сторони (п. 7 Договору). Вбачається, що позивач отримала свій примірник Договору, так як надала суду копію цього Договору, засвідчену нею особисто на відповідність оригіналу. Таким чином, зазначені обставини свідчать про те, що Договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. 3 ЦК України. Зокрема у Договорі від 18.02.2015 передбачені всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог законодавства. У ньому зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, плата за користування ним, умови повернення кредиту, нарахування та сплати штрафів. Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Виконання відповідачем зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала Договір, чим засвідчила свою згоду з його умовами. Згідно з підписаним [PERSON] Договором від 18.02.2015 позичальнику було надано інформацію про умови кредитування та ці відомості вбачаються повними, вичерпними та зрозумілими для позичальника. Крім того, [PERSON] отримала примірник Договору, що надавало їй додаткову можливість детально вивчити його умови і в разі необхідності звернутися за правовою допомогою до спеціалістів та у випадку незгоди з умовами Договору відмовитися від надання їй фінансової послуги. Також позивач не надала беззаперечних доказів щодо неотримання нею документа під назвою «Розділ № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки», оскільки існування цього документу прямо передбачено п. 4 Розділу 1 «Базові умови кредитування» Договору, який було підписано нею. На підставі викладеного,

Outcome: partial