Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, та просить суд стягнути з Державного Казначейства України матеріальну шкоду в розмірі 119000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000000,00 гривень, а всього 10119000,00 гривень за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання на його користь зазначеної суми. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що в рамках кримінальної справи за фактом викрадення зерна з Болградського КХП, 17.08.2002 році його було затримано, пред'явлено обвинувачення та відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, де він знаходився до 10.02.2005 року, поки не був звільнений з під варти з зали судового засідання ухвалою апеляційного суду Одеської області, якою йому було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. За результатами розслідування, 04.04.2013 року слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області було винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочинів, про яку він дізнався лише 12.08.2015 року, коли звернувся до відповідних органів для отримання закордонного паспорту та перевірки наявності у нього судимості. Позивач посилається на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» просить суд стягнути з держави завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 119000,00 гривень, яку рахує з мінімальної заробітної платні, яку він не отримував в результаті обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а потім підписки про невиїзд. Обґрунтовуючи завдану йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10000000,00 грн., позивач мотивує тим, що тривалий час, а саме 2 роки, 5 місяців та 20 днів він незаконно перебував під вартою, був позбавлений нормального ритму життя, не мав можливості допомагати престарілим батьками. За час знаходження під вартою, він був позбавлений можливості вільно спілкуватися з дружиною, що в подальшому призвело страждань, хвороб, та руйнування їх нормальних відносин. Крім цього, тривалий час знаходження під вартою та під слідством були порушені його права на свободу та призвело до зміни складу життя, втрати зв'язків, зміни ставлення оточення та зміни життя після звільнення з під варти, що вимагає додаткових та значних зусиль для організації, життя, а значне погіршення здоров'я він відновлює до цього часу. А за письмовою заявою позивача до СУ ГУМВС України про визначення розміру завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, 21.09.2015 року за № 4/10674, йому було повідомлено, що з дня закриття кримінальної справи пройшло більше 6 місяців, у зв'язку з чим йому відмовлено у задоволенні відповідної заяви. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та наполягають на його задоволенні. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнала, надала до суду заперечення, відповідно якого зазначає, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувало. Державна казначейська служба України здійснює лише обслуговування Державного бюджету, а не фінансує державні органи. Представник прокуратури Одеської області Кузнєцов С.В. в судовому засіданні позов визнав частково, посилаючись на те, що позивачем не доведено відповідними доказами суми матеріальної та моральної шкоди, яку він просить стягнути. Представники відповідачів, а саме Ліквідаційної комісії Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області та Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області Болградського РВ ГУМВС України до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справу неодноразово повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши позивача, представника позивача, представників відповідачів, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 3,27 Конституції України життя людини, її життя та здоров'я визнається найвищою соціальною цінністю. Статтею 29 Конституції України визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Положення ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. В свою чергу положення ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачають, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо віна є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вимогами ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, на наявності її вини, крім випадків, встановлених Законом. Пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкоди відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Частиною 1 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частиною 2 цієї статі визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою. Згідно вимогам ст. 1 зазначеного Закону визначено, що у випадках, зазначених у частині перший цієї статі, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розміру і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) в т.ч. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади). Частиною 6 цієї статті визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. В судовому засіданні встановлено, що 04.07.2002 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, яка згодом була перекваліфікована на ч.5 ст. 185 КК України. 22.08.2002 року за підозрою у скоєнні даного злочину в порядку ст. 115 КПК України було затримано позивача по даній цивільній справі [PERSON] та Болградським районним судом Одеської області відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2005 року вищезазначена кримінальна справа, була направлена на додаткове розслідування, а [PERSON] було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено з зали суду. Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 04.04.2011 року кримінальна справа № 17200200060 в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] була закрита у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочину. Зазначені факти сторонами у справі в судовому засіданні не заперечувалися, а отже виходячи з положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Постанова слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 04.04.2011 року, якою кримінальна справа № 17200200060 в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] згідно ст. 6 п.2 КПК (в редакції 1960 року) була закрита у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочину, є чинною не ким не скасована. Таким чином, судом встановлено, що в рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину передбаченого ст. 185 ч.2 КК України, яка неодноразово була перекваліфікована, позивач [PERSON] перебував під вартою на протязі 2 років 5-ти місяців та 20 днів, а саме з 17.08.2002 по 10.02.2005 року. Пунктом 2 ст. 6 КПК України (в редакції чинній станом на 2010 рік) визначено, що кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю за відсутністю в діянні складу злочину. Статтею 213 КПК України встановлено, що кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у ст. 6 цього Кодексу, при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. За таких обставин, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» виходячи з підстав закриття кримінальної справи за визначених постановою слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 04.04.2011 року, суд приходить до висновку про виникнення у позивача права на відшкодування шкоди у зв'язку із незаконним перебуванням під слідством та перебуванням під вартою. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач по справі [PERSON] на час його затримання працював головою правління ВАТ «Болградський КХП», що підтверджено копією трудової книжки [PERSON] від 24.07.1967 року, тому суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення на його користь відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» суму заробітку який він втратив внаслідок не законних дій досудового слідства. Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді суми заробітку, суд виходить з часу затримання позивача, тобто з 17.08.2002 року і лише до часу звільнення його з під варти, а саме до 10.02.2005 року, оскільки зміна позивачу запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про не виїзд не позбавляла можливості його працевлаштуватися та отримувати заробітну платню. Таким чином, час тримання позивача під вартою, як встановлено вже судом становить 2 роки, 5 місяців та 20 днів (що складає 30 місяців), та із розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи, яка становить 1378 грн. (1378х30=41340), дорівнює 41340,00 гривень. Встановивши, що позивач тривалий час перебував під вартою, а саме на протязі 2 років 5 місяців та 20 днів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди. Визначаючи підстави та розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує наступне. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. За роз'ясненнями які містяться в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"від 31.03.1995 року за № 4 коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року визначено у розмірі - 1378,00 грн. Враховуючи час перебування позивача під вартою з 17 серпня 2002 року по 10 лютого 2005 року розмір відшкодування на його користь моральної шкоди не може бути меншим ніж 41340,00 грн. При цьому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів щодо яких вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинувачених та перебуванням під вартою, як пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я, суд вважає що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити у розмірі 500000,00 грн. При визначені розміру моральної шкоди на користь позивача суд крім строку перебування позивача під вартою приймає до уваги також той факт, що [PERSON] не мав можливості доглядати своїх престарілих батьків, а також ту обставину, що позивач внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під вартою, був позбавлений можливості тривалого піклування про свою сім'ю, що в свою чергу завдало багато страждань, хвороб та нормальних відносин. Також суд критично ставиться до заперечень представника Державної казначейської служби щодо відсутності будь-яких зобов'язань відшкодування шкоди, завданої іншими державними органами, виходячи с наступного. Згідно вимогам ст. 22 Бюджетного кодексу України, Держана казначейська служба в України в т.ч. є розпорядником бюджетних коштів. Як вбачається зі змісту ст. 25, п. 9 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України, Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, шляхом безопірного списання в т.ч. з рахунків резервного Фонду. Право на відшкодування шкоди гарантоване і ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-5 є джерелом національного права, а відтак посилання представника на відсутність підстав, механізму та бюджетних асигнувань для відшкодування шкоди є безпідставними. Судові витрати підлягають розподілу у порядку положень ст. 88 ЦПК України, за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial