Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON], в якому прохала стягнути з відповідача на її користь неотриману заробітну плату за червень 2017 року в розмірі 4432 грн., вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку за три місяці в розмірі 12450 грн., компенсацію за відпустку розмірі 4150 грн., заробітну плату за липень 2017 року в розмірі 120 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку та видачи трудової книжки із 07.07.2017 року в розмірі 4150 грн. (т.1 а.с.1). Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з грудня 2011 року та до 07.07.2017 вона працювала у відповідача на посаді продавця промислових товарів в магазині по вул.Молодіжній, потім в магазині на території колишнього магазину «Південний» за графіком: 4 робочих дні - 4 вихідних. В липні 2017 року позивачку та її напарницю було безпідставно звинувачено у недостачі товарно-матеріальних цінностей, після чого у неї відібрали ключі від магазину та ключ від сигналізації магазину, чим в незаконний спосіб її було відсторонено від роботи. Окрім того, позивачці було відмовлено у виплаті заборгованості по заробітній платі за червень 2017 року в розмірі 4432 грн., за відпрацьовані в липні дні в розмірі 120 грн. та інших належний їй виплат. Враховуючи, що [PERSON] було незаконно відсторонено від роботи, остання звернулася до ФОП [PERSON] із письмовою заявою про звільнення за ініціативою працівника з 07.07.2017 за порушення роботодавцем трудового законодавства, проте відповідачка відмовилася приймати цю заяву. В найближчий робочий день, тобто 11.07.2017, дублікат вказаної заяви було направлено відповідачу рекомендованим листом, проте до часу звернення до суду із позовною заявою трудову книжку позивачці видано не було. Відповідачкою [PERSON] на згадану позовну заяву надано відзив, в якому вона прохає відмовити в задоволенні позову. Свої вимоги мотивує тим, що позивачка [PERSON] перебувала із нею в трудових відносинах з 26.05.2017 (наказ № 2-к від 25.05.2016 про прийняття на роботу) по 07.07.2017 наказ № 23-к від 07.07.2017) за трудовим договором та працювала на посаді продавець промислових товарів в орендованому відповідачем приміщенні магазину «Південний» на умовах неповного робочого дня, а саме 4 години на день згідно графіка робочого часу. Вранці 07.07.2017 позивачка в усній формі повідомила відповідачку, що її не влаштовують умови роботи, а саме розмір заробітної плати, тому має намір звільнитися за власним бажанням. При цьому вона передала ключі від приміщення магазину та отримала належні їй при звільненні суми, в тому числі заробітну плату за 3 робочі дні в липні 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1195,35 грн. Окрім того, [PERSON] повідомила відповідачку, що склала та залишила у сейфі магазину письмову заяву про звільнення за власним бажанням та пізніше надасть свою трудову книжку для здійснення запису про звільнення. Після того, як відповідачка перевірила сейф в магазині, виявилося, що з нього зникли всі документи щодо обліку робочого часу працівників, виплати заробітної плати також була відсутня заява [PERSON] про звільнення. Протягом роботи позивачки її щомісячна заробітна плата складала 1600 грн. без врахування відрахувань на єдиний соціальний внесок на суму 644 грн. У заяві від 06.03.2018 позивач змінила предмет позову та остаточно прохала суд винести рішення про оформлення трудових відносин з ФОП [PERSON] за період з 01.01.2015 по 07.07.2017 на умовах повного робочого дня та стягнути з [PERSON] на її користь заробітну плату в розмірі 139920 грн., з яких 90000 грн. заробітної плати за період з 01.01.2015 по 30.06.2017; 12450 грн. вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за три місяці; компенсацію за відпустку в розмірі 4150 грн., заробітну плату за липень в розмірі 120 грн., середній заробіток за затримку розрахунку за період з 07.07.2017 по 07.03.2018 в сумі 33200 грн. Відповідачем надано відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, у якому [PERSON] прохає відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність (т.1 а.с.193-195). Провадження у справі за позовною заявою [PERSON] було відкрито за ухвалою суду від 06.08.2017 із призначенням справи до судового розгляду (т.1 а.с.8). Згідно із ухвалою суду від 06.02.2018 (т.1 а.с.184), судовий розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. За ухвалою суду від 12.06.2018 (т.1 а.с.254), підготовче провадження у справі було закрито із призначенням до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] свої вимоги в редакції заяви про зміну предмету позову підтримали повністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просив відмовити у повному обсязі, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Будучи допитана в якості свідка позивач [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 23.12.2011 року вона почала працювати у ФОП [PERSON] за чотириденним графіком роботи у магазині по [ADDRESS]. Пропрацювавши 2,5 роки у [PERSON], приблизно у травні 2014 року позивача було переведено до магазину, розташованого по [ADDRESS] за аналогічним графіком чотири робочих дні та чотири вихідних. У 2016 року позивачу повідомили, що її офіційно працевлаштовано. У 2017 році в магазині, де працювала позивач, виникла недостача, розмір якої було відраховано із заробітної плати, на даному підґрунті виник спір та 07.07.2017 позивач у телефонному режимі повідомила [PERSON] про свій намір звільнитись. Оскільки ключі від магазину закріплені за конкретним працівником, [PERSON] склала акту про передачу згаданих ключів та письмову заяву про звільнення. Ввечері 07.07.2017 при особистій зустрічі з [PERSON] та її чоловіком [PERSON], останні забрали ключ, проте відмовились підписувати складений акт про передачу ключів від магазину та порвали заяву позивача на звільнення. Того ж дня позивач повідомила охоронне підприємство про передачу ключа. Відповідач відмовилась виплати всі належні суми при звільненні та видавати трудову книжку та зазначила, про те що [PERSON] оформлена на неповний робочий день, тому суми до виплати будуть складати «копійки». В дійсності за домовленістю робота оплачувалась в розмірі 100 грн. за день + 4% від каси, і підрахунки заробітної плати проводились безпосередньо продавцем та повідомлялись керуючому магазину [PERSON] та подружжю [PERSON]. Позивач заперечила її ознайомлення із наказам про прийняття на роботу від 2016 року та укладання нею трудового договору з ФОП [PERSON]. Графік роботи позивача складав чотири робочих дні через чотири вихідних з 09 год. до 20 год. У досудовому порядку вирішити спір не вдалося, тому позивач звернулась до суду. Після пред'явлення позову, [PERSON] пропонував виплатити позивачу заробітну плату 15000 грн., проте вказана сума не відповіла дійсній заборгованості, оскільки на той момент вже близько трьох місяців трудова книжка їй повернута не була. Свідок [PERSON] в суді показав, що спільно проживає з позивачкою та з її слів йому відомо про обставини її звільнення. Так, [PERSON] розповідала про виявлену в магазині недостачу, яку вирахували з її заробітної плати, після чого вона прийняла рішення звільнитись. За рекомендацією юриста позивач підготувала акт передачі ключів від магазину, оскільки вони були магнітні та прив'язані до сигналізації а також заяву про звільнення, а ввечері 07 липня приїхав [PERSON] з дружиною [PERSON], проте вони відмовились будь-що підписувати та забрали ключі. Відмова відповідача у підписі в акті була засвідчена свідками, в тому числі [PERSON] Свідок зазначив, що познайомився з [PERSON] на початку 2017 року, вона працювала у магазині за графіком з 09 год. до 20 год. і він зустрічав її з роботи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала в суді, що працювала разом із позивачкою протягом 2014-2015 років у ФОП [PERSON] та має з нею дружні відносини. Зі слів позивачки свідку відомо про виниклу недостачу у магазині, у якій звинуватили [PERSON], в той час позивач працювала продавцем у магазині «Південний». У зміні працювало два продавця одночасно, один основний продавець, а другий як ученик. Перебуваючи вдома у позивача, [PERSON] зателефонували і вона повідомила, що їй потрібно вийти на вулицю для того щоб віддати заяву і ключі. Позивач, чоловік на ім'я [PERSON], з яким [PERSON] спільно проживала та свідок разом вийшли на вулицю та остання на власні очі бачила як позивач розмовляла із [PERSON] та [PERSON]. Свідок підтвердила, що заява у [PERSON] прийнята не була, а ключі повернуті [PERSON] про що складено акт. Свідок підтвердила справжність її підпису на заяві [PERSON] про звільнення від 07.07.2017, яка була повторно складена позивачем після того як її порвав [PERSON] та на акті про передачу ключів від магазину, який [PERSON] відмовилась підписувати (т.1 а.с.4,5). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що знайомий із позивачкою, так як остання починаючи з травня 2016 року працювала у його дружини на умовах неповного робочого дня, тобто по чотири години. Свідок безпосередньо не брав участі у підприємницькій діяльності [PERSON], але допомагав їй. У середині літа 2017 року [PERSON] вирішила звільнитись з роботи і в той же день останній були виплачені всі належні суми, в тому числі відпускні. Щомісячну заробітну плату нараховував бухгалтер і вона виплачувалась готівкою з каси магазину. Трудова книжка позивача за місцем роботи не зберігалась. Будь-які зустрічі з позивачем у пізній період доби з приводу її звільнення, свідок [PERSON] заперечив. Також свідком було заперечено факт розірвання заяви [PERSON] про звільнення. На магазині по [ADDRESS], крім [PERSON] працювало ще двоє осіб - а саме [PERSON] та [PERSON]. У присутності свідка [PERSON] будь-яких документів [PERSON] свідку [PERSON] не передавала. Свідок [PERSON] зверталась до дружини [PERSON] з приводу працевлаштування або проходження стажування, але прийнята на роботу не була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що познайомився із позивачем [PERSON] у зв'язку із роботою, оскільки з жовтня 2016 року працюває помічником [PERSON], а позивач працювала у [PERSON] продавцем. Позивач прийшла до магазину і повідомила [PERSON] про бажання звільнитись, після чого їй була виплачена заробітна плата. [PERSON] почала працювати у ФОП [PERSON] приблизно з травня 2016 року по чотири години на день та звільнилась з роботи у середині літа 2017 року. Заробіток позивача складав близько половини мінімальної заробітної плати, виплата заробітної плати проходила двічі на місць. Разом із [PERSON] на магазині працювала [PERSON], [PERSON] та свідок [PERSON] Графік роботи свідка [PERSON] складав чотири години на день. В судовому засіданні свідком [PERSON] було заперечено факт його спілкування у соцмережах з позивачем з приводу заробітної плати. [PERSON] працювала у магазині по [ADDRESS], обліком проданого товару займалась безпосередньо [PERSON], яка заносила дані щодо проданого товару у робочий зошит. Якщо товар продали інші продавці, дані щодо такого продажу записувались на аркуш паперу, а потім [PERSON] заносила дані до зошиту. Під час огляду в судовому засіданні накладних (т.1 а.с.225-234) свідок [PERSON] зазначив, що йому не відомо їх походження. Всі накладні зберігались у [PERSON] і чи могли вони знаходитись у магазині «Південний» свідку не відомо. Також свідок зазначив, що походження наданого позивачем зошиту (т.1 а.с.68) йому також не відомо і такі зошити продавцями не ведуться. Весь бухгалтерський облік ведеться бухгалтером, до обов'язків свідка входить кваліфікація персоналу та сервісна підтримка. Права підпису свідок [PERSON] не має. Будучи допитана в якості свідка відповідач [PERSON] надала в судовому засіданні наступні показання. У середині травня 2016 року позивач [PERSON] працевлаштувалась до відповідача продавцем-консультантом. Оскільки [PERSON] сама виховувала дитину, остання просила прийняти її на роботу на неповний робочий день, що задовольняло потреби відповідача, тому з нею були оформлені трудові відносини. На час прийняття [PERSON] на роботу відповідач здійснювала свою підприємницьку діяльність у двох магазинах в м.Горішні Плавні, позивач працювала у магазині по [ADDRESS] На момент працевлаштування позивача, у магазинах також працювали [PERSON] та сама [PERSON] Заробітна плата позивача складала половину розміру мінімальної заробітної плати. Облік, прийняття товару здійснювався безпосередньо [PERSON] Позивач [PERSON] працювала у магазині неповний робочий день, тобто по чотири години на день, у інший час в магазині в якості продавця працювала [PERSON] У липні 2017 року [PERSON] повідомила про своє бажання звільнитись, після чого [PERSON] узгодила із бухгалтером розмір належних позивачу до виплати сум та здійснила таку виплату. Позивач пообіцяла написати заяву про звільнення та принести трудову книжку, але більше до [PERSON] не зверталась. Документи, пов'язані із оформленням трудових відносин, зберігались у приміщенні магазину. Після того, як [PERSON] не надала заяву про звільнення та не з'явилась до магазину, було проведено ревізію у магазині, виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей та відсутність документів з приводу працевлаштування. Намагаючись вийти на зв'язок із позивачкою, [PERSON] звернулась до поліції з приводу виявленої недостачі товару. З приводу викрадення документів [PERSON] до поліції не зверталась. Заробітна плата виплачувалась [PERSON] на руки готівковими коштами, проте відомості про видачу заробітної плати велись у електронному вигляді та працівником не підписувались. Трудова книжка працівника [PERSON] зберігалась у позивача. Під час огляду в судовому засіданні наданого позивачем зошиту (т.1 а.с.68-125), [PERSON] зазначила, що занесені до нього дані стосунку до здійснення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] не мають і чи вівся вказаний зошит позивачем або іншою особою їй не відомо. З приводу приєднаних до матеріалів справи накладних свідок показала, що нею у роботі такі накладні ніколи не використовувались, а за адресою будинок [ADDRESS] розмішуються декілька торгових точок. Щодо долучених до справи фотокарток, на яких зображена [PERSON], свідок зазначила, що того дня відбувався розіграш призів у ньому мали змогу взяти участь усі бажаючи, в тому числі й позивач. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши приєднані до справи матеріали, суд зазначає, що між сторонами у справі виник спір з приводу оформлення трудових відносин та стягнення заборгованості із заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, який регулюється нормами трудового законодавства. У відповідності до ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних , районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 КЗпП України). Як убачається із змісту позову та наданих [PERSON] пояснень, остання працювала у відповідача продавцем промислових товарів з грудня 2011 року на умовах повного робочого дня у магазинах, розташованих по [ADDRESS] На вимогу роботодавця письмовий договір із позивачкою не укладався. Після звільнення позивач дізналась про існування письмового договору від 01.05.2016 та наказу про прийняття на роботу на неповний робочий час. З посиланням на ст.235 КЗпП України, позивач прохає суд винести рішення про оформлення ФОП [PERSON] з нею трудових відносин за період з 01.01.2015 по 07.07.2017 на умовах повного робочого дня та стягнути з відповідача за період з 01.01.2015 по 30.06.2017 середню заробітну плату за відповідним видом економічної діяльності, а саме роздрібна торгівля у регіоні в розмірі 90000 грн., згідно з наданим розрахунком (т.1 а.с.21-212). Існування трудових відносин з [PERSON] у строк до 26.05.2016 стороною відповідача було заперечено повністю та наголошено на необґрунтованості наданого розрахунку середньої заробітної плати за 2015-2017 роки, оскільки останній було проведено не на підставі офіційних даних про заробітну плату. Щодо трудових відносин з 26.05.2016, відповідачем не заперечувався факт прийняття [PERSON] на роботу з 26.05.2016 з тривалістю робочого дня 04 год. 00 хв. на підставі укладеного трудового договору між працівником і фізичною особою-підприємцем. Суд зазначає, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до ч.ч.1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи зі змісту ст. 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. Тобто предметом трудового договору є праця людини, а предметом цивільно-правових відносин результат такої праці. На підтвердження факту трудових відносин з ФОП [PERSON] позивач послалась на показання свідків, журнали прийому товарно-матеріальних цінностей, зошити нарахування заробітної плати та інформацію охоронної фірми щодо відкриття та закриття магазину, в якому працювала позивачка, які у розумінні статей 77-80 ЦПК України не є належними, допустимими та достатніми доказами та не можуть взяті судом за основу для задоволення позовних вимог про встановлення факту трудових відносин у період з 2015 року до 26 травня 2016 року. Так, згідно із наданого позивачем скриншоту з мобільного телефону, 07.07.2017 о 23:33:06 було здійснено вихідний дзвінок на номер 380970022000. За повідомленням ТОВ «Явір-2000 Охорона» (т.1 а.с.62), між останнім та ФОП [PERSON] укладений договір про централізовану охорону від 01.03.2017 щодо надання послуг технічної охорони на об'єктах замовника, у тому числі за адресою: м.Горішні Плавні, [ADDRESS] Відомості щодо відкриття та закриття магазину за вказаною адресою ключами доступу, виданим на ім'я [PERSON] в базі даних охоронного підприємства відсутні. Телефонні повідомлення на номер [NUMBER] в період 07.07.2017 не збереглися за давністю. Також позивачем наданій копії знімків екрану щодо її переписки у соціальних мережах, зокрема із з [PERSON] (т.1 а.с.29-43) та зошит, в якому, за посиланням позивачки, нею у період з травня 2014 року по липень 2017 року вівся облік належної до виплати заробітної плати (т.1 а.с.69-125). В судовому засіданні позивач зазначила, що всі працюючі у магазині продавці самостійно вели нарахування заробітної плати, яка складала 100 грн. на день + 4% від каси. Кожного вечора знімалась каса і від тієї суми продавець нараховував собі чотири відсотки, що відображалось у зарплатному «зошиті». У 2016 році на роботу був прийнятий [PERSON] і після того кожного вечора облік за касою направлявся йому у соціальних мережах, проте нарахування заробітної плати продовжували вести продавці. Разом із тим, зазначені докази не встановлюють дійсних обставин справи та як кожен окремо, так і своїй сукупності, не дають суду підстави дійти висновку про існування трудових відносин між сторонами до 26.05.2016. Згідно із приєднаною до матеріалів справи копією свідоцтва про державну реєстрацію серії В01 №460649 (т.1 а.с.150), починаючи із 19.03.2007 [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. До зареєстрованих видів економічної діяльності ФОП [PERSON], зокрема, належить роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.71), роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.72), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.9-10). За наданою копією проекту трудового договору між працівником і фізичною особою-підприємцем від 25.05.2016 укладеним між [PERSON] та [PERSON], остання зобов'язалась виконувати обов'язки продавця непродовольчих товарів за гнучким графіком роботи, а [PERSON] оплачувати працю у розмірі 725 грн. на місяць. Суд звертає увагу, що згідно із поясненнями відповідача вказаний договір укладався у двох примірників, один з яких зберігався у приміщенні магазину, де безпосередньо працювала позивач, та в подальшому зник, а інший примірник у [PERSON] Суду не було надано оригіналу вказаного договору, який би містив підписи обох сторін, проте сторонами у справі не заперечувалась та обставина, що [PERSON] у період з 26.05.2016 по 07.07.2017 працювала у ФОП [PERSON] продавцем в магазині, розташованому по [ADDRESS]. Тобто сторони у справі визнали факт існування між ними трудових відносин за період з 26.05.2016 по 07.07.2017, проте між ними існує спір щодо умов роботи [PERSON], а саме щодо тривалості робочого дня та причин звільнення. Згідно із наказом (розпорядженням) №2-к від 25.05.2016 ФОП [PERSON], позивач [PERSON] була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів з 26.05.2016 з тривалістю робочого дня 04 год. 00 хв. та окладом 725 грн. (т.1 а.с.144). Згідно із повідомленням про прийняття працівника на роботу, [PERSON] за встановленою формою було повідомлено територіальний орган Державної фіскальної служби за місцем обліку її як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника [PERSON] на роботу. За інформацією, яка міститься у вказаному повідомленні, датою початку роботи [PERSON] роботи є 26.05.2016. У аналогічний спосіб [PERSON] було повідомлено про прийняття на роботу працівників [PERSON] з 10.10.2016, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 04.10.2017, [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 15.11.2017 (т.1 а.с.160-162). Відповідно до наказу ФОП [PERSON] №3-к від 07.07.2017 (т.1 а.с.145), продавця непродовольчих товарів [PERSON] звільнено із займаної посади з 07.07.2017 за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. Згідно із інформацією, наданою Горішньоплавнівським відділенням Кременчуцької ОДПІ від 13.11.2017 (т.1 а.с.61), [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] з 26.05.2016 по 07.07.2017. Заперечуючи проти позову в частині тривалості робочого часу, сторона відповідача послалась на ту обставину, що [PERSON] працювала чотири години на день за графіком, інший час в магазині в якості продавця працювала [PERSON] Проте, доказів на підтвердження графіку роботи позивача, її ознайомлення з таким графіком, відповідачем надано не було. При тому будучи допитана в якості свідка, [PERSON] показала, що за період працевлаштування [PERSON] працювала першу половину дня, а потім її зміняла відповідач. Разом із тим, свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] працювала у магазині з 09 год. до 20 год. і ввечері свідок зустрічав позивача з роботи. Статтею 57 КЗпП України визначено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Між тим, наголошуючи на тому, що позивач працювала на умовах неповного робочого дня за графіком у першу половину дня, стороною відповідача не було надано належних доказів на підтвердження часу початку і закінчення роботи позивачки та графіку змінності. З огляду на встановлені обставини справи та надані суду докази, суд приходить до переконання, що між позивачем та ФОП [PERSON] у період з 26.05.2016 по 07.07.2017 існували дійсні трудові відносини, за яких позивач виконувала обов'язки продавця непродовольчих товарів на умовах повного робочого дня. Суд враховує, що відповідачем як роботодавцем, на якого законом покладено обов'язок ведення обліку робочого часу, не надано доказів, які б спростовували доводи позивача. Щодо звільнення позивача та стягнення заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає слушним зауважити, що статтею 38 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Так, за частиною першою наведеної статті, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник наголосили на тому, що позивача було безпідставно звинувачено у недостачі товарно-матеріальних цінностей та відмовлено у виплаті заборгованості по заробітній платі за червень 2017 року, відпрацьовані в липні дні в розмірі 120 грн. та інших належний їй виплат. У зв'язку із цим, позивач звернулася до ФОП [PERSON] із письмовою заявою про звільнення за ініціативою працівника з 07.07.2017 за порушення роботодавцем трудового законодавства, проте відповідачка відмовилася приймати цю заяву. В найближчий робочий день, тобто 11.07.2017, дублікат вказаної заяви було направлено відповідачу рекомендованим листом. Згідно із приєднаною до справи заявою [PERSON] (т.1 а.с.27), остання 07.07.2017 звернулась до [PERSON] із заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку із порушенням власником трудового законодавства, а саме відмовою вчасної виплати заробітної плати та відмовою складання акту передачі особистого ключа від сигналізації, відібрання ключів та недопуск до роботи. Будучи допитана в якості свідка, [PERSON] показала, що при особистій зустрічі з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] у присутності двох свідків, вона намагалась передати свою заяву про звільнення та ключі від магазину. Проте [PERSON] забрав ключі, відмовився підписувати акт та порвав вказану заяву, після чого позивачем було складено дублікат заяви, а відмова засвідчена свідками [PERSON] та [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили наведені позивачем обставини та справжність їх підписів на заяві про звільнення від 07.07.2017. Направлення заяви про звільнення засобами поштового зв'язку 11.07.2017 підтверджується приєднаними до справи квитанцією про направлення цінного листа на ім'я [PERSON] з описом-вкладення (т.1 а.с.44,45). Заперечуючи обставини, за яких була звільнена позивач, в судовому засіданні [PERSON] наголосила на тому, що [PERSON] виявила бажання звільнитись за власним бажанням і того ж дня їй в приміщенні магазину були виплачені всі належні суми, при тому письмову заяву позивач не складала. Також в ході допиту в якості свідка, [PERSON] зазначила, що на момент звільнення між ними з [PERSON] склались довірчі стосунки і будь-яких претензій майнового характеру з приводу недостачі до позивача вона не мала. Лише пізніше [PERSON] звернулась до поліції з приводу недостачі грошових коштів у касі, маючи на меті виключно розшукати у такий спосіб позивача, оскільки остання не виходила на зв'язок. При цьому [PERSON] наголосила, що нею разом із [PERSON] було проведено «ревізію» та виявлено недостачу, при проведенні якої [PERSON] присутня не була, оскільки не виходила на зв'язок. Разом із тим, за повідомленням відділення поліції №2 Кременчуцького ВП від 28.02.2018 (т.1 а.с.192), ФОП [PERSON] 10.07.2017 звернулась до відділення поліції №2 із письмовою заявою з приводу того, що під час трьох переобліків, а саме 20.06.2017, 04.07.2017 та 05.07.2017 в магазині «[INFO]», розташованому по [ADDRESS], було виявлено недостачу в касі грошових коштів на загальну суму 22648 грн. Відомості за даним фактом були внесені до ЄРДР за №1201717008000006 від 11.07.2017 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.185 КК України. Таким чином, суд критично ставиться до показань [PERSON] з приводу обставин звільнення позивача. Зазначаючи про те, що [PERSON] після звільнення 07.07.2017 та отримання розрахунку перестала виходити на зв'язок, у зв'язку із чим відповідач не могла її повідомити про проведення інвентаризації, [PERSON] звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій вказала, що такі обліки проводились в магазині, де працювала позивач, 20.06.2017, 04.07.2017, 07.07.2017 - тобто до припинення трудових відносин з позивачем. Відповідно до копії звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування до органів доходів і зборів ФОП [PERSON] за липень 2017 року (т.1 а.с.152-156) відповідачем прозвітовано про припинення трудових відносин із [PERSON] 07.07.2017 на підставі ст.38 КЗпП України та про суму нарахованої заробітної плати за сім календарних днів в розмірі 304,76 грн. За наданими відповідачем табелями обліку використання робочого часу за червень та липень 2017 року позивач [PERSON] працювала на умовах неповного робочого дня, а саме чотири години на день (т.1 а.с.171-172). Так, за період з 01.06.2017 по 30.06.2017 [PERSON] було відпрацьовано 14 робочих днів (56 годин), а за період з 01.07.2017 по 31.07.2017 - 2 дні (8 годин). Згідно із відомістю №11 про нарахування заробітної плати за першу половину червня 2017 року від 20.06.2017 (т.1 а.с.167), продавцю непродовольчих товарів [PERSON] за 6 відпрацьованих днів (24 години) нараховано до виплати 644,00 грн. заробітної плати. За даними відомості №12 про нарахування заробітної плати за другу половину червня 2017 року від 07.07.2017, розмір нарахованої [PERSON] до виплати заробітної плати за сім відпрацьованих днів (28 годин) склав 788,00 грн. (т.1 а.с.168). Згідно із відомістю №13 за першу половину липня 2017 року від 20.07.2017, [PERSON] нараховано 1306,02 грн. заробітної плати, з яких 1001,26 грн. оплата відпустки. Загальна сума до виплати склала 1195,35 грн. Факт отримання заробітної плати за червень-липень 2017 року та розрахунку при звільненні позивачем було заперечено, з посиланням на ту обставину, що після виявлення недостачі, їй було повідомлено про вирахування недостачі із заробітної плати та відмовлено у здійсненні її виплати. В ході допиту в якості свідка [PERSON] наголосила, що після виявлення [PERSON] бажання звільнитись, їй були виплачені всі належні суми з каси, проте доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було. [PERSON] зазначила, що маючи довірчі відносини виплата заробітної плати у відповідних відомостях не фіксувалась. Для податкової звітності велись електроні відомості, які не містили підписів працівників про виплату заробітної плати. Згідно із ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно із ст.ст.23,24 Закону України «Про оплату праці» №108/9-ВР від 24.03.1995, заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується за місцем роботи у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У відповідності до вимог ч.1 ст.30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку (ч.2 ст.30 Закону №108/9-ВР). За таких обставин, зважаючи, що саме на роботодавця покладено обов'язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи та ведення обліку витрат на оплату праці, враховуючи, що доказів на підтвердження здійснення позивачу виплат заробітної плати за червень 2017 року та липень 2017 року відповідачем суду надано не було, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати за вказаний період. Суд зазначає, що відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача мало місце внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, [PERSON] має право на виплату вихідної допомоги у визначено ст.44 КЗпП України розмірі, що відповідає середньому заробітку за три місяці. В судовому засіданні позивач та її представник наголосили на тому, що середній розмір отримуваної [PERSON] заробітної плати складає 4150 грн., належних та допустимих доказів на спростування цього твердження стороною відповідача суду надано не було. Отже, при припиненні трудових відносин позивачу мала бути виплачена вихідна допомога у розмірі 12450 грн. (4150 х3), сума якої підлягає стягненню на її користь з відповідача. Також на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за червень-липень 2017 року в розмірі 4270 грн. (4150 + 120). Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.07.2017 по 07.03.2018, суд зауважує наступне. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч.2 ст.116 КЗпП України). Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З огляду на наведене, беручи до уваги що при звільненні [PERSON] останній не було проведено виплати всіх належних сум, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.07.2017 по 07.03.2018 в розмірі 33200 грн. (4150 грн. х 8 місяців затримки). Отже, здійснивши розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, суд доходить висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та вважає за необхідне стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача заборгованість по заробітній платі за червень, липень 2017 року в розмірі 4270 грн., невиплачену вихідну допомогу в розмірі 12450 грн., середній заробіток за затримки розрахунку за період з 07.07.2017 по 07.03.2018 в розмірі 33200 грн. Вимоги позивача в частині оформлення трудових відносин за період з 01.01.2015 по 25.05.2017 на умовах повного робочого дня та стягнення заробітної плати за період з 01.01.2015 по 30.06.2017 виходячи із середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності в розмірі 90000 грн. задоволенню не підлягають, як такі що не підтверджені належними доказами. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial