Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в обгрунтування якого вказала, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 31.10.2009 року до 04.06.2014 року, мають сина, [PERSON],[INFO], який проживає разом з нею. Вона має намір тимчасово разом з сином виїхати за кордон на відпочинок та для оздоровлення, відвідання родичів. Також їй необхідно виїжджати на територію, не підконтрольну Україні, де знаходиться батько , його бабуся та тітка, що також потребує дозволу батька дитини. Однак вона не має змоги отримати згоду батька дитини, оскільки він знаходиться на тимчасово окупованій території України, позивач після уточнення позову, просить суд дозволити її малолітньому сину у її супроводі тимчасово виїжджати за кордон та в зону проведення АТО без згоди батька з обовязковим поверненням до України до досягнення сином 16-річного віку. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги, викладені в уточнюючій позовній заяві. Відповідач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позов визнає в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані до позову письмові докази, суд вважає необхідним позов задовольнити частково з огляду на наступне. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. В суді встановлено, що 31 жовтня 2009 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], виконавчим комітетом Валуйської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, про що зроблено актовий запис № 46. Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину - сина [PERSON],[INFO]. Згідно рішення Станично-Лугшанського районного суду Луганської області від 04.06.2014 року шлюб між сторонами розірваний. На цей час відповідач не має змоги надати згоду позивачу на виїзд їхньої дитини за кордон, оскільки знаходиться на тимчасово окупованій території, де тимчасово не здійснюють свої повноваження органи державної влади. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Застосовуючи наведені вище норми до виниклих між сторонами правовідносин, з огляду на те, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про надання дозволу їхній малолітній дитині на виїзд за кордон у супроводі матері. Проте, на переконання суду, дозвіл на виїзд дитини без обмеженняйого відповідним часом чи періодом протягом року може стати підставою для його перебування за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушити батьківські права відповідача, який їх не позбавлений, тареально позбавити його права на спілкування із сином. За таких обставин, суд вважає необхідним надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини сторін без згоди батька у супроводі матері з обмеженням у часі на рік до досягнення ним шістнадцяти років, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial