Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

08.07.2019 позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що з [PERSON] він перебував в шлюбі, зареєстрованому 22 листопада 1986 року в виконавчому комітеті Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, актовий запите № 63, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . В період шлюбу з [PERSON] на спільні кошти була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначена квартира була зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2002 року, посвідченого нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, за реєстровим № 1-3465. Дружина [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Дергачівською нотаріальною конторою Харківської області, після померлої [INFO] [PERSON] , заведена спадкова справа № 170/2018, відповідно якої, згідно постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.05.2019 року, вбачається, що майно померлої [PERSON] спадкує її сестра відповідачка по справі) [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого 11 лютого 2003 року секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, за реєстровим № 18. Однак, відповідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв в 2002 році, на час придбання вищезазначеної квартири) йому з дружиною фактично повинно належати на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині зазначеної квартири. Для належного оформлення прав на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач звернувся до нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О.І., якою була відкрита спадкова справа №170/2018 , однак вищезазначеним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, який знаходиться у спадкоємиці за заповітом [PERSON] . Згідно постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.05.2019 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Дергачівського району Харківської області, 15.04.2019 року [PERSON] було направлено листа за № 623/02.14 з проханням надати документи для видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Однак, 24.04.2019 року до вищезазначеної держнотконтори завернулась [PERSON] з заявою в якій повідомила, що правовстановлюючі документи на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , знаходяться у неї на руках та заперечила проти видачі дублікатів цих документів чоловіку спадкодавиці. Згідно п.1.1 п.1 Глава 22 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, підстави видачі дубліката документа - у разі втрати або зіпсування документа,посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялась нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Правовстановлюючий документ не зіпсований і не загублений, а знаходиться на зберіганні у [PERSON] , позивач вказує, що не має можливості отримати дублікат правовстановлюючого документа на вищезазначену квартиру. Просить суд, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, як на частку в спільному майні подружжя, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2019 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 22 листопада 1986 року Виконавчим комітетом Русько Лозовської сільської ради Дергачівського району Харківської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується зробленим актовим записом № 53 від 22.11.1986 року. 11 грудня 2002 року Дергачівським районним судом Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Цим же рішенням встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не підтримують. 26 грудня 2002 року за договором купівлі-продажу [PERSON] , придбала квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . 11 лютого 2003 року [PERSON] склала заповіт на ім`я сестри [PERSON] , за яким на випадок своєї смерті останній заповіла все своє майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось. [INFO] [PERSON] померла. 22 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .? 27 серпня 2019 року [PERSON] подала заяву з документами до державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області для видачі свідоцтва на право на спадщину,а саме квартиру [ADDRESS] , після померлої [PERSON] 29 серпня 2019 року державний нотаріус Якименко О.І. Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області винесла постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, в зв`язку с тим, що відмітка про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в актовому записі відсутня. Вищевказану квартиру [PERSON] придбала за власні кошти, на момент її придбання вона з відповідачем спільно не проживали близько двох років, спільне господарство не вели, останній вже мав іншу сім`ю, шлюб з відповідачем вже був розірваний за рішенням суду. [PERSON] до придбання квартири протягом двох років проживала разом із [PERSON] в її будинку за адресою: [ADDRESS] . Єдиний спосіб захисту прав [PERSON] є визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку, а тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. Просить суд, визнати за нею, як спадкоємцем за заповітом право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 04.11.2019\~до суду\~від представника\~позивача (за\~зустрічним представник\~відповідача)\~ [PERSON] \~надійшов відзив\~на зустрічний\~позов,\~в якому\~із позовними\~вимогами відповідач\~за зустрічним\~позовом погоджується\~частково,\~вважає обґрунтованими\~лише в\~частині визнання\~права власності\~на 1/2\~частину спірної\~квартири,\~в порядку\~спадкування за\~заповітом,\~та необґрунтованими\~та безпідставним,\~в частині\~визнання права\~власності на\~спірну квартиру\~в цілому. Також, відповідач зазначив, що в органах державної реєстрації актів цивільного стану їх шлюб між [PERSON] та [PERSON] не розірвано. У судовому засіданні позивач (за зустрічним відповідач) [PERSON] та його представник позов підтримали повністю, наполягала на задоволенні первісного позову, із зустрічним позовом погоджуються частково, вважають обґрунтованими вимоги лише в частині визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири. У судовому засіданні відповідач (за зустрічним позивач) [PERSON] та її представник зустрічний позов підтримали повністю, наполягали на його задоволенні, у задоволенні первісного позову [PERSON] просили відмовити. Судом в порядку ст.90,\~230 ЦПК України\~для встановлення фактичних даних були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] необхідно задовольнити в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити частково з наступних підстав. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.ч.\~1,5,6\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~перебували в\~шлюбі,\~зареєстрованому 22\~листопада 1986\~року в\~виконавчому комітеті\~Русько-Лозівської\~сільської ради\~Дергачівського району\~Харківської області,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~шлюб серія\~ [NUMBER] , актовий запите № 63. Рішенням Дергачівським районним судом Харківської області від 11 грудня 2002 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 26 грудня 2002 року була придбана квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, за реєстровим № 1-3465. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно заповіту, посвідченого 11.02.2003 року секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 18, [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і в загалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом вона матиме право, своїй сестрі [PERSON] . Для належного оформлення прав на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач звернувся до нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О.І., якою була відкрита спадкова справа №170/2018 , однак вищезазначеним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, який знаходиться у спадкоємиці за заповітом [PERSON] . До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України (1970 року), який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану ( ч.2 ст.6 цього Кодексу). Згідно з ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час придбання спірної квартири), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Розділ V «Акти громадського стану» втратив чинність на підставі ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 року, в пункті 2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» якого вказано, що розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності цим Законом, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Тобто, шлюб вважається не розірваним, якщо розірвання шлюбу на підставі рішення суду не було зареєстровано в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з положеннями ст.ст.22, 28 КпШС України, що діяли на час відповідних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. Аналогічні положення містить чинний на момент розгляду справи Сімейний кодекс України. Зокрема, статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спірна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка увійшла до спірного спадкового майна сторін, була придбана спадкодавцем [PERSON] до моменту припинення шлюбу з [PERSON] в органі державної реєстрації актів цивільного стану, тому її слід визнати спільною власністю подружжя в силу ст.22 КпШС, право власності на яке є рівним - по Ѕ частині. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 ЦК України). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки після смерті спадкодавця [PERSON] залишився заповіт, яким вона заповіла все своє майно своїй сестрі, то [PERSON] успадкувала 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). В судовому засідання встановлено, що 26 грудня 2002 року, на спільні кошти подружжям була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.12.2002 року, посвідченого нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області 26 грудня 2002 року, за реєстровим номером 1-3465. Факт перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] підтверджується наступними доказами: 1. Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим повторно 21 березня 2019 року. 2. Актовим записом про шлюб №53 від 22.11.1986 року. В актового записі про шлюб №53 від 22.11.1986 року містить інформацію, що на момент укладення шлюбу і [PERSON] і [PERSON] працювали і як наслідок мали заробітну платню. Зазначена квартира була зареєстрована за [PERSON] на праві власності, однак зазначена обставина не спростовує того факту, що квартира була придбана в шлюбі і за спільні кошти. Так допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і сам позивач по справі пояснили, що під час спільного проживання з [PERSON] , позивач по справі постійно працював, тобто мав доходи. Позивач з дружиною, аж до її смерті проживали спільно, як подружжя, вели спільне господарство, були зареєстровані за спільною адресою, саме за місцем реєстрації позивача, а саме: [ADDRESS] . Факт спільного проживання аж до моменту смерті, окрім пояснень свідків та позивача підтверджується наступними доказами: 1. Довідкою № 602 від 02.04.2019 року № 02-22/477 про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] 2. Карткою реєстрації особи, наданою начальником ВОС [PERSON] . 3. Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12015220280000671 від 03.05.2018 року, з якого вбачається, що [PERSON] померла саме за адресою: [ADDRESS] . Свідки, заявлені стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) довели ту обставину, що [PERSON] (спадкодавець) аж до моменту смерті проживала разом зі своїм чоловіком та піклувалась про нього, як про чоловіка. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] , пояснила, що вона є сусідкою, проживає поруч зі спірною квартирою. [PERSON] пояснила, що в неї були ключі від спірної квартири, щоб передавати контролерам показники лічильників для сплати комунальних послуг, що на думку сторони позивача (відповідача за зустрічним позовом) є доказом того, що спірній квартирі дійсно ніхто не проживав, а подружжя [PERSON] і [PERSON] , проживало разом за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона приблизно в 2020 році позичала гроші, в розмірі 1000 доларів США відповідачці (позивачці за зустрічним позовом) по справі [PERSON] , з якою вони спільно працювали і що в подальшому саме [PERSON] повертала ці кошти. [PERSON] , допитана в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила, що [PERSON] проживала разом з чоловіком до останнього та піклувалася про нього. Звернувшись, як спадкоємець першої черги, до Дергачівської нотаріальної контори за оформленням спадщини [PERSON] за законом, останній отримав відмову у оформленні спадщини, через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. Тоді ж дізнався і про існування заповіту на ім`я [PERSON] , сестри покійної дружини. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та таким що не підлягають задоволенню, оскільки спірна квартира придбана в шлюбі і є спільною сумісною власністю не залежного від того на кого оформлена.? У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому вона стосується всього обсягу майнових прав подружжя, реалізовуючи які, кожен із подружжя діє за згодою з другим та виключно в інтересах сім`ї. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Аналогічний правовий висновок висловлений ВП ВС у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18 Посилання позивачки за зустрічним позовом на ту обставину, що наче шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний є безпідставним та необгрунтованим. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Про існування рішення суду про розірвання шлюбу відповідач за зустрічним позовом не знав. Розгляд справи про розірвання шлюбу здійснювався за відсутності [PERSON] . За новим Сімейним кодексом днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду (ч. 2 ст. 114 СК України) у той час, як згідно із законодавством, що діяло раніше, шлюб припинявся у день, коли подружжя (один з них) на підставі рішення суду реєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС (ст. 44 КпШС України). Таким чином, рішення суду щодо розірвання шлюбу не мало вирішального значення. Вважалося, що і після набрання ним чинності сторони можуть змінити свою думку та прийняти рішення про збереження сім`ї. Час "на роздуми" подружжя не обмежувався, сторони мали право звернутися до органів РАЦС незалежно від того, скільки часу спливло після винесення судом рішення про розірвання шлюбу. Після набрання чинності новим СК України на практиці виникло питання щодо юридичної долі шлюбів, які за рішенням суду були розірвані до 1.01.2004 р., якщо факт розірвання шлюбу не був зареєстрований в органах РАЦС. Чи потрібно після набрання чинності новим СК України подружжю звертатися до органів РАЦС, чи їхній шлюб автоматично після 1.01.2004 р. вважається розірваним, оскільки новий закон пов`язує розірвання шлюбу саме з рішенням суду, а не його реєстрацією в органах РАЦС? З аналізу норм сімейного законодавства можна зробити висновок про те, що в даному випадку має місце ультра активна форма дії закону у часі. До відносин, що виникли, необхідно застосовувати ст. 44 КпШС України навіть після 1.01.2004 р. Це означає наступне. Якщо суд виніс рішення про розірвання шлюбу, яке набрало чинності до 1.01.2004 р., то сторони мають діяти за правилами КпШС України і після набрання чинності новим СК України. Коли сторони зверталися до суду з позовом про розірвання шлюбу і суд виносив відповідне рішення, він пояснював сторонам, що до моменту реєстрації розірвання шлюбу органах РАЦС їх шлюб ще не вважається розірваним. З урахуванням цього сторони і діяли. Якщо вони не знайшли підстав для звернення до органу РАЦС, то це може свідчити про їхнє бажання зберегти свій шлюб. В органах державної реєстрації актів цивільного стану їх шлюб не розірвано. До останнього дня життя [PERSON] та [PERSON] проживали спільно, як подружжя, вели спільне господарство, були зареєстровані за спільною адресою, саме за місцем реєстрації відповідача за зустрічним позовом, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується наступними доказами: 1. Довідкою № 602 від 02.04.2019 року № 02-22/477 про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] належним чином засвідчена копія довідки додається до Відзиву на зустрічний позов); 2. Карткою реєстрації особи, наданою начальником ВОС Борзих \належним чином засвідчена копія реєстраційної картки особи додається до Відзиву на зустрічний позов) 3. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12015220280000671від 03.05.2018 року, з якого вбачається, що [PERSON] померла саме за адресою: [ADDRESS] належним чином засвідчена копія Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12015220280000671від 03.05.2018 року додається до Відзиву на зустрічний позов). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] області_сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 по справі № 725/1776/18.\~ Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку, що за [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати право власності по 1/2 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.57, 60, 39, 70, СК України, ст.22, 28, 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.368, 1216, 1220, 1223, 1226, 1268 ЦК України,

Outcome: partial