Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення суми вкладів та процентів. Позивач посилається на те, що 13.06.2012 між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000726462201 «VIP», відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 330 000 грн. та 01.04.2013 було укладено договір банківського вкладу № SAMDN25000734223731, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 2 732,07 доларів США. 13.05.2014 позивач через представника направив на адресу відповідача заяву про розірвання договорів та повернення розміщених грошових коштів з нарахованими процентами. Станом на час подання позовної заяви відповіді на свою заяву позивач не отримав. Тому позивач просить суд зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» достроково розірвати депозитні договори та повернути розміщенні кошти та нараховані відсотки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Наголосив на тому, що до теперішнього часу відповідачем гроші не повернуті. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що територія АР Крим визначена, як тимчасово окупована територія, та відокремлені підрозділи «Приватбанку», що розташовані на окупованій території, позбавлені можливості належним чином здійснювати банківську діяльність, а також обслуговувати договори банківських вкладів та рахунків. Окупаційна влада здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим відповідач не має доступу до договорів клієнтами, платіжних документів. Також наголосили на тому факті, що позивачем не надано відповідних документів щодо підтвердження факту укладання договорів та внесення коштів на рахунки, відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» . Проти стягнення з них коштів вони заперечують, вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 13.06.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000726462201 «VIP», відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 330 000 грн. (а.с. 5-6) В судовому засіданні встановлено, що 13.05.2014 позивач через представника направив на адресу відповідача заяву про розірвання договорів та повернення розміщених грошових коштів з нарахованими процентами (а.с.28-30). Виконання зобов'язань за договором доводиться сторонами. При цьому клієнт повинен довести укладання договору поточного рахунку і внесення коштів на рахунок, а банк має довести виконання покладених на нього договором обов'язків щодо виконання умов вказаного договору збереження грошей і їх повернення. Неможливість доведення останнім цих обставин не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за договором. Суд не приймає до уваги посилання відповідача у своїх письмових запереченнях на той факт, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Згідно зі ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Тобто надання банківських послуг здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе за укладеним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час, а згідно із ч. 2 ст. 1066 ІДК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право розпоряджатися такими коштами. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно правової позиції у постанові ВСУ від 27.04.2016 № 6-302/цс-16 визначено, що за змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків з укладених і дійсних договорів. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача на той факт, що не дотримана письмова форма укладання договору, не надані докази внесення готівки на рахунки банку, оскільки відповідно до ст. 1059 ЦК України письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документу, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Позивачем надано суду на огляд належним чином завірені копії договору та ощадної книжки, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення коштів за договором № SAMDN25000734223731 01.04.2013 відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 2 732,07 доларів США суд приходить до висновку про безпідставність таких вимог, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження укладання вказаного договору, оскільки матеріали справи містять лише копію заяви № SAMDN25000734223731 про оформлення вкладу (а.с.9), що не може слугувати доказом укладення вказаного договору, а тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про дострокове розірвання спірних договорів, суд вважає за можливе в задоволенні вказаних вимог відмовити, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення права позивача в частині дострокового розірвання спірних договорів. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів, що розміщені на рахунку в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial