Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в листопаді 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із заявою до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку окремого провадження про встановлення фактів що мають юридичне значення. 09.12.2015 року ухвалою судді Барашкова В.В. розєднано в різні провадження вимоги [PERSON] про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та вимоги про встановлення фактів що мають юридичне значення, виокремлено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки, скасування рішень державного реєстратора. 29.01.2016 року в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. зі складу суддів (смерть), дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В). 17.03.2016 року до початку розгляду справи по суті позивач збільшив позовні вимоги, подавши нову редакцію позовних вимог, та просив визнати неукладеним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.11.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0771; скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10.11.2005 року про реєстрацію (№запису 1634 в книзі 14В) за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний №3336741), що знаходяться в м.івано-Франківську по вул.Хриплинська,39; скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28.03.2007 року про реєстрацію (№запису 1069 в книзі 6ф) за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний №18248141), що знаходяться в м.івано-Франківську по вул.Хриплинська,39; витребувати з володіння [PERSON] та [PERSON]Є (повернути) нежитлові приміщення що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39 [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на дані нежитлові приміщення, які складаються з станції техобслуговування (літера Г), складу (літера Д), нежитлових приміщень (літера К), нежитлових приміщень (літера К1), моторного цеху (літера Л) що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39; визнати недійсним іпотечний договір за №Д0810 посвідченого 16.08.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та договір про внесення змін до іпотечного договору за №350 посвідченого 05.07.2011 року з моменту їхнього укладення; припинити іпотеку нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору за №Д0810 посвідченого 16.08.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та договору про внесення змін до іпотечного договору за №350 посвідченого 05.07.2011 року щодо нежитлових приміщень що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39, стягнення судових витрат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача 1, 2 позов визнала, зазначивши, що дійсно підписавши договір купівлі-продажу покупці не змогли виконати його умови щодо оплати коштів за майно, а тому вимоги про визнання правочину неукладеним, повернення придбаного майна та скасування державної реєстрації прав на таке майно за відповідачами, є обґрунтованими. Представник відповідача 3 позов не визнав, в т.ч. з підстав зазначених в письмовому запереченні, вважаючи вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Предметом даного спору є визнання правочину неукладеним, скасування державної реєстрації за таким правочином, витребування (повернення) майна з володіння нового власника, визнання недійсним договору іпотеки та припинення іпотеки нерухомого майна, що регулюються нормами ЦК України. Судом встановлено, що 10.11.2005 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], [PERSON], як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39, а саме зазначеними в плані літерами Г (гараж), Д (склад), К (котельня), К1 (компресорна), Л (ПТО), М (бойлерна), які в сукупності складають 48/100 ідеальних часток всіх приміщень, вартістю 2 525 000грн., договір посвідчено нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №Д0771 (а.с.12). За умовами договору, кошти покупці зобовязувались сплатити, а продавець отримати повністю протягом одного дня нотаріального посвідчення цього договору. У випадку не проведення повного розрахунку у вказаний строк, цей договір вважається неукладеним з покладанням на покупців повернути майно, яке є предметом продажу, та відшкодувати збитки і втрачену вигоду. Право власності на майно, підлягає державній реєстрації та виникає таке право з дня державної реєстрації. В судовому засіданні з пояснень представників [PERSON], [PERSON], [PERSON] зясовано, що зобовязання за договором покупці дійсно не виконали, кошти в сумі 2 525 000грн.за купівлю-продаж вищевказаного майна продавцю не оплатили, окрім наданих ще до укладення договору купівлі-продажу 5000грн., тому між ними було досягнуто усної домовленості про відстрочення виплати грошових коштів, періоди відстрочення сплати коштів неодноразово узгоджувалися. Щодо позовної вимоги позивача про визнання неукладеним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.11.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0771, суд зазначає наступне. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Неукладені правочини, це такі правочини, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, в тому числі не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати). При цьому наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним, не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК, відповідно підстав для його задоволення немає. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.8) роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Обґрунтовуючи вимогу позову про визнання правочину неукладеним, позивач вказує на те, що кошти в сумі 2 525 000 грн. покупцями (відповідачами 1,2) ні протягом того дня, ні станом на день звернення з позовом до суду оплачені не були, окрім 5000 грн. в день укладення цього правочину. На спростування цього жодних інших доказів суду не надано, а представник відповідача 1,2 підтвердив факт того, що кошти були надані продавцю до укладення договору в сумі 5000грн., а в подальшому такі кошти (вартість майна за ціною договору) мали бути оплачені за домовленістю: першочерговою протягом дня після укладення спірного договору, в подальшому така домовленість була продовжена продавцем протягом одного року, пізніше покупці посилаючись на фінансову кризу та значну суму коштів прохали зачекати, не зазначивши остаточну дату такого розрахунку. Враховуючи відсутність отримання майна коштів від покупців за проданий обєкт, продавець поставив вимогу повернення такого майна. Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2008 року [PERSON]Є та [PERSON] розпискою зобовязувались повернути нежитлові приміщення та відшкодувати завдані збитки, а 05.08.2011 року така розписка надана повторно про повернення приміщень та відшкодування збитків (а.с.103). При цьому, як підтвердив представник позивача, відповідачі 1,2 вкотре не виконали зобовязання щодо оплати договірних коштів чи повернення майна, а тільки обмежилися обіцянками щодо такого виконання. Отже, покупець майно передав, однак продавці кошти за дане майно не внесли, а сторони обумовили умовами договору що при невнесенні коштів, договір вважається неукладеним. А тому, суд приходить до переконання про те, що в звязку з відсутністю передачі майна а саме коштів зі сторони покупців, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.11.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0771 є дійсно неукладеним, з підстав зазначених вище, про що також обумовлено самими умовами договору щодо можливого визнання його неукладеним у разі несплати коштів за майно, проте сама заявлена позивачем вимога про визнання правочину неукладеним не може бути задоволена судом, як спосіб захисту визначених законодавством, але в такому разі за вищевказаним розясненням в постанові Пленуму Верховного Суду України, судом розглядаються заявлені позовні вимоги, передбачені гл.83 (ст..1212-1215) ЦК України. Як слідує зі ст..1212 ЦК України, яка застосовується судами при встановленні факту неукладеного правочину та заявленими вимогами щодо цього, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Стаття 1213 ЦК України спрямована на реалізацію принципу реального виконання зобов'язання та визначає обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення тощо), набувач зобов'язаний відшкодувати потерпілому вартість такого майна. При цьом,у такий обов'язок покладається на набувача незалежно від того, чи була неможливість передачі майна в натурі наслідком об'єктивних обставин (подій) або наслідком дій набувача або третіх осіб. Разом з тим, якщо у загибелі майна є винним сам набувач, він до того ж є зобов'язаним відшкодувати потерпілому завдані збитки. Також п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). За вимогами ст..174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідачі 1, 2 в звязку з неможливістю сплати коштів передбачених договором купівлі-продажу, висловили готовність повернути майно придбане за договором купівлі-продажу позивачу, оскільки в звязку з фінансовою ситуацією вони не взмозі вже оплатити кошти за договором купівлі-продажу від 10.11.2005 року, які значно знецінилися, на що наголосив представник позивача. Тому, зважаючи на вищевказане, главу 83 ЦК України, визнання відповідачами (власниками нежитлових приміщень) позову в цій частині, позовна вимога про повернення нерухомого майна даних нежитлових приміщень [PERSON], підлягає до задоволення. Окрім того, як зясовано судом такі вимоги позивач до відповідача 1,2 предявляв неодноразово, та ввостаннє в травні 2014 року, але нові покупці просили кожний раз часу для можливості повернення такого майна чи можливо і оплати коштів, що і підтверджено в судовому засіданні. Як зазначалось вище, право власності на нерухоме майно мало бути набуте покупцями з часу державної реєстрації такого права. 10.11.2005 року, незважаючи на невиконання покупцями своїх зобовязань про оплату за нерухоме майно, вони зареєстрували права власності на дане майно по 24/100 частки за кожним покупцем (із 48/100 ідеальної частки всього нерухомого майна, що належало продавцю), про що свідчить витяг виданий Івано-Франківським ОБТІ за № запису 1634 в книзі 14з (а.с.15, 128). Діюче на час проведення реєстрації прав власності на нерухоме майно (станом на листопад 2005 року) Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції N 7/5 від 07.02.2002 зареєстровано 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 передбачало, що реєстрація прав проводиться в порядку визначеному п.1.13 положення. За п.2.1 для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власностіна нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи, їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна. За п.3.1 з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів. Отже, не надавши [PERSON] та [PERSON] державному реєстратору даних про відсутність двохстороннього виконання зобовязання за договором купівлі-продажу за обумовлений час проплати коштів протягом одного дня укладення такого договору (в який одночасно укладено договір та зареєстроване таке право), державний реєстратор був позбавлений можливості встановлення обставин відмови в державній реєстрації прав на нерухоме майно, що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39. 28.03.2007 року [PERSON]Є та [PERSON] повторно зареєстрували право власності на нежитлові приміщення станції технічного обслуговування автомобілів(літера Г, Д, К, К1, Л, тобто без приміщення бойлерної за літерою М), по 1/2 частки за кожним та отримали Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 06.12.2005 року (а.с.35). Як пояснив представник відповідача 1, 2 жодної реконструкції чи покращення даних приміщень не відбулося окрім перейменування (зміна назви) одного з них та знесення не функціонуючої бойлерної (літера М). Саме це свідоцтво про реєстрацію прав власності за [PERSON]Є та [PERSON] на нежитлові приміщення станції технічного обслуговування автомобілів в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39 було підставою для укладення в подальшому договору іпотеки, про що буде зазначено нижче. За вимогами ст..27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їй обтяжень» дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Державна реєстрація обмежень речових прав скасовується на підставі актів органів державної влади чи органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом, або у разі припинення відповідного договору, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Щодо вимог позову про скасування рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10.11.2005 року про реєстрацію (№ запису 1634 в книзі 14В) за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний №3336741), що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39 та скасування рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28.03.2007 року про реєстрацію (№ запису 1069 в книзі 6ф) за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний №18248141), що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39, то з врахуванням того, що договір купівлі-продажу є неукладеним, про що вищезазначеним зроблено висновок суду, то державну реєстрацію прав власності на нежитлові приміщення за [PERSON] та [PERSON], слід скасувати. Що стосується вимоги про визнання за [PERSON] право власності на дані нежитлові приміщення, які складаються з станції техобслуговування (літера Г), складу (літера Д), нежитлових приміщень (літера К), нежитлових приміщень (літера К1), моторного цеху (літера Л) що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39, то дана вимога підлягає до задоволення, враховуючи наступне. Згідно вимог ст..392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності особи є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння користування та розпорядження своїм майном, власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 ст.317 ЦК). Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, оскільки право власності на нерухоме майно яке належало [PERSON] у 2005 році за договором було передано [PERSON], [PERSON] та зареєстроване за ними у встановленому порядку, зазначене свідчить про припинення у звязку з цим його прав власності на це майно. В той же час, оскільки судом встановлено факт неукладеного правочину, вирішено питання скасування державної реєстрації прав за [PERSON] та [PERSON], вирішено питання повернення нерухомого майна [PERSON], суд дійшов і висновку що належним та необхідним способом захисту прав позивача є визнання права власності на дані приміщення за ним, що дозволить реалізувати надані ст..317, 319 ЦК України права власника. Щодо визнання недійсним договору іпотеки з внесеними змінами та припинення іпотеки, то ці дві вимоги підлягають частковому задоволенню, про що слід зазначити наступне. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» за № 898-ІV від 5 червня 2003 р. (надалі Закон № 898-ІV) іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Безпосередньо Законом № 898-ІV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а, отже, іпотека не може існувати самостійно без зобовязання. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне й недійсність іпотеки. Субєктами іпотечних правовідносин Закон № 898-ІV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя. Відповідно до визначень, що містяться в ст. 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобовязанням. Іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи боржника. Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону № 898-ІV предметом іпотеки є обєкти нерухомого майна та обєкти, які прирівнюються до таких цим Законом. Обєкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Актуальним для судової практики, як зазначає Верховний Суд України при здійсненні аналізу судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, є питання щодо правильності вирішення спорів між іпотекодавцем та іпотекодержателем у випадках, коли на час передачі нерухомості в іпотеку іпотекодавець був власником майна, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване з відмовою іпотекодавцю у визнанні права власності на це майно, або на підставі договору, за яким іпотекодавець набув у власність конкретне нерухоме майно і який після укладення іпотечного договору судом був визнаний недійсним. У таких випадках необхідно враховувати, що в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення субєктивного речового права на майно в певної особи, у звязку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону № 898-ІV, згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Зазначеної позиції дотримуються Вищий господарський суд України (рішення № 19979614 в Єдиному державному реєстрі судових рішень), а також суди нижчих рівнів (наприклад, рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської обл. від 11 грудня 2012 р. у справі № 1121/4572/12). Відповідно до статей 387, 388 ЦК можливість віндикації майна в особи, яка володіє майном, у тому числі й майна, переданого в іпотеку, залежить від того, чи є володілець добросовісним набувачем. Якщо іпотекодавець є недобросовісним набувачем, то власник має право витребувати своє майно у іпотекодавця в будь-якому випадку. Подібно до цього власник має право витребувати своє майно, якщо іпотекодавець хоча і є добросовісним набувачем, але це майно було набуте ним безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Коли ж іпотекодавець є добросовісним набувачем майна, переданого в іпотеку, і майно придбане ним за відплатним договором, власник має право витребувати це майно в іпотекодавця у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суди повинні враховувати, що у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна припиняється. При цьому з метою захисту законних інтересів іпотекодержателя від негативних для нього наслідків слід передбачити можливість вимагати від боржника дострокового виконання зобовязання. Підстави припинення іпотеки наведені у ст. 17 Закону № 898-ІV. Відповідно до цієї норми права, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), у разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Отже, судом встановлено, що право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення, що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39 було належно зареєстровано набувачами майна [PERSON] та [PERSON], хоча і передчасно - до виконання ними власних зобовязань щодо передачі коштів, як вже встановлено судом. Тому, вимога про визнання недійсним договору іпотеки, не підлягає до задоволення з врахуванням вищезазначеного. Разом з тим, підлягає до задоволення позовна вимога про припинення іпотеки нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору за №Д0810 посвідченого 16.08.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та договору про внесення змін до іпотечного договору за №350 посвідченого 05.07.2011 року щодо нежитлових приміщень що знаходяться в м.Івано-Франківську по вул.Хриплинська,39, виходячи з того, що судом задоволена вимога про скасування державної реєстрації на дане майно за відповідачем 1,2 та повернення цього майна позивачу та реєстрація права власності за ним. А тому, є підстави для припинення іпотеки за даним договором іпотеки з внесеними змінами. При цьому, права кредитора, який був іпотекодержателем забезпеченого кредитними зобовязаннями іпотечного майна (відповідача 3) щодо стягнення з позичальників [PERSON]Є та [PERSON] зобовязань за самим кредитним договором у забезпечення якого передана іпотека чи дострокове стягнення такого боргу в судовому порядку, не є обмеженим чи порушеним даним рішенням. Заперечуючи позовні вимоги в повному обсязі представник ПАТ «Укрсоцбанк» зазначив щодо спливу строку позовної давності, невірність способу захисту щодо визнання правочину неукладеним, належне набуття права власності за [PERSON]Є та [PERSON] за проведеної реєстрацію прав на нього, а також посилаючись в т.ч. і на рішення судів, наявних в матеріалах справи. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014 року за результатами розгляду позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора та зобовязання повернути нежитлові приміщення, позов було задоволено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.05.2015 року було задоволено апеляційну скаргу ПАТ Укрсоцбанк» та скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014 року, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою ВССУ в серпні 2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.05.2015 року залишено без змін (а.с.64-80). Підставою скасування рішення суду першої інстанції було те, що рішення вплинуло на права банку, як іпотекодержателя майна, який не був стороною у справі та ці обставини не були зясовані судом першої інстанції. Судами апеляційної та касаційної інстанцій також зроблено висновок про те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 10.11.2005 року (який як встановлено судом не оспорювався при розгляді справи №344/8259/14-ц), була проведена того ж дня реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення та набуто таке право з часу реєстрації новими власниками за ст..334 ЦК України. При розгляді даної цивільної справи, судом також враховано дану норму ст..334 ЦК України, однак, розглядаючи в порядку черговості вимоги позову про не укладення самого правочину на підставі якого була вчинена державна реєстрація, без виконання умов оплати за договором купівлі-продажу, та прийшовши до висновку про наявність такого факту щодо неукладеного правочину, а також на підставі ст..2012 ЦК України та ст..174 ЦПК України, судом задоволена вимога заявлена в позові про повернення майна, то підстав для застосування ст..61 ЦПК України, як на встановлені рішеннями судів обставини справи, які не підлягають доказуванню, про що вказував представник банку, немає. Також позовна давність яку застосовано банком щодо позовних вимог є за ст..264 ЦК України перерваною, так як покупці визнають свій борг та інший обов'язок обумовлений договором повернення майна в разі його неукладення. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначив спосіб захисту як визнання правочину неукладеним, скасування державної реєстрації на майно, витребування з володіння майна (повернення його) попередньому власнику та реєстрація права власності на спірне майно, визнання недійсним іпотечного договору та припинення іпотеки, які є частково обґрунтованими. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково, позовні вимоги відповідачами 1, 2 визнаються, а заперечення відповідача 3 щодо безпідставності вимог в тому числі щодо припинення іпотеки в звязку з порушенням прав іпотекодержателя на майно, не є на переконання суду вірними. На підставі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому, зважаючи на порушення зобовязань саме відповідачами 1 та 2, слід стягнути саме з них судові витрати у користь позивача в частині задоволених вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16, 334, 392, 1212-1213 ЦК України, Закону України «Про іпотеку»

Outcome: partial