Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивований тим, зокрема, що 25 грудня 2014 року в Могилів-Подільській міськрайонній газеті «Краяни» №51 надрукована та розповсюджена стаття під назвою: «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці», яка частково є передруком статті з аналогічним заголовком, яка була опублікована в газеті «33-й канал» №51 від 17 грудня 2014 року та супроводжена фото [PERSON]. [PERSON] наведеної статті [PERSON]. У статті, її автор, зокрема, зазначає наступне висловлювання колишнього командира 24-й батальйону територіальної оборони «Айдар», народного депутата України [PERSON], який в ексклюзивному інтервю газеті «33-й канал» надав неправдиву інформацію стосовно позивача [PERSON] Цитата дослівно на мові оригіналу: «А щодо [PERSON]... Як запахло смаженим, він втік з підрозділу. Ми виявили його хованку майно, яке він продавав і міняв на ринках, на це є відповідні пояснювальні записки, акти огляду тих приміщень, де він знаходився і що переховував. Потім [PERSON] намагався повернутися і кровю спокутувати свою вину, так і сталося в перший же вихід. Правда, своє поранення він отримав за мискою борщу. Почався обстріл, а він з ложкою сидів, от кулярикошетом потрапила у щелепу. Ніяких контузій у нього не було. Ні в якій 18-й сотні він не був на Майдані. Може, в якійсь іншій, не знаю... Про [PERSON] він взагалі не має права нічого розповідати. [PERSON] це, на мою думку, нещира людина, ось і все, що про нього можу сказати...». Позивач стверджує, що розповсюджена відповідачами інформація в частині «...Як запахло смаженим, він втік з підрозділу. Ми виявили його хованку майно, яке він продавав і міняв на ринках, на це є відповідні пояснювальні записки, акти огляду тих приміщень, де він знаходився і що переховував. Потім [PERSON] намагався повернутися і кровю спокутувати свою вину, так і сталося в перший же вихід. Правда, своє поранення він отримав за мискою борщу. Почався обстріл, а він з ложкою сидів, от куля рикошетом потрапила у щелепу. Ніяких контузій у нього не було», є неправдивою, не підкріпленою фактичними доказами, не доведеною в судовому порядку, а тому є недостовірною, її поширення серед невизначеного кола осіб ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач вважає, що дана інформація в статті принижує його честь та гідність, а також принижує його ділову репутацію. Така інформація є негативною. В звязку з порушенням немайнових прав позивача, йому завдано моральну шкоду, яка полягає в приниженні його честі та гідності фізичної особи, тому вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду. Предявивши позов до МКП «ПТРЦ «Краяни», [PERSON] газети «33-ій канал» та [PERSON] позивач просив суд визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію інформацію опубліковану у газетах «Краяни» №51 від 25 грудня 2014 р. та «33-й канал» № 51 від 17 грудня 2014 р. в статті під назвою: «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці» в частині «..Як запахло смаженим, він втік з підрозділу. Ми виявили його хованку майно, яке він продавав і міняв на ринках, на це є відповідні пояснювальні записки, акти огляду тих приміщень, де він знаходився і що переховував. Потім [PERSON] намагався повернутися і кров'ю спокутувати свою вину, так і сталося в перший же вихід. Правда, своє поранення він отримав за мискою борщу. Почався обстріл, а він з ложкою сидів, от куля рикошетом потрапила у щелепу. Ніяких контузій у нього не було...»; визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у вказаній статті; зобов'язати відповідачів 1 та 2, тобто МКП «ПТРЦ «Краяни», [PERSON] газети «33-ій канал», спростувати відомості, поширенні ними в газетах «Краяни» №51 від 25 грудня 2014 р. та «33-й канал» № 51 від 17 грудня 2014 р. у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем за те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; стягнути на його користь спричинену йому моральну шкоду, а саме: з відповідача МКП «ПТРЦ «Краяни» в розмірі 1\~000\~000,00 грн.; з відповідача редакції газети «33-й канал» в розмірі 5,00 грн.; з відповідача [PERSON] 1 000\~000, 00 грн. В підготовчому судовому засіданні, при уточненні позовних вимог позивач залишив вимоги в тій же редакції. Крім того, в підготовчому судовому засіданні, та в ході розгляду справи, враховуючи ту обставину, що позивач просить спростувати інформацію поширену саме в друкованих засобах масової інформації, суд ставив на розсуд сторін спору, їх представників питання щодо залучення до участі у справі в якості співвідповідача автора вказаної статті [PERSON], однак позивач категорично заперечував щодо залучення даної особи до участі у справі в якості співвідповідача. Таку позицію мотивував тим, що жодних позовних вимог він до неї не предявляє. При вирішенні питання щодо залучення до участі у справі [PERSON] суд, враховуючи таку позицію позивача з даного питання та розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначені в п. 10, про те, що суд якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК), в підготовчому судовому засіданні залучив автора статті до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив суд позов задовольнити. Разом з тим, в ході розгляду справи, ухвалою суду від 18.01.2016, за клопотанням позивача, провадження у справі закрито, в частині позовних вимог предявлених до відповідача [PERSON] газети «33-й канал». Враховуючи зазначену обставину, ухвалою суду 18.01.2016, яка була постановлена судом на місці, [PERSON] газети «33-й канал» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. Представник відповідача МКП«ПТРЦ «Краяни» в судовому засіданні позов не визнала, з підстав зазначених в наданих суду письмових запереченнях (а.с. 39-49). Просила суд, відмовити в позові в частині вимог до відповідача МКП «ПТРЦ «Краяни». В письмових запереченнях зазначено, зокрема, що першим джерелом «розповсюдження інформації» про позивача шляхом розміщення статті «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці» стала газета «33-й канал», журналіст якої [PERSON] є автором даного матеріалу, який був надрукований 17.12.2014 (№51). Дана публікація була розповсюджена редакцією газети «33-й канал» додатково на її офіційному інтернет-ресурсі, сторінках «ВКонтакте» та «Фейсбук». Тобто, поширення інформації належить автору статті та редакції видання. [PERSON] [PERSON], окрім того, у відповідності із чинним законодавством України, несе повну відповідальність за зміст власного авторського матеріалу. Газета «Краяни» здійснила передрук статті вже після виходу «33-й канал» - 25 грудня. Таким чином КП «ПТРЦ «Краяни» не є розповсюджувачем інформації, навіть якщо позивач вважає її неправдивою. Газета не має законних підстав для здійснення перевірки достовірності інформації, яка була озвучена громадянином, як власна думка та бачення ситуації, а зобовязана повністю відтворити висловлювання даного громадянина з посиланням на його авторство. Як і будь-який інший засіб масової інформації, відповідач регулярно публікує різного роду інформаційні матеріали, що, на погляд редакції, є цікавими для читацької аудиторії. Враховуючи суспільну важливість обласних новин та подій, відповідач на своїх шпальтах періодично публікує статті обласних газет «Вінниччина» та «33 канал», розміщує інформаційні матеріали інтернет-ресурсів «Вінниця інфо», «Моя Вінниця», офіційних сайтів Вінницької обласної державної адміністрації та облради. Стаття «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці» є типовим прикладом розповсюдження масової інформації, тим паче, що вона стосувалася резонансних подій, що мали місце у Вінниці наприкінці минулого року і є предметом суспільного інтересу. Дана стаття була розміщена відповідачем з дотриманням законодавчих норм щодо вільного використання твору та інтелектуальної власності, відповідно до ст. 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права», яка дозволяє «без згоди автора (чи іншої особи, яка має авторське право), але з обов'язковим зазначенням імені автора і джерела запозичення» «відтворення у пресі, публічне виконання ... попередньо опублікованих у газетах або журналах статей», якщо «право на таке відтворення, публічне оповіщення або інше публічне повідомлення спеціально не заборонено автором». Дотримуючись законодавства, передрук статті газети «33-й канал» вийшов виключно із посиланням на авторство інформації, зазначенням прізвища автора, джерела запозичення, номера та дати виходу. Газетою «33-й канал» допускається використання/передрук матеріалів з обовязковим посиланням на видання, що зазначено у вихідних даних «33 каналу». [PERSON]едакція газети «Краяни», відповідно, не збирала відомостей про особу [PERSON], а передрукований матеріал з посиланням на авторство не передбачає перевірку викладених відомостей. За зміст інформації відповідальність (як і перевірка її достовірності) несе виключно автор, а не редакція видання, що здійснила його передрук. Газета «33-й канал», окрім друкованого видання, має ще його електронну версію (33kanal.соm), саме з якої «Краяни» була запозичена, з метою більш якісного передруку, світлина до статті. Таким чином, відповідно до ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» МКП «ПТРЦ «Краяни» не несе відповідальність за публікацію даної статті. Відповідач [PERSON] в попереднє судове засідання та в судові засідання жодного разу не зявився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, як за місцем реєстрації (а.с.15, 90) так і за адресою місця роботи. Відповідач, а також його представник неодноразово надавали суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 91,106,107,162,185,186,235). Надав суду заяву в якій просив в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 148). В судове засідання, лише один раз, 15.10.2015 зявився представник відповідача, який позовні вимоги не визнав в повній мірі. Разом з тим, жодних доказів так як і письмових заперечень на позов суду не надав. В подальшому в судові засідання жодного разу не зявився та не надав суду пояснення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином за адресою місця проживання. Лише одного разу, а саме 22.04.2015, надала суду заяву про неможливість явки в судове засідання (а.с. 104). Жодних інших заяв, клопотань суду не надавала і про свою позицію по суті спору суду також не повідомила. [PERSON] газети «33-й канал», будучи в статусі відповідача, надіслала до суду заперечення на позов, в яких просила суд відмовити в задоволенні позову в частині вимог до [PERSON] газети «33-й канал» (а.с. 52-55). Представник в судовому засіданні позов також не визнав. Разом з тим, будучи в статусі представника третьої особи, представник підтримав позов. Так, в наданих суду запереченнях зазначалось, зокрема, про те, що публікація «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці», що міститься у №51 газети «33-й канал» від 17.12.2014 є дослівним відтворення інформації, що була надана [PERSON] газеті «33-й канал» у формі інтервю. Своїх висловлювань, думок чи коментарів з приводу повідомленого [PERSON] газета «33-й канал» не давала. У публікації були відтворені лише слова народного депутата України [PERSON] у формі цитат. На підставі положень п.4 ч.1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція газети звільняється від відповідальності за дану публікацію. Позовні вимоги щодо визнання наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача, а також про зобовязання [PERSON] газети «33-й канал» спростувати відомості у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем, не відповідає способам захисту, що передбачені ст. 16 ЦК України. Крім того, позивач не скористався позасудовим врегулюванням спору та своїм правом на відповідь, що має важливе значення для справи та могло б бути враховано судом при її вирішенні. Суд розглянувши позов, заслухавши пояснення позивача та представників МКП«ПТРЦ «Краяни» та [PERSON] газети «33-й канал», покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановивши обставини та відповідно до них правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке. Статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантовано, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію. В статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Одночасно, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію, зокрема, про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Честь, гідність і ділова репутація законодавець визначає, як особисті немайнові блага особи, які охороняються цивільним законодавством, що прямо передбачено ч.1 ст. 201 ЦК України. За правилами ч.1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Право на судовий захист честі, гідності та ділової репутації також передбачено ст. ст. 297, 299 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення, зокрема, про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справи встановлено, що 17.12.2014 в газеті «33-й канал», у номері 51 на 4 шпальті було опубліковано статтю під назвою: «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці». Текст статті супроводжується фотокарткою. Згідно напису який міститься в кінці тексту статті зазначено, що спілкувалась [PERSON], фото [PERSON]. Як слідує з тексту статті, після вступного слова автора до даної статті, у ній було відображено інтервю командира батальйону «Айдар», народного депутата [PERSON], яке він надав даній газеті (а. с. 7). ТОВ [PERSON] газети «33-й канал» є юридичною особою (а.с. 46-51). Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи положення ч.1 ст. 11 ЦПК України та зміст позовних вимог суд вирішуючи спір досліджує дану публікацію в частині тексту «...Як запахло смаженим, він втік з підрозділу. Ми виявили його хованку майно, яке він продавав і міняв на ринках, на це є відповідні пояснювальні записки, акти огляду тих приміщень, де він знаходився і що переховував. Потім [PERSON] намагався повернутися і кровю спокутувати свою вину, так і сталося в перший же вихід. Правда, своє поранення він отримав за мискою борщу. Почався обстріл, а він з ложкою сидів, от куля рикошетом потрапила у щелепу. Ніяких контузій у нього не було». Крім того, суд встановив, що 25.12.2014 стаття аналогічного змісту, в тому числі і частина тексту, на яку вказує позивач у позовних вимогах, була надрукована в газеті «Краяни» № 51 на 2 шпальті. Стаття також супроводжується фотокарткою, однак, вона відмінна від тієї, що була опублікована в газеті «33-й канал». В кінці тексту статті зазначено, що спілкувалась [PERSON] «33 канал» №51 від 17.12.2014 (а.с.6). КП «ПТРЦ «Краяни» є юридичною особою (а.с. 40-45). За загальним правилом, встановленим ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, правовідносини сторін спору регулюються, крім іншого, нормами Цивільного Кодексу України, а за правилами ч.4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. При вирішенні спору суд зважає на розяснення п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Пленум Верховного Суду України) про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширення оспорюваної інформації, яка стосується позивача, мало місце вперше від [PERSON], який надав інтервю кореспонденту [PERSON], а вона підготувала до друку статтю і [PERSON] газети «33-й канал» випустила 17.12.2014 таку статтю на шпальтах своєї газети в номері №51, тобто шляхом опублікування у пресі. Таким чином, інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб. Вказані вище обставини свідчать, що інформація, про яку позивач вказує, як про недостовірну, була поширена спільно відповідачем [PERSON], автором статті [PERSON] та відповідно редакцією газети, в якій вона працює - «33-й канал». Разом з тим, щодо відповідача МКП «ПТРЦ «Краяни», то в газеті, що випускається даним підприємством під назвою «Краяни» в номері №51 від 25.12.2014 було здійснено дослівне відтворення інформації про позивача, тієї інформації, про яку позивач вказує, як про недостовірну, шляхом поміщення на шпальтах даного засобу масової інформації тієї ж статті [PERSON] з посиланням на джерело - «33 канал» №51 від 17.12.2014, що в свою чергу відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Так, ст. 21 вказаного вище Закону України передбачено, вільне використання, тобто без згоди автора (чи іншої особи, яка має авторське право), але з обов'язковим зазначенням імені автора і джерела запозичення, зокрема, відтворення у пресі, публічне виконання чи публічне сповіщення попередньо опублікованих у газетах або журналах статей з поточних економічних, політичних, релігійних та соціальних питань чи публічно сповіщених творів такого ж самого характеру у випадках, коли право на таке відтворення, публічне сповіщення або інше публічне повідомлення спеціально не заборонено автором. Зважаючи на зміст та суть статті, на особу, яка давала інтервю, його службову діяльність суд, вважає доведеною обставину, про яку вказує відповідач МКП «ПТРЦ «Краяни», що відтворення в газеті «Краяни» попередньо опублікованої статті в газеті «33-й канал» стосувалось, зокрема, поточних політичних та соціальних питань, а з приводу наявності будь-якої спеціальної заборони автора щодо вільного використання статті то суду не надано жодного доказу на підтвердження такої обставини, як сторонами спору так і особами, які брали участь у справі. В наданих суду письмових запереченнях відповідач МКП «ПТРЦ «Краяни» зазначає, що газетою «33 канал» допускається використання/передрук матеріалів з обовязковим посиланням на видання (що зазначено у вихідних даних «33 каналу»). В свою чергу, відповідно до ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо, крім іншого, вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб або вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Умислу редакції газети «Краяни» щодо приниження у такий спосіб честі, гідності та ділової репутації сторони під час розгляду справи не довели жодними доказами. Тобто, в даному випадку відповідач МКП «ПТРЦ «Краяни» не несе жодної відповідальності за свою публікацію, оскільки вона є дослівним відтворенням матеріалів, які уже були опубліковані і доведені до відома невизначеного кола осіб іншим друкованим засобом масової інформації, з посиланням на нього. В статті опублікованій в газеті «Краяни» відсутні будь-які доповнення чи коментарі до статті, а тому враховуючи те, що Закон наголошує саме на дослівному відтворенні матеріалу зміна фотокартки, яка крім іншого не стосується особи позивача, не є порушенням вимог вказаних вище норм. Крім того, як пояснила представник МКП «ПТРЦ «Краяни» фото було скопійовано з мережі інтернет, оскільки воно супроводжувало статтю аналогічного змісту з аналогічними посиланнями на її автора та газету «33-й канал». В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України розяснено, що наведені у статті 42 Закону про пресу підстави звільнення від відповідальності за публікацію недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або являє собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації та правами журналіста, є вичерпними, а тому розширеному тлумаченню чи вільному редагуванню не підлягають. При цьому в зазначених випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування. Більш того, в Україні відсутнє законодавче закріплення щодо відповідальності осіб за використання, зберігання, розповсюдження інформації отриманої з мережі інтернет. Притягнення осіб до відповідальності за таких обставин є порушенням ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що констатовано рішенням Європейського Суду з прав людини від 05.05.2011 (остаточне 05.08.2011) у справі «[PERSON] газети «ПРАВОЕ ДЕЛО» та Штекель проти України». В п.5 та в п. 18 Пленуму Верховного Суду України розяснено, зокрема, що при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, як вже зазначалось вище, як відповідач [PERSON], який особисто до суду не заявився жодного разу так і його представник, який зявився до суду лише один разі, не надали суду жодного доказу на підтвердження достовірності інформації про позивача, поширеної даним відповідачем, шляхом надання інтервю кореспонденту газети «33-й канал» [PERSON] та опублікованої в зазначеній вище статті 17.14.2014. В свою чергу позивач довів факт поширення про нього інформації відповідачем [PERSON] та те, що така інформація є для нього негативною та такою, що порушує його немайнові права честі, гідності та ділової репутації. Роблячи такий висновок суд виходив з того, що в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України розяснено, зокрема, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В п.4 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Враховуючи суть поширеної інформації, особу позивача, а саме те, що він брав участь у подіях на Майдані, де отримав контузію, був учасником АТО, в якій отримав поранення після чого йому було встановлено другу групу інвалідності, надано статус учасника бойових дій та пільги, що передбачені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни, а також враховуючи особу відповідача [PERSON], зокрема те, що він був безпосереднім командиром позивача та батальйону «Айдар», оспорювана інформація є негативною для позивача. Позивач надав суду докази наявності у нього контузії, отримання групи інвалідності, участі в АТО та статусу учасника бойових дій, пільг, що передбачені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни (Т1: а.с.5, 58-70, 109,187,207-210, Т.2: а. с. 28). За клопотання позивача суд допитав свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які не підтвердили, як таку, що є достовірною, оспорювану інформацію зазначивши лише, що про такі факти їм нічого невідомо та те, що знають позивача тільки з позитивної сторони. Враховуючи викладене та за недоведеністю відповідачем [PERSON] достовірності інформації, опублікованої у газеті «33-й канал» № 51 від 17 грудня 2014 року в статті під назвою: «Як командир «Айдара» «розрулював» ситуацію у Вінниці» в частині «..він втік з підрозділу. Ми виявили його хованку майно, яке він продавав і міняв на ринках, на це є відповідні пояснювальні записки, акти огляду тих приміщень, де він знаходився і що переховував. Потім [PERSON] намагався повернутися…. Правда, своє поранення він отримав за мискою борщу. Почався обстріл, а він з ложкою сидів, от куля рикошетом потрапила у щелепу. Ніяких контузій у нього не було...» слід визнати недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. При ухваленні такого рішення немає необхідності вказувати про передрукування даної статті газетою «Краяни» оскільки публікація здійснена з посиланням на першоджерело поширення такої інформації. Таку інформацію за її суттю суд вважає фактичними твердженнями, зважаючи на особу позивача та відповідача [PERSON], а саме те, що відповідач був безпосереднім командиром позивача, який був старшиною батальйону «Айдар» в зоні АТО. Разом з тим, зважаючи на зміст інтервю, побудову речень та характер використання мовних засобівтаку інформацію як «…Як запахло смаженим, …» також «…і кровю спокутувати свою вину, так і сталося в перший же вихід.». Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію» містить визначення поняття оціночного судженням, а саме, за винятком наклепу, таким судженням є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Абзацом другим даної норми також визначено, крім іншого, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до розяснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, зокрема, предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Щодо позовних вимог про визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у вказаній статті та зобов'язати відповідача МКП «ПТРЦ «Краяни» спростувати відомості, поширенні в газеті «Краяни» №51 від 25 грудня 2014 р. у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем за те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивача не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки такі способи захисту не передбачені ні ст. 16 ЦК України, ні іншими Законами України. Примушування людини змінити свої внутрішні переконання є втручанням у свободу слова та вираження поглядів, що гарантовано Конституцією України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами ч.1 ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3\~цього Кодексу. Тобто, ст. 16 ЦК України. Частина 2 статті 275 ЦК України передбачає, що захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До загальних способі Пленум Верховного Суду України відносить ті, що передбачені ст. 16 ЦК України, а до спеціальних, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК). Статтею 16 ЦК України, яка міститься саме в Главі 3 Цивільного Кодексу України передбачено, зокрема, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу та визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких не передбачено таких способів захисту. Частина друга даної норми передбачає також те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, однак, в даному випадку законодавчого закріплення такий спосіб захисту також немає, і правовідносини сторін спору не є договірними. Зобовязання вибачитись суперечить Конституційній гарантії свободи вираження поглядів. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до розяснень п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Така позиція суду відповідає позиції Верховного Суду України, відображеній в ухвалі від 17.06.2009 у справі стосовно застосування ст. 16 та ст. 277 ЦК України. В згаданому вище рішенні Європейського Суду з прав людини від 05.05.2011 (остаточне 05.08.2011) у справі «[PERSON] газети «ПРАВОЕ ДЕЛО» та Штекель проти України», яке, крім іншого також містить посилання на позицію Верховного Суду України, відображену в ухвалі від 17.06.2009, констатовано факт порушення п.2 ст. 10 Конвенції, в звязку з захистом права позивача судом у такий спосіб. Притягнення осіб до відповідальності за таких обставин є порушенням ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що констатовано рішенням Європейського Суду з прав людини від 05.05.2011 (остаточне 05.08.2011) у справі «[PERSON] газети «ПРАВОЕ ДЕЛО» та Штекель проти України». Судом встановлено, що позивач скористався правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації, який опублікував статтю, а саме в газеті «33-й канал», направивши відповідний лист, зміст якого відображено в статті під назвою «Це я був коригувальником, а не [PERSON]», автора [PERSON], випуск газети за 18.02.2015 № 8. Дана обставина повідомлена позивачем в судовому засіданні 15.10.2015, в якому були присутні представники усіх трьох відповідачів, жоден з яких не заперечував дану обставину. Так, позивач повідомив, що в листі, текст з якого було опубліковано [PERSON] в статті 18.02.2015 він зазначив, що він перебував на Майдані у складі 8-ої «афганської» сотні, отримав контузію та інші поранення в палаючому Будинку профспілок. Процитував зі статті «Хочу нагадати також, що якраз нардеп [PERSON] їв борщ, а не старшина [PERSON]В.». А щодо мародерства зазначив: «З яких підстав військовослужбовець може торгувати і міняти на ринках майно батальйону? І якщо так, чому тоді мене не притягнули до кримінальної відповідальності, щоб зараз жити з чистою совістю?»» Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Разом з тим, з аналізу змісту ст. 277 ЦК України слідує, що дана обставина не позбавляє позивача права вимагати спростування щодо себе поширеної інформації, яку він вважає недостовірною, оскільки дана норма передбачає як альтернативне так і одночасне використання вказаних способів захисту. За правилами ч. 6 даної норми зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, суд зважаючи на вимоги ст. 11 ЦПК України щодо розгляду цивільної справи лише в межах заявлених вимог, враховуючи суть позовних вимог, зокрема те, що позивач не предявив жодних позовних вимог до автора статті [PERSON] та заперечував щодо її участі у справі в якості співвідповідача те що він відмовився від усіх позовних вимог, предявлених до [PERSON] газети «33-й канал», а також те, що він не предявляє вимогу до відповідача №3 - [PERSON] про спростування поширеної ним інформації суд вважає, що позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню. Такий висновок суду ґрунтується також на тому, що інший спосіб захисту прав позивача суд не може обрати самостійно, оскільки в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України розяснено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить, саме, позивачеві. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зважає на положення ст. 280 ЦК України про те, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. За визначенням, наданим у ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частина 1 статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльність, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В п.27 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. При вирішенні даного питання суд не бере до розгляду, як неналежні докази саме на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачу, і як наслідок розлад його здоровя, копії його медичних документів, оскільки під час розгляду справи позивач не довів взаємозвязок між розладами його здоровя з публікацією статті. Більш того, в судовому засіданні 15.10.2015 він повідомив суду, що його лікування та незадовільний стан здоровя є наслідком контузії отриманої на Майдані, а також поранень та контузій отриманих в АТО. Разом з тим, при визнанні оспорюваної інформації недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, за правилами вказаних вище норм, також підлягає відшкодуванню моральна шкода завдана позивачу. Враховуючи суть позовних вимог, в цій частині, та встановленні обставини, зокрема, те, що відповідач МКП «ПТРЦ «Краяни» звільнені від такої відповідальності на підставі ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» така шкода підлягає відшкодуванню лише відповідачем [PERSON] Суд, враховує встановлені обставини справи, положення вказаних вище норм, що стосуються правового регулювання відшкодування моральної шкоди, розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 та суть рішення, що ухвалюється, зважає на засади справедливості, добросовісності та розумності, те, що ні відповідач [PERSON] не надав суду доказів, які б могли вплинути на визначення розміру такої шкоди, ні позивач не довів та не обґрунтував ту обставину, що розмір завданої йому моральної шкоди становить саме 1\~000\~000,00 грн., які від просить стягнути з відповідача [PERSON] Позивач не обґрунтував та не довів належними доказами визначений розмір шкоди, а також з яких розрахунків він виходив для визначення саме такого розміру. За таких обставин суд вважає, що моральна шкода завдана позивачу приниженням його честі, гідності та ділової репутації повинна бути відшкодована за рахунок особи, яка поширила таку інформацію та несе відповідальність за це, а саме [PERSON] і, визначає розмір такої шкоди в сумі 10\~000,00 грн. Питання щодо судових витрат слід вирішити згідно ст. 88 ЦПК України. Так, позивач будучи інвалідом ІІ групи звільнений від сплати судового збору, а тому враховуючи суть рішення, що ухвалюється судовий збір, який мав бути сплачений на користь державного бюджету за подання даного позову, пропорційно до задоволених вимог, а саме за одну вимогу немайнового та одну вимогу майнового характер слід стягнути з відповідача [PERSON], по 243,60 грн. за кожну із вимог, що разом становить 487,20 грн. Враховуючи викладене та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положення Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: partial