Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

20.01.2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення донькою [PERSON] трьох років, а також аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що з 17.04.2015 року вона знаходиться у шлюбі з відповідачем, який зареєстровано відділом ДРАЦС по м. Харкову РС Харківського МУЮ. Від даного шлюбу [INFO] народилася донька [PERSON], яка мешкає з позивачкою. [PERSON] зазначає, що відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, однак не надає, відповідач працездатний, інших осіб на своєму утриманні не має. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник позов визнали частково і надали суду письмові заперечення, згідно яких вважали, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у повному обсязі, а факти, викладені в позові, не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства України, оскільки відповідно до рішення Харківського районного суду Харківської області у справі за №63 5/6269/14-ц від 10.09.2014 року [PERSON] вже сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], тобто має на утриманні дитину. Також, відповідач вказує, що [PERSON] не надала доказів, що підтверджують стан її здоров'я та інші обставини, які б давали їй право на отримання аліментів на своє утримання. Тому, вимога щодо призначення аліментів на користь позивача на її утримання, на думку [PERSON], являється повністю необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Крім того, відповідач зазначає, що не має постійного місця роботи, стабільного доходу та живе за рахунок тимчасових заробітків. Враховуючи вказану обставину відповідач не має можливості сплачувати аліменти у повному обсязі на утримання сина [PERSON], доньки [PERSON] та позивача, оскільки розмір аліментів у такому випадку буде становити 3/4 усіх доходів, але не менше 90 % від прожиткового мінімуму. Відповідач стверджує, що фактично не має змоги сплачувати аліменти на утримання позивача та може лише частково сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] Тому вважає за доцільне призначити аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/8 частини заробітку відповідача щомісяця, але не менше 15 % прожиткового мінімуму доходів громадян (а.с.24-25). У додаткових письмових запереченнях представник [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності (а.с.42-43). Також від відповідача до суду 20.03.2017 року надійшов зустрічний позов, в якому він просив суд розірвати шлюб між сторонами по справі. При цьому відповідач просив суд прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, посилаючись на їх доцільний спільний розгляд (а.с.22-23). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2017 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про прийняття його зустрічного позову про розірвання шлюбу до спільного розгляду з позовом [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини та неповнолітньої дитини було відмовлено (а.с.29). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 16.05.2017 року до участі у справі залучено [PERSON], [INFO], в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що судове рішення по даній справі може вплинути на її права і обов'язки як колишньої дружини відповідача, на користь якої за рішенням Харківського районного суду Харківської області вже стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.54). В своєму клопотанні залучена судом в якості третьої особи [PERSON] просила розглядати справу без її участі (а.с.46-47). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 того ж Кодексу вказує на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Суд вислухавши позивачку та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №379 (а.с.5). Від даного шлюбу народилася дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області 24.09.2015 року (а.с.6). Згідно Довідки від 17.01.2017 року за №8, виданої ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS], разом із донькою [PERSON], [INFO] (а.с.7). Факт перебування позивачки у декретній відпустці підтверджується Довідкою за №7 від 11.04.2017 року, виданою Новопокровським дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) «Колобок» (а.с.34). Також судом встановлено, що відповідно до рішення Харківського районного суду Харківської області у справі за №635/6269/14-ц від 10.09.2014 року з відповідача стягуються аліменти на користь третьої особи на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 30% від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.51-52). Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.ст.1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. -2- Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України за №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України - батьки зобов'язані надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Статтею 181 СК України передбачені способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину, які визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Довідкою селищного голови Новопокровської селищної Ради від 11.04.2017 року за №344 підтверджується той факт, що спільна дитина сторін по справі - [PERSON], 2015 року народження, проживає разом з позивачкою та саме матір займається її вихованням та утриманням (а.с.36). Згідно із ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмiр алiментiв на одну дитину не може бути меншим, нiж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розмiру алiментiв, якi стягуються з боржника, то вiдповiдно до ч. 3 ст. 70 Закону України вiд 21.04.1999 р. за №606-XIV «Про виконавче провадження» - вiн не повинен перевищувати 50 % заробiтної плати цiєї особи. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України - мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зі змісту та аналізу зазначених статей слідує, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема - матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. Крім того, відповідно до ч. 1ст. 75 СК України - дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідач, заперечуючи проти позову не надав суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що він не має постійного місця роботи, стабільного доходу та живе за рахунок тимчасових заробітків, що його стан здоров'я та матеріальне становище не дозволяють йому виконувати свій обов'язок щодо утримання дружини та доньки. Судом було встановлено, що відповідач перебуває у працездатному віці, хронічними захворюваннями не страждає, а відтак у стані утримувати матеріально свою малолітню дитину та дружину. Суд також враховує, що [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку і на даний час не працює. Однак, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач вже має на утриманні неповнолітнього сина, на користь якого сплачує щомісячно аліменти у розмірі 30% від свого доходу. З цих міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, дітей і можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/10 частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно. Судом враховано, що розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей складає 30%+1/4 (25%) = 55%, та розмір аліментів на утримання дружини до досягнення донькою [PERSON] трьох років складає 10%, що не перевищує встановлене ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» обмеження в 70%. Загальний розмір всіх відрахувань з урахуванням аліментів на утримання дітей та дружини буде складати 65%, що відповідає вимогам законодавства. Крім того, судом враховано, що стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення донькою [PERSON] трьох років буде припинено після настання цієї події. Суд вважає за необхідне роз'яснити, сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в дохід держави в сумі 640 грн.

Outcome: partial