Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

26 червня 2017 року позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що на підставі підписаної заяви №\~б/н від 28.09.2011 року відповідач отримав кредит у сумі 4\~400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі. В порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 31.05.2017\~року має перед Банком заборгованість у розмірі 55\~802,07 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3\~948,17 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 45\~207,79\~грн., заборгованість за пенею та комісією 3\~512,68\~грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 2\~633,43\~грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ\~КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 55\~802,07 грн. за кредитним договором №\~б/н від 28.09.2011 року та судові витрати в сумі 1 762,00 грн. 05 липня 2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі відкрито провадження. Ухвалою від 11 січня 2018 року суд постановив передати цивільну справу на розгляд Юрївського районного суду Дніпропетровської області у звязку з непідсудністю Самарському районному суду м. Дніпропетровська. Ухвалою від 25 травня 2018 року справу прийнято до розгляду суддею Юрївського районного суду Дніпропетровської області Гайдар І.О. Відповідачу у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено вказану ухвалу, якою повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, а також розяснено право подати відзив на позовну заяву. 25 червня 2018 року відповідач надав до суду відзив на позов, в якому вважає, що вимоги банку до нього про стягнення кредитної заборгованості є недоведеними, до того ж трирічний строк позовної давності за такими вимогами сплив, тому просив відмовити у позові в повному обсязі. Окрім того, [PERSON] подав суду клопотання про витребування від ПАТ КБ «Приватбанк» доказів. Ухвалою від 27 червня 2018 року клопотання відповідача задоволено та витребувано від банку необхідну інформацію. 09 липня 2018 року позивач засобами електронного поштового звязку надав до суду відповідь на відзив, виписку за рахунком, фото клієнта з продуктом банку та довідку про видані [PERSON] картки, а також доказ на підтвердження направлення поштою цих документів відповідачу. У відповіді на відзив банк позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що на виконання умов укладеного між сторонами договору від 28.09.2011 року № б/н Банк видав відповідачу кредитну картку №\~5168755319372138 зі строком дії до 06.2017\~року. В свою чергу [PERSON] користувався вказаною карткою та частково сплачував заборгованість у вигляді щомісячних платежів, що підтверджується відповідною випискою за рахунком. Також позивач, пославшись на правові позиції, висловлені Верховним судом України у постановах від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 та від 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14, зазначив, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Оскільки видана відповідачу картка №\~5168755319372138 діє до останнього дня 06.2017\~року, а банк звернувся до суду 22.06.2017 року, строк позовної давності за вимогами банку до [PERSON] не сплив. Відповідач заперечень на відповідь на відзив суду не представив. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені у заявах по суті справи, зясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 28.09.2011 року [PERSON] заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку». Підписавши вказану анкету-заяву, відповідач погодився, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердив, що ознайомлений та згодний з Правилами надання банківських послуг й Тарифами, наданими йому в письмовому вигляді, зобовязався їх виконувати та ознайомлюватись з їх змінами на офіційному сайті банку (а. с. 5). Відповідно до вступної частини Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом голови правління банку від 06.03.2010 року № СП-2010-256, ПриватБанк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, в звязку з чим публікує Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 7). Згідно з п. 1.1.1.33 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку заява-анкета про надання послуг це звернення клієнта до Банку про відкриття йому банківського рахунку та/або надання йому інших банківських послуг (а.с. 7). Таким чином, анкета-заява, яку підписав відповідач, свідчить про прийняття ним публічної оферти банку укласти договір про надання банківських послуг шляхом приєднання до умов такого правочину, викладених в стандартній формі на офіційному сайті Банку. При цьому, підписанням вказаної заяви [PERSON] підтвердив, що ознайомлений та згодний з Правилами надання банківських послуг й Тарифами, зобовязався їх виконувати та ознайомлюватись з їх змінами на офіційному сайті банку. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Зобовязання Банка з надання кредитного ліміту виникають з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту (пункт 2.1.1.3.4. Умов та правил надання банківських послуг) (а.с. 25). Як виходить з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.07.2018 року №\~30.1.0.0/2-20180628/561 та виписки за рахунком, відкритим на імя [PERSON], Банк видав відповідачу кредитну картку №\~5168 7553 1937 2138 зі строком дії до 06.2017\~року, якою останній користувався, починаючи з 07.09.2013 року (а.с. 101-105). За статтею 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова процентна ставка за користування кредитними коштами становить 36% на рік, відсотки нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, погашення кредиту здійснюється шляхом сплати боржником щомісячних обовязкових платежів у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50\~грн. (а.с. 6). За пунктами 2.1.1.12.3 та 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів в готівковому або безготівковому порядку та зарахування їх Банком на картрахунок держателя картки, а також шляхом списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору. Мінімальний обовязковий платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за кредитом (а.с. 28). Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобовязався здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплатити комісії на умовах, передбачених договором (а. с. 25). Разом з\~тим,\~з виписки\~за рахунком\~[PERSON]\~виходить,\~що позичальник\~не дотримувався\~вищенаведених умов\~договору,\~порушуючи порядок\~погашення заборгованості,\~у звязку\~з чим станом на 31.05.2017\~року має перед Банком заборгованість у розмірі 55\~802,07 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3\~948,17 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 45\~207,79\~грн., заборгованість за пенею та комісією 3\~512,68\~грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 2\~633,43\~грн. Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Отже, беручи до уваги наявність договору про надання банківських послуг, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 28.09.2011 року, з урахуванням фактів отримання відповідачем від Банку кредитної картки та її використання, в звязку з порушенням позичальником взятих на себе зобовязань, суд вважає, що права позивача як кредитора у правовідносинах, що виникли з цього правочину, порушені та підлягають судовому захисту. Натомість суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо неодержання картки та кредитних коштів, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Щодо тверджень [PERSON] про сплив строку позовної давності до вимог Банку, суд зазначає таке. За статтею 256 ЦК України позовна давність -\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України \~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив\~позовної давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 14 грудня 2016 року у справі за № 6-2462цс16). Як зазначалось вище, умовами кредитного договору передбачено строк виконання зобовязань зі сплати періодичних платежів щомісяця у розмірі 7% від суми заборгованості. Окрім того, згідно з пунктом \~2.1.1.12.4\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг\~ строком повернення\~кредиту в\~повному обсязі\~являється 211\~-й\~день з\~моменту виникнення\~заборгованості (а.с. 28). Таким чином, договором встановлено як строк виконання позичальником зобовязань у вигляді періодичних платежів, так і строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі, який визначається моментом виникнення у кредитора права вимоги ( 211-й день з моменту виникнення заборгованості). З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки за рахунком відповідача встановлено, що датою останнього платежу з погашення кредитної заборгованості, який [PERSON] здійснив особисто шляхом переводу через систему дистанційного обслуговування «Приват 24», є 29.01.2014 року. Натомість всі інші платежі, проведені після 29.01.2014 року, здійснено банком шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості (а.с. 101-104). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Разом з тим, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено боржником або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Так, платежі за кредитним договором, які здійснено шляхом автоматичного\~переводу банком коштів з іншого рахунку відповідача, не можна вважати діями, що свідчать про визнання [PERSON] свого боргу, оскільки примусове списання грошових кошті з іншого рахунку, відкритого на ім'я боржника у цьому ж банку, виключає добровільність погашення існуючої заборгованості. Будь-яких інших доказів щодо визнання відповідачем боргу та переривання строку позовної давності матеріали справи не містять. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 23 листопада 2016\~року у справі № 6-2104цс16. За викладених вище обставин, визначаючи початок перебігу строку позовної давності, суд бере до уваги останній платіж від 29.01.2014 року, який відповідач здійснив особисто. Оскільки саме з 29.01.2014\~року виникла прострочена кредитна заборгованість, тому з 28.08.2014\~року (211-й день з моменту виникнення заборгованості) позивач набув права вимоги до боржника щодо повернення кредиту в повному обсязі, а звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості 26.06.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 3\~948,17\~грн. підлягають задоволенню. В той же час, враховуючи, що позовна давність до періодичних платежів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, строки трирічної позовної давності до щомісячних платежів, нарахованих позивачем до 26.06.2014 року, по кожному з них на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду сплили, тому заборгованість за відсотками за період з 03.09.2013 року до 26.06.2014 року у сумі 642,27 грн. задоволенню не підлягає. Щодо стягнення з відповідача відсотків, нарахованих Банком за період з 26.06.2014\~року до 31.05.2017 року, суд відмічає таке. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом із тим, за пунктами 2.1.1.12.6.4., 2.1.12.7.3 Умов та правил надання банківських послуг у випадку непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту) або його частини понад 210 днів весь кредит вважається простроченим. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, визначеному в п. 2.1.1.12.6.1 цих Умов. При цьому, винагорода, проценти за користування кредитом не сплачуються. Проценти за\~користування кредитом\~нараховуються на\~дату їх\~сплати,\~при цьому\~розраховуються щомісячно\~за кожен\~календарний день\~за фактично\~використані в\~рахунок кредиту\~кошти,\~з дня\~списання суми\~з карткового\~рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) стає простроченим кредитом (а.с. 28, 29). Аналогічні положення містяться у п. 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким в період\~нарахування пені\~на всю\~суму заборгованості\~за кредитним\~договором відсотки\~не нараховуються (а.с. 16). Системний аналіз викладених положень закону та умов договору дає підстави для висновку, що за умовами укладеного між сторонами правочину з 211-го дня після прострочення боржником своїх зобовязань з повернення кредиту останній вважається простроченим, тому з вказаного моменту проценти Банком не нараховуються. Натомість з вказаного моменту банк стягує з позичальника пеню у порядку, визначеному в п.\~2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг. Оскільки за умовами укладеного між сторонами договору Банк мав припинити нарахування відсотків з 28.08.2014 року (211-й день після прострочення боржником своїх зобовязань), заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 28.08.2014\~року\~до 31.05.2017\~року в розмірі 44\~083,32\~грн. стягненню з [PERSON] не підлягають. Таким чином, заборгованість за відсотками підлягає стягненню з відповідача лише за період з 26.06.2014 року до 28.08.2014\~року в сумі 474,59 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Положеннями пунктів 1.1.5.20, 1.1.5.21, 2.1.1.7.6., 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг визначена відповідальність позичальника за неналежне виконання обовязків відповідно до законодавства України та умов договору, зокрема, у вигляді штрафу та пені (а.с. 16, 26, 28). Отже, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені , яка сплачується за кожен день прострочення, полягає в тому, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожним днем (місяцем) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на викладене, внаслідок порушення [PERSON] зобовязань зі сплати обовязкових щомісячних платежів, передбачених кредитним договором, у позивача виникло право на нарахування пені та звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки з дня (місяця) її нарахування. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тобто, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду,\~а починається з дня (місяця) їх нарахування, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки строк позовної давності до вимог про стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця) їх нарахування, а позов заявлено 26.06.2017\~року, неустойка згідно з розрахунком заборгованості за період з 03.09.2013\~року до 26.06.2016 року стягненню не підлягає внаслідок спливу строку позовної давності. Разом з тим, строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, починаючи з 27.06.2016\~року до дня звернення банком до суду не збіг. Таким чином, пеня за період з 27.06.2016 року до 31.05.2017 року в сумі 1\~200,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним судом України у постанові від 25 травня 2016 року (справа № 6-1138цс15). Крім того, за положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та норми статті 549 ЦК України,\~штраф і пеня є одним видом\~\~цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення\~строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання\~\~положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України,\~щодо заборони подвійної\~\~цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова\~\~ ВСУ від 21 жовтня 2015 року\~\~ № 6-2003-цс15).\~\~ Таким чином, позовні вимоги в частині одночасного стягнення з відповідача пені та штрафу порушують один з основоположних конституційних принципів, встановлений ст.\~61 Конституції України, тому вимоги банку про стягнення з [PERSON] штрафу (фіксована частина) у сумі 500,00\~грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 2\~633,43\~грн. задоволенню не підлягають. За таких обставин, враховуючи, що строки позовної давності до вимог позивача про стягнення з [PERSON] щомісячних платежів (відсотків), нарахованих до 26.06.2014 року, та пені, нарахованої до 26.06.2016 року сплили, а також те, що за умовами кредитного договору, починаючи з 28.08.2014 року банк мав припинити нараховувати проценти за користування кредитними коштами, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за договором від 28.09.2011\~року підлягають частковому задоволенню у сумі 5\~622,76 грн., що складається\~з наступного: заборгованість за кредитом 3\~948,17 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 474,59 грн., заборгованість за пенею 1\~200,00\~грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 1\~600,00 грн. Будь-яких заяв, клопотань про стягнення з відповідача інших судових витрат позивачем не заявлено. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 5\~622,76 грн., що складає 10 % від загальної суми заявлених позивачем вимог, суд стягує з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 160,00\~грн. Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.06.2018 року здійснено державну реєстрацію зміни найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.\~112). На підставі викладеного,

Outcome: partial