Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

27.12.2013 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], реєстраційної служби Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] Херсонської області, витребування 1/2 частини вказаного будинку від [PERSON], [PERSON] на його користь, визнання недійсним договору дарування від 01.04.2013 року, укладений між відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині належної йому частки (1/2) та визнання недійсним реєстрації права власності за [PERSON], [PERSON] на підставі договору дарування від 01.04.2013 року. У позові позивач посилається на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Голопристанської міської ради № 108/5 від 14.04.1987 року йому була виділена земельна ділянка площею 600 кв.м та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за вказаною адресою. З цього часу він за власні кошти, в тому числі, які йому надали батько та сестра, власними зусиллями побудував житловий будинок, на який 06.02.1991 року ним було виготовлено технічний паспорт та який у 1991 році здав в експлуатацію, що підтверджено рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради № 47 від 12.02.1991 року. Пунктом 2 зазначеного рішення БТІ Голопристанського району повинно було видати йому правовстановлюючий документ на будинок. Але до БТІ він не звертався, не придавши цьому значення та не зареєстрував за собою право власності на будинок. Звернувся до БТІ лише на початку 2013 року, де йому повідомили, що власником будинку є відповідачі [PERSON], [PERSON] по договору дарування від [PERSON] Внаслідок чого він дізнався, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року за [PERSON] було визнано право власності на будинок. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] зареєструвала за собою право власності на будинок, а потім 01.04.2013 року подарувала його в рівних частинах [PERSON], [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04.06.2013 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року скасоване, ухвалено нове рішення про відмову у позові. Таким чином [PERSON] неправомірно подарувала будинок, оскільки не у повній мірі являлася його власником, так як відповідно до ст. 22 КпШС України спірний будинок є їхньою з [PERSON] сумісною власністю, частки якої є рівними. З посиланням на ст. ст. 217, 368, 369, 372, 392 ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст. 72 СК України просив задовольнити позов. В подальшому представник позивача неодноразово змінював, доповнював та уточнював позовні вимоги, в результаті чого, в останній редакції уточнень просив суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] Херсонської області, витребування 1/2 частини вказаного будинку від [PERSON], [PERSON] на користь позивача, визнати недійсним договір дарування від 01.04.2013 року, укладений між відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині належної позивачу частки (1/2), відмінити реєстрацію рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року та реєстрацію договору дарування від 01.04.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, зазначених у позові, з урахуванням змін та доповнень. Відповідачка [PERSON] (яка одночасно є представником відповідача [PERSON].) у судовому засіданні позов не визнала, пояснила суду, що з 1975 року по 2002 рік її батьки (позивач та відповідачка [PERSON].) перебували між собою в шлюбі, побудували спірний будинок. Позивач у спірному будинку з 2002 року не проживає, з'являється до них у гості завжди в нетверезому стані, вона за свої кошти разом з матір'ю добудовували будинок, бо батько зловживав спиртними напоями, відмовлявся належним чином оформити будинок в БТІ. Внаслідок чого матір була змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на будинок за нею, а потім подарувала будинок своїм дітям у рівних частках. Вона не розуміє намагання батька відібрати будинок у своїх дітей. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у позові відмовити. Відповідач (реєстраційна служба Голопристанського райуправління юстиції) свого представника у судове засідання не направив, надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, в якій у вирішенні позову поклався на розсуд суду. Третя особа надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідачка в період з 17.04.1975 року по 02.09.2004 року перебували між собою в шлюбі, від якого мають двох дітей - відповідачів [PERSON], [PERSON] (а. с. 78-79). Рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради № 108/5 від 14.04.1987 року позивачу надано земельну ділянку площею 600 кв.м. на якій розміщено гараж по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку по ТП 184-24-52 (а. с. 11). Рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради № 47 від 12.02.1991 року затверджено акт прийому житлового будинку по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області, завершеного будівництвом, до експлуатації та зазначено про видачу інвентар бюро [PERSON] правовий документ на житловий будинок (а. с. 11 - на звороті). Таким чином позивач та відповідачка [PERSON] у період шлюбу побудували та ввели в експлуатацію спірний будинок по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області, який відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (що діяв на момент прийняття будинку в експлуатацію) є їхньою спільною сумісною власністю, частки співвласників на яку є рівними. У зв'язку з зазначеним вище суд вважає позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку такими, що підлягають задоволенню. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок та гараж по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області (а. с. 65). 01.04.2013 року відповідачка [PERSON] за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON], подарувала відповідачам [PERSON], [PERSON] по 1/2 частині житлового будинку та гаража по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області кожному. Зазначений договір зареєстровано у відповідному реєстрі 9а. с. 63-64, 66). На момент розгляду справи в суді власниками житлового будинку та гаража по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області є відповідачі [PERSON], [PERSON] по 1/2 частині кожен (а. с. 57-61). 04.06.2013 року рішенням Апеляційного суду Херсонської області рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року скасоване, ухвалено нове рішення про відмову у позові. При цьому з апеляційною скаргою звертався прокурор Голопристанського району, а не позивач (а. с. 9-10). Таким чином, на момент укладання договору дарування від 01.04.2013 року [PERSON] була повноправним власником будинку по [ADDRESS] в м. Гола Пристань Херсонської області та мала право його відчужувати, а відповідачі [PERSON], [PERSON] є добросовісними набувачами житлового будинку. Скасування рішення суду першої інстанції, на підставі якого відповідачка [PERSON] набула права власності на будинок не тягне за собою недійсність спірного договору дарування будинку, оскільки на момент його укладання договір відповідав чинному законодавству, а рішення Апеляційного суду Херсонської області набирає чинності з моменту його проголошення і не має зворотної дії в часі. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до пункту 10 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Таким чином, тільки власник майна має право звернутися до суду з позовом про його витребування чи визнання договорів щодо розпорядження таким майном недійсними. Оскільки 1/2 частка спірного будинку вибула від позивача у супереч його волі, про що він дізнався лише у 2013 році при зверненні до БТІ, то позивачем, на думку суду, не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, позовні вимоги про витребування від відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача по 1/4 частці спірного будинку (що в сумі складе 1/2 частки будинку) підлягають задоволенню, натомість позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 01.04.2013 року в частині відчуження відповідачкою [PERSON] 1/2 частки спірного будинку задоволенню не підлягають, як такі, що заявлені в непередбачений чинним законодавством спосіб. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином позовні вимоги про відміну державної реєстрації права власності відповідачки [PERSON] на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 24.12.2012 року, а також відміну державної реєстрації права власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 01.04.2013 року задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. На підставі викладеного,

Outcome: partial