Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

27.12.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СоцСфера» звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про виселення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості за послуги з проживання та житлово-комунальні послуги, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу №1094 від 06.04.2007 року, укладеного між позивачем та ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод», позивач став власником приміщення гуртожитку, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] Вказане приміщення позивач здає громадянам в найом. У кімнаті [NUMBER] зазначеного гуртожитку мешкають відповідачі, але [PERSON] відмовляється від укладення договору найма житлового приміщення, який неодноразово позивач пропонував укласти. На теперішній час у відповідачів відсутні законні підстави користуватись вказаною кімнатою та отримувати комунальні послуги. Відповідачі на цей час не працюють та ніколи не працювали у ТОВ «СоцСфера», тому кімната, де останні проживають не є службовим приміщенням. Відповідачі систематично не сплачують отримані житлово-комунальні послуги, чим завдають позивачу збитки. На підставі викладеного, позивач просить суд виселити відповідачів з кімнати [NUMBER] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 4672 грн. 73 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача Грона Д.С. позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на те, що гуртожиток є приватною власністю ТОВ «СоцСфера», яку воно набуло на підставі договору купівлі-продажу. Зазначене приміщення є гуртожитком і використовується для здійснення підприємницької діяльності, а саме: для надання в оренду житлових кімнат. Вважає, що відповідачі мешкають в кімнаті [NUMBER] незаконно, договір найму житлового приміщення укладати відмовляються, крім того ніколи не були працівниками товариства. Спеціальний ордер відповідачам на право проживання в гуртожитку не видавався, у зв'язку з чим передбачені законом підстави для проживання у кімнаті гуртожитку відсутні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково, зазначаючи, що дійсно має певну заборгованість за сплату житлово-комунальних послуг. До гуртожитку вона вселилась у 1993 році, як комірник цеху збірки автомобільного заводу «Комунар», якому на той час належав гуртожиток. У результаті корпоратизації та приватизації державного підприємства «Комунар», завод та гуртожиток перейшли від держави у приватну власність ЗАТ з іноземними інвестиціями «Запорізькому автомобільному заводу», а останній 06.04.2007 року продав приміщення гуртожитку ТОВ «СоцСфера» на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач до теперішнього часу працює на підприємстві ПАТ «ЗАЗ» на посаді комірника, в гуртожитку мешкає разом зі своєю донькою - [PERSON], [INFO]. Боргу за надані житлово-комунальні послуги вона не має, так як сплачує їх. Оплату за утримання будинку, придомових територій та споруд не сплачує, так як в її кімнаті тече стеля, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталась із відповідними заявами до ТОВ «СоцСфера» щодо ремонту, але ремонтні роботи до теперішнього часу не проведені. Вважає, що житло їй було надано у зв'язку з трудовими відносинами, які на теперішній час вона не припинила. Твердження представника позивача про самовільне вселення є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить у позові в цій частині відмовити. Відповідачем по справі також є [PERSON] - колишній її чоловік, який періодично мешкає у кімнаті [NUMBER] по [ADDRESS], оплату за комунальні послуги не здійснює, тому вона не заперечує проти його виселення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено поштовими повідомленнями. Судом встановлено, що [PERSON] 29.04.2014 року був призваний за частковою мобілізацією та направлений для проходження військової служби у 23 батальйоні ТрО до оголошення демобілізації. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, її права та інтереси під час судового розгляду захищала мати - [PERSON] та представник органу опіки та піклування. Третя особа - представник орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району відділу по Комунарському району служби у справах дітей Запорізької міської ради - Кулик Л.І. у судове засідання не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджено поштовими повідомленнями. До суду надала заяву, в якій зазначила, що заперечує в частині виселення з гуртожитку, тому просила суд прийняти рішення в інтересах дитини згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.814 ЦК України зміна власника гуртожитку не є підставою для автоматичного припинення або зміни між попереднім власником та відповідачем правовідносин. Частиною 3 ст.116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Питання виселення з гуртожитку регулюється ст.132 Житлового кодексу Української PCP та Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно зі ст. ст. 19, 20 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого виконавчим органом відповідної місцевої ради на підставі обстеження в установленому чинним законодавством порядку стану гуртожитку (цілісного майнового комплексу чи його відокремленої частини) з наступним затвердженням сесією цієї ради. Усім мешканцям гуртожитку, визнаного аварійним чи непридатним для проживання людей, терміново надається інше, придатне для тимчасового проживання людей житло тим органом місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади, на території якої розміщено такий гуртожиток. Усі інші категорії мешканців гуртожитків, на яких не поширюється Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», можуть бути виселені з підстав і в порядку, передбаченому ст.132 Житлового кодексу Української PCP. Відповідно до ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. За положеннями ст.132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч.2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Згідно з п.п. 9, 10, 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 року, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Судом встановлено, що [PERSON] з 24.01.1983 року і по теперішній час дійсно працює на посаді комірника, зазначене підтверджується копією трудової книжки серії АХ № 624158 на ім'я [PERSON] Остання з 24.01.1983 року почала працювати на автомобільному заводі «Комунар». У подальшому продовжувала працювати на ВАТ «АвтоЗАЗ», ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», ЗАТ «ЗАЗ» та ПАТ «ЗАЗ», де і на цей час працює. Як працівнику заводу «Комунар» [PERSON] було виділено житлове приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 125). На підставі звернення Житлово-комунального управління автозаводу «Комунар» 15.04.1993 року до начальника Комунарського РВ м. Запоріжжя, [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] була зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 129). 21.11.1998 року народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 112). Позивач 11.04.2006 року розірвала шлюб з [PERSON], про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції видано Свідоцтво про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] (актовий запис № 134) (а.с. 113). 06.04.2007 року ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» продало, а ТОВ "СоцСфера" придбало приміщення за адресою: [ADDRESS], яке є гуртожитком (а.с. 73-74). Таким чином, [PERSON] з 1993 року була вселена та зареєстрована в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], а з 1998 року на підставі заяви [PERSON] був також зареєстрований за вказаною адресою, як чоловік позивача (а.с. 126, 127). Згідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Факт існування ордеру на момент вселення у гуртожиток [PERSON] сторонами не спростовується. Крім того, без наявності ордеру [PERSON] взагалі не мала б можливості вселитись в зазначене приміщення. Проте, на час розгляду справи сторони не мали змоги надати копію ордеру, так як він не зберігся. За таких підстав, оскільки [PERSON] з 1993 року була вселена та зареєстрована в кімнаті [NUMBER] у спірному гуртожитку, в якій мешкає більше двадцяти одного року і несе витрати за проживання, але в порушення чинного законодавства автомобільний завод «Комунар», та у подальшому його правонаступники, не видали їй необхідних документів на спірну жилу площу, враховуючи, що [PERSON] по теперішній час працює на ПАТ «ЗАЗ» на посаді комірника, тому, відповідно до вимог ст.125 ЖК України відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з порядку, передбачених законодавством. Згідно зі ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватись приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів із жилого будинку (квартири) має наймодавець відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON], мешкав з ними однією сім'єю за адресою: [ADDRESS], а отже є колишнім членом їх сім'ї. Частиною 1 статті 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, за вимогами ст.156 ЖК України відповідач, який на законних підставах вселився в спірну квартиру як член сім'ї власника квартири, не може бути позбавлений права користування житлом лише за умови, що його сімейні стосунки з власником припинились. А підстав для виселення, передбачених ст.116 ЖК України, представник позивача не довів, не надавши взагалі ніяких доказів, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує житлове приміщення, систематично порушує правила співжиття, що створює неможливість проживати з ним в одній квартирі, а також щодо нього застосовувались будь-які заходи попередження чи громадського впливу, які виявились безрезультатними. Доводи представника позивача Грони Д.С. про те, що відповідачами порушується право власності позивача, безпідставні. При набутті у 2007 році права власності на спірну нерухомість ТОВ «СоцСфера» було добре обізнано про статус приміщення, яке являлося гуртожитком, його цільове призначення. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідач по справі - [PERSON], [INFO] проживає та зареєстрована з народження за адресою: [ADDRESS], кімн. 14. Правила користування гуртожитком не порушує. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи та досліджених доказів представником позивача не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів щодо незаконного та безпідставного проживання відповідачів в кімнаті [NUMBER] гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] Таким чином, характер спірних правовідносин свідчить про те, що відповідачі використовують кімнату за призначенням, правил проживання не порушують, зареєстровані тривалий час за даною адресою, відповідач [PERSON] понад 25 років працює на автомобільному заводі «Комунар» та інших підприємствах, які стали правонаступниками зазначеного заводу, вселялась у гуртожиток як працівник заводу, тобто приміщення їй видано у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, які вона продовжує до теперішнього часу. За таких обставин у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, на думку суду, слід відмовити через їх не обґрунтованість. Згідно розрахунку суми заборгованості, проведеного ТОВ «СоцСфера», відповідачі мають заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2008 року по листопад 2013 року (включно) в сумі 4672 грн. 73 коп., яку добровільно нею не сплачено. Розрахунок заборгованості не спростовано відповідачами належними та допустимими доказами у відповідності до ст. 58, 59 ЦПК України. Крім того, за поясненнями [PERSON] вона дійсно оплату за утримання будинку, прибудинкових територій та споруд не вносила через не відремонтовану стелю у кімнаті. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Права та обов'язки мешканців гуртожитків як споживачів житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про електроенергетику», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року, Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1070 від 10 грудня 2008 року, та іншими законами та нормативними актами з питань надання окремих видів таких послуг. Згідно ст.ст. 130, 131 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Української PCP. Примірне положення про гуртожитки затверджується Радою Міністрів Української PCP за погодженням з відповідними профспілковими органами. Відповідно до п.18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради міністрів Української PCP №208 від 03.06.1986 року, громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення. Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Судом встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги здійснювалася відповідачами не в повному обсязі, внаслідок чого згідно із розрахунком, наданим позивачем, у період з жовтня 2008 року по листопад 2013 року (включно) утворилася заборгованість у сумі 4672 грн. 73 коп. Під час судового засідання [PERSON] до позовної вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги просила застосувати строк позовної давності. Згідно з Цивільним кодексом України, а саме: ст.257 - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; частина 3 статті 267 зазначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а частина 4 цієї ж статті вказує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З розрахунку, наданого представником Товариства з обмеженою відповідальністю «СоцСфера» заборгованість за житлово-комунальні послуги відповідачів в межах строків позовної давності (з 01.01.2011 року по 01.12.2013 року, враховуючи дату подачі позову - 27.12.2013 року) складає 2171,22 гривень. Вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, суд вважає, що відповідачами неналежно виконувались обов'язки щодо сплати за отримані житлово-комунальні послуги та вважає за доцільне стягнути з [PERSON] та з [PERSON] суму заборгованості в межах строків позовної давності у розмірі 2171,22 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial