Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із з даним позовом, у якому просила стягнути з Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~(далі\~за текстом\~ УкрЗалізниця) на її користь 500 000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 17.11.2018 пасажирський потяг №15 (електровоз серії ЧС4 №190) сполученням Харків-Рахів (далі за текстом Потяг) в м. Новоград-Волинський здійснив наїзд на [PERSON] , який наслідок отриманих травм помер. За фактом настання цієї події було відкрито кримінальне провадження, яке постановою слідчого від 15.12.2020 закрито. Посилаючись на вказані обставини, просила у відповідності до положень ст.ст.1172, 1187 ЦК України, стягнути з відповідача, який є власником Потяга, а машиніст, який ним керував його працівником, завдану їй шкоду у зв`язку із втратою рідного сина. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що поведінка загиблого є грубою необережністю, а не простою необачністю чи умислом. Жодних доказів того, що потерпілий опинився на колії, бажаючи заподіяти собі смерть, немає. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначила, що загиблий [PERSON] після вживання алкогольних напоїв, свідомо нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України (далі за текстом Правила), скоїв спробу покінчити життя самогубством, при цьому на попереджувальні сигнали великої гучності не відреагував. Таким чином, він передбачав і бажав настання шкоди, свідомо її допускав. Отже існує умисел потерпілого, наявність шкоди у потерпілого і причинний зв`язок між ними. На її переконання, відсутність вини та протиправних дій УкрЗалізниці повністю доведена матеріалами кримінальної справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Позивачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який [INFO] у м. Новоград-Волинський Житомирської області помер. Причиною смерті став наїзд на нього Потяга на 338 км перегону Новоград-Волинський-Орепи, пікет№3, неподалік вул. Ю. Глухова. За фактом цієї події 17.11.2018 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120180060090001435 та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. У зв`язку з відсутністю факту порушення правил експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель людини, кримінальне провадження постановою слідчого від 15.12.2020 було закрито підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. З постанови слідує, що в крові загиблого [PERSON] кількість виявленого етилового спирту 1,62 проміле за життя могла відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння. З копії акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці №4 від 23.11.2018 вбачається, що [PERSON] вибіг із-зі опори контактної мережі та ліг на рейки під поїзд, на попереджувальні сигнали великої гучності не відреагував, чим порушив вимоги п.2.5 Правил. Потяг перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» УкрЗалізниці, а машиніст електровоза [PERSON] , який керував ним в момент наїзду на [PERSON] , з 02.11.2007 працює у виробничому підрозділі локомотивне депо Київ-Пасажирський. Звернувшись з даним позовом до УкрЗалізниці, позивачка зазначала про те, що через загибель її сина вона зазнала неймовірних душевних страждань, що негативно відобразилося на її емоційному стані та призвело до необхідності докладати зусиль для зміни звичного для неї способу життя. Як у своєму відзиві на позовну заяву, так і в судовому засіданні представник відповідача, не визнаючи позовні вимоги, посилалась на ту обставину, що смерть [PERSON] настала внаслідок його умислу на спричинення такої шкоди, оскільки потерпілий не відреагував на попереджувальні сигнали та не відійшов на безпечну відстань від залізничної колії. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (це діяльність, яка пов`язана, окрім іншого, з використанням транспортних засобів), зокрема внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки (ст.ст.1172, 1187 ЦК України), якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Якщо груба необережність останнього сприяла виникненню шкоди, то залежно від ступеня його вини, розмір відшкодування має бути зменшено (ст.1193 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим така відповідальність має свої межі, за якими вона виключається у разі непереборної сили та умислу потерпілого, обов`язок доведення яких законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Під умислом слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому така особа повинна розуміти значення своїх дій та керувати ними. Під час розгляду справи не було доведено належними доказами, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого [PERSON] , який скоїв спробу суїциду, як на цьому наголошує відповідач. З огляду на наявну в справі доказову базу, суд приходить до висновку, що виникненню та спричиненню шкоди сприяла саме груба необережність потерпілого, який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, належним чином не усвідомлював навколишньої обстановки, через що знехтував Правилами. Відсутність вини водія електропотягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу злочину не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Суд погоджується з доводами представника позивачки про те, що свідки, на покази яких посилається відповідач, як підставу для висновку про намір [PERSON] на скоєння самогубства, судом не допитувались та відповідно не можуть бути беззаперечним доказом вчинення самогубства. За таких обставин, на переконання суду, посилання позивачки про завдання їй моральної шкоди через смерть сина знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим вона має право на її відшкодування за рахунок УкрЗалізниці.\~\~ Відшкодування моральної\~шкоди (втрати\~немайнового характеру\~внаслідок моральних\~чи фізичних\~страждань або\~інших негативних\~явищ,\~заподіяних особі)\~у спірних\~правовідносинах регулюється\~ст.ст.23,\~1167,\~1168\~ЦК України,\~розмірякої визначається в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань... в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства»), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі,\~\~гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною\~\~дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз,\~\~тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним та не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Безумовно, позивачка понесла сильні душевні страждання, був певним чином порушений її звичайний спосіб життя, для відновлення якого знадобились додаткові матеріальні і душевні зусилля, що призвело до вимушених змін в її житті. Повне відшкодування завданих втрат немайнового характеру та їх наслідків неможливе, їх частина може бути лише умовно згладжена. Заявлені позовні вимоги є дещо завищеними і, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності, справедливості та виваженості; бере до уваги обставини справи, характер вчиненого правопорушення; глибину страждань позивачки; відсутність порушення правил дорожнього руху відповідачем та груба необережність самого потерпілого, і визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві та є адекватним тим стражданням, яких зазнала позивачка у зв`язку з загибеллю сина. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial