Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

24 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, мотивуючи свої вимоги наступним. 02 вересня 2013 року ухвалою Микитівського районного суду м. Горлівки скасований судовий наказ від 13 червня 2013 року, виданий Микитівським районним судом м. Горлівки за заявою ПАТ «Горлівськтепломережа» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання за період з січня 2013 року по березень 2013 року. 18 жовтня 2013 року ухвалою Микитівського районного суду м. Горлівки скасовано судовий наказ від 18 вересня 2013 року, виданий Микитівським районним судом м. Горлівки за заявою ПАТ «Горлівськтепломережа» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання за період з квітня 2013 року по червень 2013 року. Відповідачка належним чином не виконує свої обов'язки за послуги теплопостачання, а тому станом на 16 грудня 2013 року заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з січня 2013 року по червень 2013 року складає 2020,60 гривень. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, п.3 ч.1 ст.96 ЦПК України на суму заборгованості позивачем нарахована 3% річних у сумі 41,11 гривень, інфляційні нарахування у сумі 0,50 гривень за порушення виконання грошового зобов'язання по сплаті послуг з теплопостачання. 18 березня 2014 року рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Горлівськтепломережа» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь приватного акціонерного товариства «Горлівськтепломережа» заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 2020,60 грн., 3% річних в сумі 41,11 грн., індекс інфляції за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 0, 50 грн. Вирішено питання про судові витрати. Не погодившись з рішенням суду відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та припинити провадження по справі, мотивуючи свої вимоги неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, недоведеність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної апелянт зазначає: - відповідно до Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальної організації за фактично отриману теплову енергію, але вона відповідно до акту від 02 червня 2011 року, з 2011 року по теперішній час фактично не отримувала теплову енергію, оскільки опалення у квартирі відсутнє, стояки за ізольовані; - між сторонами відсутній договір за послуги теплопостачання та позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем теплової енергії. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка та представник відповідачки доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати. В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідачку та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи. Зі змісту довідки виданої ПП «Комсомольський» від 17 червня 2011 року квартира [ADDRESS] приватизована та в неї зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). 20 грудня 2011 року рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки зобов'язано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відновити систему опалення квартири [ADDRESS] та привести приміщення у попередній стан шляхом встановлення нагрівальних приладів (а.с.20-22). 21 березня 2012 року ухвалою апеляційного суду Донецької області рішення Микитівського районного суду м. Горлівки від 20 грудня 2011 року залишено без змін (а.с.23). 02 вересня 2013 року ухвалою Микитівського районного суду м. Горлівки скасований судовий наказ від 13 червня 2013 року, виданий Микитівським районним судом м. Горлівки за заявою ПАТ «Горлівськтепломережа» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання за період з січня 2013 року по березень 2013 року у розмірі 1487,43 гривень, 3% річних - 2,78 гривень та судові витрати у розмірі 114,70 гривень (а.с.5). 18 жовтня 2013 року Микитивського районного суду м. Горлівки скасовано судовий наказ від 18 вересня 2013 року, виданий Микитивським районним судом м. Горлівки за заявою ПАТ «Горлівськтепломережа» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання за період з квітня 2013 року по червень 2013 року у розмірі 533,17 гривень, 3% річних - 1,41 гривень та судові витрати у розмірі 114,70 гривень (а.с.6). Згідно з довідкою, заборгованість перед ПрАТ "Горлівськтепломережа" за період з січня 2013 року по червень 2013 року за відповідачкою [PERSON] становить 2020,60 гривень, 3% річних у розмірі 41,11 гривень, індекс інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання в сумі 0,50 гривень (а.с.2-4). Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», ст. 625 ЦК України та зазначив, що у відповідачів, після набрання законної сили рішення суду першої інстанції, виник обов'язок підключитися до системи централізованого опалення, невиконання відповідачем рішення суду не позбавляє її обов'язку щодо сплати послуг з централізованого опалення. Але, внаслідок не сплати за послуги теплопостачання за відповідачкою виникла заборгованість за централізоване опалення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово - комунальні - послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово - комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово - комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово - комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно з законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово - комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до п.2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (надалі Правила), централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири. Пункт 30 Правил зобов'язує споживача оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що відповідно до Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальної організації за фактично отриману теплову енергію, але вона відповідно до акту від 02 червня 2011 року, з 2011 року по теперішній час фактично не отримувала теплову енергію, оскільки опалення у квартирі відсутнє, стояки за ізольовані. Зазначені доводи [PERSON] були предметом дослідження суду першої інстанції і не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин по справі. Частиною 2 статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. 02 червня 2011 року був складений акт за участю представника ЗАТ «Горлівськтепломережа», КП «Міська СЄЗ», ЧП «Комсомольський» проте, що в квартирі [ADDRESS] самовільне проведено відключення від централізованого опалення, що є порушенням Порядку відключення окремих житлових будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с.24). Відповідачка [PERSON] порушила Порядок відключення окремих житлових будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, у належній квартирі проведено відключення системи опалення при відсутності дозволу органів місцевого самоврядування. Дані обставини підтверджуються рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки від 20 грудня 2011 року яким, зобов'язано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відновити систему опалення квартири [ADDRESS] та привести приміщення у попередній стан шляхом встановлення нагрівальних приладів. 21 березня 2012 року ухвалою апеляційного суду Донецької області рішення Микитівського районного суду м. Горлівки від 20 грудня 2011 року залишено без змін та набрало законної сили (а.с.20-23). Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність заборгованості за надані послуги, які підлягають стягненню. Також є вірними висновки суду про необхідність задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів сум боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 процентів річних з огляду на наступне. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Правовідносини між сторонами виникли з надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачам. Відповідно до п. 10 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими зобов'язаннями, у якому серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора ( частина перша статті 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що квартира [ADDRESS] 09 квітня 1993 року була приватизована та належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане відділом приватизації державного житлового фонду виконкому міської ради (а.с.49). Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша статті 316, частина перша статті 317, частина перша статі 319, частини перша, друга статті 321, частина перша статті 328 Кодексу). Отже, ч. 1, 2 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Проте, відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги та стягуючи суму заборгованості за послуги теплопостачання з [PERSON] не звернув на зазначене уваги та в порушенні норм матеріального права, стягнув повністю суму заборгованості тільки з відповідачки. З матеріалів справи вбачається, що оскільки квартира приватизована та належить на праві спільної сумісної власності іншим членам сім'ї, то слід вважати що квартира належить всім співвласникам: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і згідно із частиною 2 статті 372 ЦК України їх частки є рівними. Проте, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання тільки до [PERSON], а тому рішення суду першої інстанції слід змінити та стягнути з [PERSON] суму заборгованості за послуги теплопостачання за період з січня 2013 року по червень 2013 року у сумі 505 гривень 15 копійок: 2020,60 (сума заборгованості): 4 (кількість членів сім'ї приватизованої квартири)= 505,15 гривень. Крім цього, підлягає зміні рішення суду в частині стягнення 3% річних у сумі 10,28 гривень (41,11 нарахована сума: 4=10,28 грн.), індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язань у сумі 0,13 гривень (0,50 грн : 4 = 0,13 грн.). Загальна сума стягнення заборгованості з [PERSON] за послуги теплопостачання складає 515,56 гривень. Позивач просить стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 229,40 гривень. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати. Виходячи із того, що позовні вимоги ПАТ «Горлівськтепломережа» і апеляційна скарга апеляційним судом задоволені, то на користь позивача підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] судовий збір у розмірі 57,35 гривень. Довід апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній договір за послуги теплопостачання є неспроможним, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги. Крім того, відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», саме на споживача покладено обов'язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, вбачається, що рішення суду першої інстанції з вищенаведених підстав необхідно змінити. Відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: partial