Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

12 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та коштів на особисте утримання, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання стосунків між ними, відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно не надає матеріальної допомоги на його утримання, хоча працює та має дохід, а сама позивачка не має змоги забезпечити сина всім необхідним. Син [PERSON] знаходиться на її повному утриманні. Позивачка також не працює, так як знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною і потребує матеріальної допомоги. Відповідач на користь інших осіб аліменти не сплачує. А тому вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів та коштів на особисте утримання. Просила суд стягувати з [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] - 08 липня 2018 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до його повноліття. Стягувати з [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] , аліменти на її особисте утримання в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення сином [PERSON] 3-х річного віку. (а.с. 2). Ухвалою судді від 29 березня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 12-13). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Ухвалою суду від 30 травня 2019 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відмовлено (а.с. 29-30). 21 червня 2019 року за вх. № 22419 судом отримано відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву позивачки, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному об`ємі обґрунтовуючи наступним. Позивачем в своїй позовній заяві наведені неправдиві дані про те, що він в добровільному порядку не беру участі в утриманні сина. Так ним, постійно, добровільно сплачуються кошти на утримання сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями платіжних документів. Більше того відповідач і надалі зобов`язується утримувати свого сина. Кошти ним сплачуються в сумі 1000,00 грн. Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України 2019 року» прожитковий мінімум для дитини до 6 років становить 1626,00 грн. (50% прожиткового мінімуму - 813 грн.). Таким чином,відповідачем добровільно забезпечується утримання дитини в розмірі навіть дещо більшому за мінімальний. Також на утриманні відповідача перебуває нова сім`я. Більше того він періодично несе деякі витрати на допомогу свої батькам - пенсіонерам. Так як його мама є інвалідом 3 групи, відповідно до копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок ЧАЕС 1 категорії. Більше того у відповідача постійно здійснюється утримання аліментів з заробітної плати в розмірі 1/4 частини заробітку на утримання сина [PERSON] [INFO] на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом № 759/815/17 від 17.05.2017 року. Таким чином, шляхом нескладних розрахунків та враховуючи раніше подану довідку про його доходи можна дійти висновку, що у разі задоволення позову та стягнення аліментів в розмірі 1/4 доходів, даний розмір буде мінімальний та становитиме лише 813,00 гривень, що значно менше за добровільно сплачені аліменти. Так, пунктом 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Тому вважає, що даний позов є передчасним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, і як це не парадоксально звучить задоволення даного позову на його думку значною мірою погіршить права їхнього малолітнього сина, оскільки сума примусово стягуваних аліментів, буде меншою за фактично сплачені відповідачем кошти. Варто зазначити, що питання стягнення аліментів на утримання матері регламентується наступними правовими нормами. Згідно ч. 2 ст. 91 Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналізуючи вказані норми, можна стверджувати, що для присудження аліментів на утримання матері дитини необхідно наявність умов: наявність на її утриманні дитини до трьох років; наявність реальної можливості чоловіком надавати таку допомогу. В контексті вищевикладеного варто також звернуту увагу на ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Таким чином, позовні вимоги є такими, що суперечать одна одній - тобто якщо припустити, що судом буде задоволено вимогу про стягнення 1/4 частинидоходів на утримання сина, то в такому разі будуть відсутні правові підстави для стягнення коштів на утримання матері, оскільки з доходів відповідача вже буде стягуватись гранична сума - 50%. Також особливу увагу звертає на другий критерій призначення аліментів матері дитини такий, як реальна можливість батька надавати таку допомогу. З довідки про заробітну плату від 07.05.2019 року № 110 вбачається, що його середня заробітна плата за вирахування податків і зборів становить приблизно 2500,00 гривень, відраховуємо з цієї суми 1/4 частину на утримання аліментів за виконавчим листом та 1000,00 гривень щомісячно на добровільну сплату аліментів, в залишку отримуємо «чистий» дохід близько 900,00 гривень. Ця сума є значно меншою за прожитковий мінімум для працездатної особи, який становить 1921,00 гривню. Інших джерел доходу відповідач не має. Всі наведені факти в сукупності свідчать про відсутність реальної фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання [PERSON] , більше того стягнення таких аліментів позбавить відповідача навіть мінімальних засобів для існування. Крім того, [PERSON] не надано доказів які б підтверджували її реальні доходи, оскільки з наявної інформації позивачка є офіційно працевлаштованою та отримує дохід. В контексті сказаного відповідач просить звернути увагу на судову практику, зокрема, на правову позицію у справі від 13.04.2016 р. № 6-3066цс15 де вказано, що аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Частини 1-3 ст. 12 ЦПК України вказує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вивчивши позовну заяву та додані до неї документи можна стверджувати, що позивачкою не надано жодного доказу, який би дозволяв справедливо вирішити спір. Так, зокрема позивачкою не наведено та не підтверджено такі важливі обставини та факти: - позивачка стверджує, що перебувала в фактичних шлюбних відносинах - дане твердження не підтвердження жодними чином, зокрема відсутнє будь-яке рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, посилання на покази свідків тощо; - позивачка стверджує, що дитини проживає постійно з нею. Даний факт також не підтверджено належними доказами (акти огляду умов проживання, довідка ЖЕК тощо); - позивачкою не надано довідок розрахунків, тощо, які б підтверджували її дохід, що унеможливлює встановлення факту дотримання чи не дотримання мінімального прожиткового мінімуму. Враховуючи все вищевикладене в сукупності та зважаючи на недоведеність та передчасність вимог позивача, проситьвідмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 36-39). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги в повному об`ємі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Пироженко Сергій Олександрович в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: в частині стягнення аліментів на утримання дитини визнав та не заперечував стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в частині стягнення коштів на особисте утримання позивача просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та коштів на особисте утримання, підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , яке було видано Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27 липня 2018 року, батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). З наявного у матеріалах справи договору найму нерухомості від 16 жовтня 2017 року вбачається, що позивачка [PERSON] наймає квартиру з малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Отже, дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом із позивачем [PERSON] , яка є матір`ю та перебуває на її утриманні. Також в матеріалах справи наявна виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, видана КЗ КОР Київської обласною дитячою лікарнею № 2, з якої вбачається що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на обліку у лікуючого лікаря [PERSON] (а.с. 47). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні досліджена копія постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, з якої вбачається, що з [PERSON] , [INFO] , проводяться стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.01.2017 року і до повноліття дитини (а.с. 42-43). Також в матеріалах справи наявна довідка про доходи № 151, видана КЗ КОР Київською обласною лікарнею 23.05.2019 року [PERSON] , з якої вбачається, що останній дійсно працює в КЗ КОР «Київська обласна клінічна лікарня» на посаді лікар - хірург, сплачені аліменти з листопада 2018 року по квітень 2019 року становлять 4407,95 грн. (а.с. 27). В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Пироженко Сергій Олександрович визнав позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання представником відповідача частину позовних вимог суперечить закону, а також те, що відповідач направляючи до суду відзив на позовну заяву заперечував проти задоволення позову повністю, представником не надано до суду повноважень щодо визнання позову повністю або його частини, то судом не може бути прийнято таке визнання. Тому, враховуючи вищенаведені обставини, матеріальне становище дитини та матері, матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням того, що з відповідача стягуються за рішенням суду на користь іншої дитини аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання сина є такими, що підлягають частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Стосовно позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] , [INFO] , аліментів на її користь на особисте утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною - сином [PERSON] трьох річного віку, тобто до [INFO] включно, суд приходить до наступного. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З наявної у матеріалах справи довідки, яка видана [PERSON] 11.06.2019 року за вих. № 1255/10 управлінням соціального захисту населення вбачається, що позивач дійсно перебуває на обліку в управлінні, з 01.08.2018 року по 01.08.2021 року призначено останній допомогу при народженні дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 48). Отже, встановлено, що позивач [PERSON] на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] до досягнення сином 3-х річного віку, не працює та отримує лише допомогу з управління соціального захисту при народженні дитини. Відповідач [PERSON] офіційно працює, має дохід та має змогу допомагати та сплачувати кошти на особисте утримання позивача до досягнення сином трирічного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення аліменти на особисте утримання до досягнення сином трьох річного віку підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягнення у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача [PERSON] підлягає стягнення на користь держави судовий збір у сумі 1536 гривень 80 копійок (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривеньвісімдесят копійок). Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial