Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

25 вересня 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки, яка продовжує навчання» (вхідний № 5542/20-вх), на обґрунтування якого позивач зазначила, що вони з відповідачем мають спільну дитину - доньку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач перебуває у працездатному віці та в змозі працювати. Донька навчається в ННІ МСМ Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка на 1 курсі денної форми навчання. Термін навчання з 07.09.2020 року по 30.06.2024 року. У зв`язку із навчанням має майнові витрати, що безпосередньо пов`язані з оплатою навчання, гуртожитку, придбанням одягу, взуття, продуктів харчування, вирішенням всіх побутових питань. Тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , на період її навчання у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з 25.09.2020 року до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років (а. с. 1 - 3). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 6583/20-вх від 27.11.2020 року та № 6760/21-вх від 29.11.2021 року, в яких справу просила розглянути за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а. с. 26, 91). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що офіційно не працевлаштований в наслідок фізичного стану, отримує щомісячний дохід у розмірі 1640,00 гривень як інвалід ІІ групи із вродженою вадою серця, має ще одну дитину на утриманні - сина 4 рочків - [PERSON] , [INFO] . Просив врахувати його не задовільний стан здоров`я, який перешкоджає працювати, та відмовити у задоволенні позову повністю. В подальшому до зали судових засідань не з`явився, хоча про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: вислухавши пояснення відповідача та дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Крім того, згідно приписів частини 1 та 2 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових правовідносин, а також будь-які інші справи, віднесені до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї норми права, а саме: 1)тих, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2)щодо спадкування; 3)щодо приватизації державного житлового фонду; 4)щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5)в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6)інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини. При цьому частина 6 статті 19 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України визначає, що малозначними справами є: -справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; -справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на предмет позову та згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 1 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Також, суд на підставі приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається із Свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 12.11.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 12.11.2002 року зроблено відповідний запис за № 123, та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Таким чином, на підставі зазначених документів судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі, досягнення нею на момент розгляду справи повноліття, а також того, що її вік є меншим за 23 року. Відповідно до відомостей, що містяться в довідці № 1122 від 10.09.2020 року, наданій Харківським Національним технічним університетом сільського господарства імені Петра Василенка ННІ МСМ, [PERSON] дійсно є студенткою 1 курсу денної форми навчання з терміном в 4 роки (до 30.06.2024 року) (а. с. 9). З копій квитанцій № 0.0.1821073986.1 від 01.09.2020 року, код квитанції 2077-4190-9082-56650, та № 16 від 12.03.2021 року, убачається, що [PERSON] оплатила за проживання в гуртожитку [PERSON] 3120,00 гривень та 1100,00 гривень (а. с. 55, 58). Згідно з копіями квитанцій № 47 від 12.09.2020 року та № 14 від 01.02.2021 року [PERSON] оплатила за навчання [PERSON] двічі по 5250,00 гривень (а. с. 56, 57). Наведеним доведено, що після досягнення повноліття [PERSON] продовжує навчання, яке є оплатним, й платежі за навчання здійснює позивач. З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради і зареєстрованої за вихідним № 04.01-25/2759 від 12.12.2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресом: [ADDRESS] ,- з 23.08.2007 року (а. с. 7). Відповідно до змісту акта депутата Нововодолазької селищної ради Семенка О. М., складеного 23.09.2020 року у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , що мешкають по сусідству із позивачем, остання проживає за адресом: [ADDRESS] ,- разом із доньками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які знаходиться на повному забезпеченні матері (а. с. 9-а). Зазначеним доведений факт реєстрації та проживання позивача разом із дитиною, що потребує на аліменти у зв`язку із продовженням її навчання після досягнення повноліття. Згідно з копією виконавчого листа, виданого 12.08.2016 року Нововодолазьким районним судом Харківської області по справі № 631/1122/16-ц (провадження № 2/631/593/16) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, з [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини (а. с. 8). Відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області по справі № 631/1122/16-ц (провадження № 2/631/593/16) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, з [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини (а. с. 10). З копії довідки, виданої 10.06.2021 року лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Нововодолазької селищної ради Кириленко, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебував на лікуванні у днівному стаціонарі з 31.05.2021 року по 07.06.2021 року з діагнозом вроджена вада серця - дефект між шлункової перегородки (а. с. 67). Згідно з копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (серії 12 ААБ № 292697), [PERSON] , [INFO] , є інвалідом третьої групи з дитинства (а. с. 68). Відповідно до копії посвідчення (серії [NUMBER] ), виданого 24.09.2019 року Управлінням праці та соціального захисту населення Нововодолазької РДА, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом з дитинства третьої групи (а. с. 69). Також в матеріалах справи наявна виписка № 2800 із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , та копії квитанцій щодо придбання медичних препаратів для лікування (а. с. 70, 71, 72). Оцінюючи вказані докази, надані відповідачем за вхідним № 3224/21-вх від 10.06.2021 року, с точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, суд, перш за все ураховує, що вони надані в порушення строків, визначених в абзаці 4 резолютивної частини ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі, критично ставиться до них, хоча і бере до уваги під час ухвалення судового рішення з огляду на засади змагальності й диспозитивності цивільного процесу (а. с. 22 - 25, 26, 32). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (зі змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 наведеного вище кодифікованого закону України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 Сімейного кодексу України, і своїх повнолітніх дочку, сина. У свою чергу, положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Крім того, частиною 2 статті 27 наведеної Конвенції, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому частиною 1 статтею 18 цієї ж Конвенції визначено, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини , так як батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини, а обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Отже, з огляду на таке, суд повинен докласти саме таких зусиль, а тому при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а також обов`язково ураховувати, що згідно зі змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (із змінами та доповненнями), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Водночас, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім того, приписи положення 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) покладають на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, з огляду на таке, Європейський суд у своєму рішенні у справі «Хант проти України», ухваленому 07.12.2006 року, вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Норми права, які містяться у частині 1 статті 199 Сімейного кодексу України наголошують на тому, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття /незалежно від форми навчання/, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Зі змісту статті 181 Сімейного кодексу України вбачається, що у випадку ухилення батьків від утримання дитини, за рішенням суду кошти на утримання дитини /аліменти/ присуджуються в частині від доходу його матері, батька й /або/ у твердій грошовій сумі. При цьому відповідно до положень частини 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і /або/ у частці від заробітку /доходу/ платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина друга статті 200 Сімейного кодексу України). Крім того, вирішуючи спірні правовідносини суд враховує, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання (частина друга статті 199 Сімейного кодексу України). Ураховуючи наведені норми права та обставини справи, що були досліджені судом, а саме: досягнення [PERSON] повноліття; продовження нею навчання, яке не припинено, та потребу на надання матеріальної допомоги; наявність у відповідача можливості її надавати, так як він є працездатною особою із ІІІ робочою групою інвалідності, й ним не надано судові належних доказів щодо наявності в нього будь-яких судових рішень або виконавчих проваджень щодо стягнення з нього коштів на утримання інших осіб /у тому числі батьків, дружини, іншої дитини/, суд, з урахуванням, стану здоров`я, сімейного і майнового положення кожної зі сторін, приходить до висновку, що аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - [PERSON] - необхідно встановити у частковому відношенні, тобто в розмірі 1/6 частини від заробітку /доходу/ її батька [PERSON] . Приходячи до такого, суд керується правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийняту 21.02.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 208/3075/16 (провадження № 61-1343 св 18), в якій зазначено, що «Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином». Тобто, розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд критично ставиться до доводів відповідача щодо його мінімального доходу, неможливості працювати як інваліду ІІ групи та необхідності утримувати іншу малолітню дитину, й вказує, що наведені обставини не звільняють його від обов`язку та необхідності утримувати свою доньку, який потребує на аліменти у зв`язку із продовженням нею навчання. Водночас, суд не може погодитись із їх розміром, вказаним у позовній заяві, і вважає, що стягнення аліментів у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, буде свідчити про нехтування приписів наведеного вище обов`язкового до застосування судами нижчих інстанцій роз`яснення Верховного Суду й фактичним покладенням обов`язку піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітню доньку, яка навчається, винятково на батька, що буде порушувати положення діючого сімейного законодавства України, а тому належним розміром в цьому випадку є саме 1/6 частина з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дати звернення позивача до суду й до закінчення дитиною навчання, але не більш ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання» частково, суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулася до суду у 2020 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-ІХ від 14.11.2019 року з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2102 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був би сплатити судовий збір у розмірі 840,80 гривень, виходячи з розрахунку: 2102 гривень х 0,4 = 840,80 гривень. Однак на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] частково, суд доходить й до висновку про те, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 840,80 гривень. При цьому суд зауважує, що на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 вказаного вище закону від сплати судового збору звільняються тільки інваліди І та ІІ груп. Хоча відповідач і посилається на існування в нього другої групи інвалідності, проте з наданих ним належних доказів щодо цього питання: копії довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (серії 12 ААБ № 292697),- він є інвалідом третьої групи з дитинства. Про це мовлять також й відомості його посвідчення (серії [NUMBER] ), виданого 24.09.2019 року УПтСЗН Нововодолазької РДА (а. с. 68, 69). З огляду на таке, підстав для звільнення [PERSON] від сплати судового збору в дохід держави у сумі 840,80 гривень під час задоволення частково позову [PERSON] до нього щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не має. На підставі викладеного,

Outcome: partial