Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

У червні 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що у період з 14.03.2018 року по 18.05.2021 року вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, та [INFO] у них народилася донька [PERSON] , яка на даний час проживає разом із нею. Вказувала, що згідно довідки №97 від 11.05.2021 року виданої КПП «Центр Промінь здоров`я», їх донька [PERSON] часто хворіє на ГРВІ та лікарем рекомендовано морський курорт. В зв`язку з чим на період з 01.08.2021 року по 31.12.2021 року вона разом з дитиною бажає виїхати за межі України до Республіки Італія, де на даний час проживає та працює бабуся доньки [PERSON] . Вважає, що така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, адже вона матиме можливість оздоровити доньку у морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Зазначала, що спочатку відповідач не заперечував про виїзд їх дитини в її супроводі до Республіки Італія строком на 21 день до бабусі, на підставі чого нею були замовлені білети на 03.08.2021 року, а також білети на 21.08.2021 року для повернення додому. Однак, згодом відповідач [PERSON] почав вимагати за надання дозволу виїзду за кордон гроші. На сьогоднішній день відповідач дозволу на виїзд дитини за межі України не надав. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить та зовсім не бажає спілкуватися, на телефоні дзвінки не відповідає. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька малолітньої доньки [PERSON] , шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному і гармонійному розвитку та оздоровлення їх доньки. Крім того вказувала, що 14.06.2021 року її представником було скеровано лист відповідачу [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон та досудове врегулювання спору. В даному листі представник просив протягом трьох днів з моменту отримання листа повідомити про своє рішення про згоду надати дозвіл на виїзд дитини, однак в день отримання відповідачем заяви, а саме 19.06.2021 року, на мобільний телефон представника надійшла відповідь відповідача про відмову надати дозвіл на виїзд за кордон їх доньки в супроводі матері. У зв`язку з тим, що виїзд доньки за кордон сприятиме її оздоровленню, а відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за межі України й відповідно таку свою відмову не обґрунтовує, діючи виключно в інтересах дитини, просила суд позов задовольнити та надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за межі України до Республіки Італія, без згоди і супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] на період часу з 01.08.2021 року до 31.12.2021 року, а також стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу та судовий збір. Від представника позивачки через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила про їх задоволення, проти винесення у справі заочного рішення не заперечує. Також просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті суду, причину своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при винесенні рішення у справі просив врахувати інтереси дитини.Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося бз технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З матеріалів справи убачається, що у період з 14.03.2018 року по 18.05.2021 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано 18 травня 2021 року рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області (а.с. 6-7). У період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька, [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). При цьому, як убачається із копії свідоцтва про народження дитини, яка містяться в матеріалах справи, її батьками вказано відповідно [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). На даний час дитина проживає разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказувала на те, що відповідач без будь-яких поважних причин не надає їй у добровільному порядку згоди на виїзд доньки за кордон на відпочинок разом із нею, а тому просила позов задовольнити. При цьому в ході розгляду справи встановлено, що дійсно, відповідач [PERSON] відмовляється у добровільному порядку надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без його супроводу як батька дитини. При цьому, на виклики до суду не з`явився та доказів на спростування вказаного суду не надав. Зокрема, частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Також слід зазначити, що згідно Принципу 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своїми батьками. Відповідно до п. 1 Статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] , діючи в інтересах дитини, просить надати їй дозвіл на виїзд малолітньої доньки за межі України без письмової згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON] , який в свою чергу відмовляється від надання такої згоди у добровільному порядку та позивач позбавлена можливості отримати таку згоду в позасудовому порядку. При цьому, як установлено судом, дитина потребує відпочинку та оздоровлення, виїзд її за кордон до Республіки Італія на період з 01 серпня по 31 грудня 2021 року не є таким терміном, що може суперечити інтересам дитини та порушувати права відповідача на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні й відповідно позбавить його права на участь у вихованні та спілкуванні з сином. Крім того, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування джерела небезпеки для дитини під час подорожі до країни Італії, а також доказів того, що такий відпочинок дитини суперечитиме його інтересам, а тривалість перебування дитини за кордоном може порушувати його права на спілкування з донькою. До того ж, позивачем доведено факт того, що вона має намір виїхати до Італії з дитиною саме на відпочинок, а не на постійне місце проживання, зокрема цей факт підтверджується копіями попередньо придбаними авіаквитками із замовленням зворотного рейсу. При цьому, факт відсутності добровільної згоди відповідача на виїзд дитини підтверджується наданими ми позивачем доказами та не спростовано відповідачем. За таких обставин, суд ураховуючи вищевикладене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved