Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] у віці 84 років померла його баба [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на будинок з погосподарськими спорудами, котрий розташований по [ADDRESS] . Після смерті баби позивач звернувся до Літинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову видачі свідоцтва про право на спадщину на згаданий житловий будинок по причині відсутності правовстановлюючих документів. Таким чином виникла ситуація при якій, спадкоємець, не може набути право власності на майно в порядку спадкування за заповітом через нотаріальну контору. Просить визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його баби. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Данилюк П.П. надав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність позивача. Позов підтримує та просить його задовольнити. Судові витрати просить залишити за позивачем (а.с. 45). Представник відповідача Івчанської сільської ради Літинського району Вінницькі області до судового засідання не з`явився надіславши на адресу суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити у відсутність представника сільської ради. Із позовною заявою ознайомлені та просять її задовільнити (а.с. 46). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. За положенням ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с. 9) [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Відповідно до виписки з погосподарської книги за 2006-2011 роки (а.с. 11) [PERSON] , [INFO] , зазначена головою двору, [PERSON] , [INFO] - внуком. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с. 15-16) позивач [PERSON] являється спадкоємцем до майна померлої [INFO] [PERSON] . Згідно з довідки Івчанської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 251 від 13.03.2020 (а.с. 17), житловим будинком за адресою [ADDRESS] володіла [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до довідки Івчанської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 228 від 12.02.2013 (а.с. 18), [PERSON] є спадкоємцем житлового будинку за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 18). Рішенням Івчанської сільської ради Літинського району Вінницької області від 17.12.1997 (а.с. 19) передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства [PERSON] . Земельна ділянка розташована по [ADDRESS] . Технічним паспортом (а.с. 20-24) наводиться технічна характеристика будинку по [ADDRESS] . Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п. 3.14 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", № 296/5 від 22.02.2012 р., прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо. Окрім того, позивач [PERSON] не може нотаріально оформити свої спадкові права, тому суд вважає, що позов слід задовольнити у повному обсязі та визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилося після смерті [PERSON] , та складається з житлового будинку із погосподарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] та рахується за [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину після смерті якої прийняв спадкоємець за заповітом [PERSON] (позивач у справі). Згідно ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, за клопотанням представника позивача (а.с. 45) слід залишити за позивачем [PERSON] .

Outcome: approved