Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання своїх обов'язків. В уточненому позові зазначається, що 12.04.2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Відповідно до трудового договору: «Вид діяльності (професія) [PERSON]: продавець продовольчих товарів». Відповідно до п. 1 вказаного договору: «цей договір є безстроковим, термін дії починається з 08.04.2011 р.». Відповідно до п. 2 цього ж договору: «Працівник зобов'язаний виконувати реалізацію продовольчих товарів, вести облік, своєчасно звітувати, нести повну матеріальну відповідальність». 12.04.2011 р. трудовий договір від 12.04.2011 р. зареєстрований в Шевченківському районному центрі зайнятості за № 08561100453. Відповідно до трудової книжки [PERSON], остання 12.04.2011 р. прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ПП [PERSON] згідно трудовому договору № 08561100453 від 12.04.2011 р., зареєстрованому в Шевченківському районному центрі зайнятості. 15.09.2013 року о 20-00 год. голова комісії [PERSON], бухгалтер [PERSON] та [PERSON] прийшли на ревізію до відділу магазину по [ADDRESS]. Під час ревізії в магазині останні виявили, що цінники на товари зірвані, а продавці відділу [PERSON] та [PERSON] пішли з магазину. Старший продавець [PERSON] викликала на ревізію продавців [PERSON] та [PERSON] 15.09.2013 року о 21-30 год. комісія в складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] приступили до зняття фактичних залишків у відділі магазину. Відповідно до Акту результатів перевірки цінностей від 15.09.2013 року проведена інвентаризація фактичної наявності продуктів харчування та алкогольних напоїв станом на 15.09.2013 року, які знаходились на відповідальному зберіганні працівників [PERSON] та [PERSON]. Члени інвентаризаційної комісії виявили нестачу на суму 178 590,30 грн. Було встановлено, що продавець [PERSON] мала нестачу на суму 118 590, 30 грн., а продавець [PERSON] мала нестачу на суму 60 000, 00 грн. [PERSON] було запропоновано добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду. Нестачу на суму 90 000, 00 грн. [PERSON] визнала повністю та запевнила позивача, що в строк до 16.10.2013 року добровільно відшкодує завдані йому збитки. 15.09.2013 року [PERSON] власноручно при свідках написала розписку, в якій вона визнала суму матеріальної шкоди в розмірі 90 000, 00 грн., яку зобов'язалась повернути до 16.10.2013 року. Після настання зазначеного строку повернення суми матеріальної шкоди [PERSON] гроші позивачу не повернула та під будь-яким приводом ухиляється від виконання взятого на себе зобов'язання відшкодувати збитки. Намагання зустрітися з нею виявляються марними, не відповідає на телефонні дзвінки позивача. Позивач був змушений звернутися до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідачки на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 90 000, 00 грн., завдану йому під час виконання своїх обов'язків, а також стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 916,00 грн. Представники позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідачка [PERSON], своєчасно повідомлена за місцем своєї реєстрації, про день, час та місце слухання справи, до суду повторно не з»явилась, про причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позову від неї не надходило. Згідно ст. 169 ч.4 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представників позивача, суд у судовому засіданні ухвалив провести заочний розгляд цієї справи за відсутністю відповідача на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 12.04.2011 р. між сторонами було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який зареєстрований в Шевченківському районному центрі зайнятості за № 08561100453. Відповідно до умов вказаного договору вид діяльності (професія) відповідачки - продавець продовольчих товарів. Відповідно до п. 1, п. 2 вказаного трудового договору: «цей договір є безстроковим, термін дії починається з 08.04.2011 р.; працівник зобов'язаний виконувати реалізацію продовольчих товарів, вести облік, своєчасно звітувати, нести повну матеріальну відповідальність». Згідно запису в трудовій книжці, відповідачка 12.04.2011 р. була прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ПП [PERSON], згідно трудовому договору № 08561100453 від 12.04.2011 р., зареєстрованому в Шевченківському районному центрі зайнятості. Відповідно до Акту результатів перевірки цінностей від 15.09.2013 року, була проведена інвентаризація фактичної наявності продуктів харчування та алкогольних напоїв станом на 15.09.2013 року, які знаходились на відповідальному зберіганні працівників [PERSON] та [PERSON]. Під час інвентаризації було встановлено, що наявність фактичного обсягу товарів на суму 88 955, 26 грн. За підсумками інвентаризації надлишок відсутній, а нестача товару становить 178 590, 30 грн. Також було встановлено, що продавець [PERSON] мала нестачу на суму 118 590, 30 грн., а продавець [PERSON] мала нестачу на суму 60 000, 00 грн. [PERSON] було запропоновано добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду. Нестачу [PERSON] визнала повністю, частину шкоди вона сплатила, а іншу частину на суму 90 000, 00 грн. зобов'язалась в строк до 16.10.2013 року добровільно повернути, про що написала відповідну розписку. Але на даний час відповідачка не сплатила зазначену суму матеріальної шкоди та ухиляється від взятого на себе обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 130 КЗпП України за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. П. 1 ст. 134 КЗпП України, встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, озглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Ст. 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Ст.ст. 135, 136 КЗпП України передбачено, що коли розмір шкоди, завданої працівником перевищує середню заробітну плату працівника, її покриття провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги законні та обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати з відповідача.

Outcome: approved