Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

05 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна набутого під час шлюбу. Свій позов мотивував тим, що з відповідачкою уклав шлюб 27 лютого 1999 року у виконкомі Вербязької сільської ради Воловецького району. Від цього шлюбу в них народилося двоє дітей дочка [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 10 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі від батьків позивач отримав, як особистий дар: 15 м.куб. будівельного лісу, стропила в кількості 30 одиниць, 120 листів шиферу, коня та корову всього на суму 31000 гривень. Крім того, за час подружнього життя ними було придбано спальний гарнітур за 1100, вітальню за 1500 грн., кухонні меблі за 900 гривень, меблі куток за 1000 гривень, стіл, стільці за 1500 гривень, диван-ліжко за 500 гривень, холодильник за 2225 гривень, телевізор за 700 гривень, пилосос за 300 гривень, ноутбук за 4000 гривень, бензопилу за 1100 гривень, дві паяльні лампи за 300 гривень, , електродриль, лобзик, болгарку за 700 гривень, чотири килими за 2000 гривень, три паласи за 1000 гривень, шість доріжок за 600 гривень, 5000 штук цегли за 3000 гривень, 40 штук шиферу за 2000 гривень, 2,5 м.куб. лісу будівельного за 2000 гривень, 5 м.куб. піску за 300 гривень, а всього на суму 26725 гривень. Просив присудити йому половину з будь-яких речей на вказану суму або стягнути на його користь 28862 гривні, як компенсацію за майно, набуте у шлюбі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви визнала частково, та вважає, що поділу підлягає тільки холодильник, якого сторони купила за спільні кошти на суму 2 225 гривень, в решті позовні вимоги не визнала, просила суд в їх задоволенні відмовити. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому в Вербязькій сільській раді Воловецького району Закарпатської області з 27 лютого 1999 року, і проживали в будинку, що належить батькам відповідачки [PERSON] в [ADDRESS]. За рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 10.09.2015 року шлюб між сторонами, укладений 27.02.1999 року було розірвано, неповнолітні залишені на вихованні матері (а.с.4). Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Згідно ст.60 Сімейного Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо,) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час сумісного шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права сумісної власності подружжя. Вимогами статті 69 цього ж Кодексу передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належать їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи відповідачка визнала, що спільним майном подружжя є холодильник, вартістю 2 225 гривень, якого сторони купили разом. Щодо придбання іншого майна, зазначеного позивачем у позовній заяві, пояснила, що це майно було придбане за кошти її батьків, належить їм і поділу не підлягає. Цю обставину в суді підтвердив допитаний у суді, як свідок, батько відповідачки [PERSON] Позивач [PERSON] у судовому не навів доказів того, що інше майно, зазначене ним у заяві, є спільною сумісною власністю сторін, придбане за спільні кошти подружжя. У судовому засіданні позивач визнав, що немає можливості довести придбання майна за спільні кошти подружжя, оскільки квитанції та інші документи знаходилися у відповідачки. Він стверджував, що частина будівельних матеріалів на будівництво хліву була подарована йому батьками, а тому просив при поділі майна врахувати і вартість цього майна. Вирішуючи спір суд виходить з того, що майно, яке не є спільною сумісною власністю подружжя поділу не підлягає. Вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння позивач не заявляв. Таким чином, суд дійшов висновку, що поділу як спільне майно підлягає тільки холодильник, вартістю 2 225 гривень, решта зазначеного ним майна поділу не підлягає через недоведеність позивачем обставин належності цього майна до спільного майна подружжя. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 111 гривень 25 копійок, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial