Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . 21.06.014 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Український лізинговий фонд» було укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач передала в оренду вищевказану квартиру. Умовами договору було визначено, що відповідачі набули рівні права і обов`язки з орендодавцем. Відповідно до умов договору позивач надала згоду на реєстрацію у спірній квартирі відповідачів, проте станом на 30.11.2018 р. відповідачі не користуються вищевказаною квартирою та не вчиняють дій спрямованих на зняття їх з реєстрації в ній, чим порушують право власності позивача. Тому позивач звернулась до суду з вимогою про визнання відповідачів таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. 17.01.2019 року суд відкрив провадження у цій справі та, з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. 20.02.2019 року судом відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оскільки заявлені вимоги підлягають розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Відповідачі у встановлений судом строк не подали відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Від Печерської районної у м. Києві державної адміністрації надійшли до суду пояснення, з яких вбачається, що адміністрація заперечує проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації зняти відповідачів з реєстрації, з тих підстав, що, по-перше, відділ не є юридичною особою, а по-друге вимога про зобов`язання зняти з реєстраційного обліку пред`явлена до третьої особи, а не до відповідача. В частині позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, просить суд вирішити відповідно до вимог чинного законодавства. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2010р. 21.06.2012 р. між фізичною-особою підприємцем та ТОВ «Український лізинговий фонд» був укладений договір, предметом якого відповідно до п. 1.1. є тимчасова здача в оренду на платній основі належної [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 6.3 договору визначено, що [PERSON] та [PERSON] з дітьми будуть користуватись зазначеною вище квартирою для проживання. Згідно з п. 6.3.2. договору позивач надала право орендатору зареєструвати фізичних осіб зазначених в п. 6.3 договору, за місцем знаходженням об`єкту нерухомості. Відповідно до додаткової угоди від 28.05.2014р до договору оренди нерухомого майна від 21.06.2012 р. договір був пролонгований до 01.07.2015р. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 16.01.019 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно з актом складеним уповноваженими особами ТОВ «Рада4» від 22.12.2018 року відповідачі не проживають в квартирі [ADDRESS] з січня 2016 року. Як встановлено в ч. 4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистих потреб проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користуватися квартирою. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК). Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги знайшли своє підтвердження, відповідачі не проживають в квартирі з 2016р., не несуть витрат по утриманню житлового приміщення, власником якого є позивач, а тому вимоги про визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до статей 3 та 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні» такі повноваження, а саме зняття з реєстрації місця проживання/перебування надані органам реєстрації, якими є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Крім того, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Водночас суд відмовляє у задоволенні позову у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку з огляду на те, що судове рішення про таке визнання, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки судове рішення, постановлене про визнання особи такою, що втратила право користування, вже і є підставою для його виконання шляхом здійснення компетентним органом своїх функцій - зняття з реєстраційного обліку, що не потребує додаткової вказівки у судовому рішенні, оскільки передбачене спеціальним законом, а на відмову у знятті з реєстрації за наявності відповідного рішення позивач не посилалася. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідачів по 352 грн. 40 коп. з кожного.

Outcome: partial