Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

29.08.2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Свій позов обґрунтовує тим, що 29.04.2009 року зареєстрували шлюб з відповідачем, який в подальшому, 22.05.2015 року розірвали, та через деякий час продовжили сімейні стосунки. 01.09.2017 року, знову зареєстрували шлюб з відповідачем. Від спільного подружнього життя у сторін народилось дві доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказує, що шлюбні стосунки на даний час між нею та відповідачем припинені, та [PERSON] вже понад 4 місяці не приймає участі у вихованні дітей, а тому усі витрати по їх утриманню несе винятково вона. З врахуванням вище викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в твердій грошовій сумі, в розмірі по 1300 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дітьми повноліття. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки, діти постійно знаходяться на їхньому спільному утриманні. За домовленістю з позивачем останні півроку він дає більше половини грошей, необхідних для придбання дитячого одягу, шкільного приладдя та продуктів харчування, у свою чергу позивач самостійно оплачує комунальні платежі по обслуговуванню належної їм квартири. Зазначає, що працює офіційно та має стабільний дохід, а тому у позивача відсутні будь-які підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Твердження позивача про те, що він не приймає участі у вихованні дітей та не надає жодної матеріальної допомоги на їх утримання не відповідає дійсності, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 12 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала, надала пояснення, аналогічні до викладених у ній. Крім того, суду пояснила, останній раз отримувала кошти від відповідача у серпні в розмірі 2000-2300 грн., а до травня 2018 року більшість речей для сімейних потреб купувалися за спільні кошти. На даний час не отримує жодних коштів для утримання дітей від відповідача. Просить суд, позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суду пояснив, що купує дітям речі, відвідує з ними розважальні заклади, у вересні надавав 1000 грн. дітям на куртки. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача. Крім того, зазначив, що відповідач на рівні з позивачем приймає участь у вихованні та утриманні дітей. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в повторному зареєстрованому шлюбі з 01.09.2017 року по даний час. Зазначена обставина визнана сторонами в судовому засіданні, а тому згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Від спільного подружнього життя у сторін народилось дві доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 4-5). Судом також встановлено, що сторони проживають спільно, неповнолітні діти проживають разом з позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] та перебувають на частковому утриманні матері. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обовязків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними. Однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька так і (або) у твердій грошовій сумі. За таких обставин, суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача про неможливість стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у звязку з наявністю у [PERSON] постійного місця роботи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Із пояснень сторін в судовому засіданні, матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач працює оператором верстатів з програмним керуванням у ТзОВ «Захід-Агросервіс Плюс» та отримує щомісячний дохід у розмірі 4300 грн. (а.с. 26-27). Відповідачем не надано суду доказів, що підтверджують його непрацездатність, поганий стан здоровя, наявність інших дітей на утриманні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], що являються близькими родичами відповідача, належним чином не підтвердили обставини щодо грошової участі в утриманні дітей кожного із сторін, зазначивши лише, що зі слів відповідача та онучок знають про факт купування одягу та подарунків. Судом також встановлено, що відповідач бере участь в утриманні дітей (купує одяг, подарунки, продукти харчування), проте, це не у повній мірі забезпечує потреби дітей. Зокрема, в судовому засіданні зясовано, що [PERSON] жодним чином не бере участь у витратах позивача щодо забезпечення навчального процесу у школі, про що стверджує сам відповідач, вказуючи, що не відвідує школу через зайнятість. Вищезазначені свідки також не підтвердили факт надання відповідачем грошової допомоги для забезпечення потреб дітей, повязаних з навчальним процесом. Таким чином, для належного забезпечення утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], суд вважає, що аліменти слід стягнути з відповідача у судовому порядку. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітніх дітей, те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів, а також, що обовязок утримувати дітей покладається рівною мірою на матір і батька. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 1000 грн. до досягнення дітьми повноліття, що є достатнім для забезпечення утримання дітей з врахуванням прожиткового мінімуму, визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік». Доводи відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини в частці від його доходів, є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, визначати спосіб стягнення аліментів є правом позивача. Також, в судовому засіданні, позивач не довела належними та допустимими доказами наявність витрат у неї на утримання дітей в розмірі по 1300 грн. в місяць. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до п. 1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи втрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З договору про надання правових послуг адвоката № б/н від 10.08.2018 року, укладеного між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON], акту приймання-передачі наданих послуг згідно договору, вбачається, що зазначені у розрахунку представника [PERSON] витрати повязані з розглядом даної справи і розмір цих витрат становлять 1000 грн. (а.с. 6, 9). Таким чином, вказані витрати, що підтверджуються актом приймання-передачі наданих послуг згідно договору №б/н від 10.08.2018 року та квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 17.08 2018 року, є обґрунтованим. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 769,23 грн. ((1000 х 1000) : 1300 = 769,23). У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial