Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

07 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із зазначеним позовом та просить суд стягнути з відповідача 275\~600 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час роботи із ним трапився нещасний випадок пов'язаний з виробництвом а також через невиконання ПАТ «Євраз [PERSON]» трудового законодавства в частині забезпечення безпечних умов праці позивач отримав професійне захворювання через, що втратив професійну працездатність (загалом 55 %). [PERSON] зазначив, що через цей факт переживає фізичні та моральні страждання через незадовільний стан здоровя, неможливість працювати та вільно обирати собі зайняття через низку протипоказань лікарів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав заявлені вимоги посилаючись на обставини , вкладені в позовній заяві та просив суд задовольнити вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «Євраз [PERSON]» - [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Зазначила, що позивачу первинно було встановлено 30 % професійної працездатності в 1994 році, а виробнича травма сталася у 1976 році тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України , що відбулося 01.01.2004 році. і тому вважає, що правовідносини мали регулюватися іншими правовими нормами, які діяли до 01.01.2004 року, а саме Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації, уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, зобовязаним з виконанням ним трудових обовязків , затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2306.1993 року № 472 згідно п.11 яких розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. В судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про застосування позовної давності, відповідно до статті 71 ЦК Української РСР. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. [PERSON] було роз'яснено представнику позивача та відповідача право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Представники позивача, відповідача в судових засіданнях відмовився надати судові додаткові докази, просили суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. [PERSON] встановлено наступне. Відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці на імя [PERSON]Н, видно, що він в період з 23.11.1971р. по 13.04.1972 р., та з 05.10.1972р. по 08.04.1999 р. працював на підприємстві Рудоуправління ім. Фрунзе тресту «Ленінруда», згодом був переведений до рудоуправління ім. ХХ партзїзду яке з 01.10.1989 виділилось зі складу Державного виробничого обєднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у самостійне підприємство, з 13.12.1991 року було перейменовано у Державний рудник «Суха Балка » правонаступником якого є ВАТ «Євраз [PERSON] » , нині [PERSON] «Євраз [PERSON]» (приватне акціонерне товариство «Євраз суха балка» до зміни типу мало назву Публічне акціонерне товариство «Євраз суха балка», та є повним правонаступником Публічного акціонерного товариства «Євраз суха балка», ВАТ «[PERSON] балка», Державного рудника «Суха Балка», що підтверджується пунктом 1.2 Статуту [PERSON] «Євраз суха балка», затвердженого Рішенням річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Євраз [PERSON] балка», протокол № 29(7) від 29 квітня 2016 року та випискою є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.) за посадами: підземний електрослюсар 5 розряду, підземний бурильник шпурів 5, 7 розрядів, підземний гірничий майстер, підземний кріпильник 4 5 розрядів, підземний електрослюсар з ремонту обладнання 4 розряду, електрослюсар з ремонту обладнання 3 розряду, вантажник. 08.04.1999 року позивач був звільнений із підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. [PERSON] встановлено, що представник відповідача зазначила, що позивач [PERSON] працював на підприємстві лише у відповідача з 23.11.1971 року по 08.04.1999 рік. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.10.1994 року, комісією в складі представників керівництва [PERSON] «Євраз [PERSON]», в Акті вказано обставини, при яких [PERSON] отримав професійне захворювання, а саме: кріплення гірничих виробіток, ремонт і відновлення кріплення пов`язано з підвищеним фізичним навантаженням і напругою праці. [PERSON] пов`язана з великим навантаженням при піднятті та переносці матеріалів на суглоби і плечі. Несприятливий вплив при цьому надає підвищена вологість і перепади температури. Маса вантажу, що переміщується і підіймається більше 40 кг. при нормі 30 кг. Причиною професійного захворювання є 22 річний стаж роботи в умовах пов`язаних з великим фізичним навантаженням і напругою праці. Винних осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, не встановлено. Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві №41 від 26.10.1976 року 25 жовтня 1976 року о 18 годині, під час виконання робіт на шахті ім. «Фрунзе», з позивачем трапився нещасний випадок. Обставини справи: при випуску руди з дучки №2 скреперистом [PERSON], котрий знаходився з північної сторони від дучки, а позивач знаходився з південної сторони від дучки. При дробленні та випуску руди з дучки, до неї потрапив великий шматок руди, який не передбачений за розмірами для дучки, біля якої вони працювали, при вибуху поряд з їх місцем роботи, про який вони не були попереджені, та раптовому просіданні зависаючої руди, із дучки відколовся шматок руди від чого позивачу було тяжко травмовано ліву ногу. Згідно п.15 причинами нещасного випадку є необачність та порушення правил безпеки при випуску руди із дучок на вторинному дробленні, слабкий контроль зі сторони дільничного надзору. Відповідно до висновку МСЕК йому первинно 06.12.1994 року було встановлено 30% втрати професійної працездатності по плече лопатковому пері артрозу та визнано інвалідом 3 групи, при повторному переогляді 09.03.1995р. йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності та також визнано інвалідом 3 групи на безстроковий термін. Наступним переоглядом 21.11.2002р. позивачу встановлено 55% втрати професійної працездатності, із яких: 25% - по травмі, 30% - по плече лопатковому періартрозі та визнано інвалідом 3 групи на безстроковий термін. Згідно виписних епікризів позивачу протипоказана: важка фізична праця, переохолодження, часті нахили, довге перебування в вимушеній позі тіла, підняття важких предметів. Відповідно до медичних довідок, [PERSON], в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському науково дослідному інституті промислової медицини. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини в 1994 році йому встановлено професійне захворювання за діагнозом: плече лопатковий періартроз зліва, НФС першого ст. Деформуючий артроз ліктьових суглобів. Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: спостереження у лікарів за місцем проживання, постійний прийом лікарських засобів, 1 2 разове лікування на рік, оздоровлення в санаторії профілакторії, санаторно курортне лікування, щорічні курси реабілітації. На підставі висновку МСЕК від 05.12.1994р., відповідно до наказів по підприємству №451/94 від 15.12.1994р., №116/95 від 20.03.1995р. відповідач призначив позивачу щомісячні суми відшкодування шкоди, №896 від 15.12.1994р., №233 від 20.0.31995р. одноразові виплати допомоги, з 2001р. він отримує страхові виплати, які проводить йому Фонд соціального страхування від нещасних випадків м. Кривого Рогу. Статтею 237- 1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як зазначено у Рішенні Конституційного [PERSON] №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Євраз [PERSON]» повинен виплатити Позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення Позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати Позивачу Відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується актом, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві, та моральних страждань потерпілого. Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності, в зв'язку з отриманим професійним захворюванням, яке виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст.\~237-1\~КЗпП України\~ може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку шуму, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, як одного із шкідливих факторів, що став причиною отримання професійного захворювання позивача, а причиною цього було саме недосконалість робочих місць, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання від 28.10.1994 року не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Євраз [PERSON]» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Стосовно застосування правових норм до правовідносин між сторонами, що діяли до набрання законної сили Цивільним Кодексом України, тобто до 01.01.2004 року слід зазначити наступне. Пунктом 4 ПРИКІНЦЕВих ТА ПЕРЕХІДНих ПОЛОЖЕНь Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за\~\~ \~\~ позовом\~\~ \~\~ особи,\~\~ \~\~ право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Стаття 80 Цивільного кодексу Української РСР встановлює, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову\~\~ є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Відповідно до статті 83 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність не поширюється: \~\~\~\~ на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; \~\~\~\~ на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; \~\~\~\~ на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; \~\~\~\~ у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги. Суд зазначає, що моральні страждання, що виникли, у звязку у нещасним випадком на виробництві та втратою працездатності, у звязку з порушенням умов праці, позивач [PERSON] переносить також після 01.01.2004 року, а тому строк позовної давності на правовідносини сторін не розповсюджується, враховуючи також положення статті 83 Цивільного кодексу Української РСР , що право на безпечні умови праці, є особистим немайновим правом позивача. Згідно Закону України «Про охорону праці», який набрав чинності 14.10.1992 року, ст.12 цього Закону було передбачено відшкодовувати моральну шкоду власником підприємства в разі заподіяння шкідливими та небезпечними умовами праці. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. № 472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440 - 1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого. Також Пленум Верховного [PERSON] України в п. 6 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах. При визначенні розміру моральної шкоди обмежень граничного розміру компенсації моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та Правил, який не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд не погоджується з ними з огляду на наступне. Як вже зазначалося вище, Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 1995 року визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до п.1 якої в останньому абзаці п. 11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян», тобто вже після виникнення спірних правовідносин і в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. З 1999р. Кодекс законів про працю України був доповнений ст. 237-1, якою встановлено, цитую «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм Рішення від 8.10.2008р. №20рп-08, підтвердив обовязок по відшкодуванню моральної шкоди підприємством заподіявши таку шкоду. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обовязком держави (ст. 3 Конституції України). Що стосується доводів представників [PERSON] «Євраз [PERSON] балка» про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійне захворювання, травму, втратив працездатність в розмірі 55 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки, має постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманого професійного захворювання, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для нього роботу, в результаті прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає частковій компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення Відповідачем [PERSON] «Євраз [PERSON]» Позивачу шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно - наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням адміністрацією [PERSON] «Євраз [PERSON]» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено актом розслідування нещасного випадку на виробництві № 41 від 26.10.1976 року, актом розслідування хронічного професійного захворювання від 28.10.1994 року) , а також настанням у Позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності у розмірі 55 % відсотків які призвели до моральних переживань. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних Позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, обставини нещасного випадку , факт втрати професійної працездатності, винність підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках позивача. Обговорюючи розмір відшкодування Позивачу моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних Позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 30 000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову Позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial