Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу. В позові вказувала, що 07.06.2011 року у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції зареєструвала шлюб з [PERSON] і прийняла його прізвище, її дошлюбне прізвище [PERSON]. У шлюбі, [INFO] народився син, [PERSON], який проживає і буде проживати з нею. Питання про стягнення аліментів не ставить, оскільки надіється, що відповідач буде добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Посилалася на те, що одруження з відповідачем виявилось невдалим і нормальне сімейне життя з ним склалось по причині неповаги її як дружини, порушення подружньої вірності, на прохання змінити свою поведінку та відношення до неї не реагує. Між ними стали виникати конфлікти. 25.03.2014 року зверталась до суду з аналогічним позовом, однак примирилась з відповідачем. Проте відповідач став вести себе ще гірше. Все привело до припинення сімейно-шлюбних відносин та ведення спільного господарства і в даний час разом не проживають. Вона прийшла до висновку, що їх спільне життя неможливе, а збереження шлюбу суперечить її інтересам, а особливо інтересам їх дитини, адже такі відносини в сім'ї будуть негативно впливати на її виховання. Спільно-нажитого майна та спору про місце проживання неповнолітньої дитини немає. Просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], що зареєстрований 07.06.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції, актовий запис №22, сина залишити їй на виховання та після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON]. Сторони в судове засідання не з'явилися, будучи належно повідомленою про місце, день та годину слухання справи, в адресованих суду заявах просили справу розглядати за їх відсутності. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.06.2011 року між сторонами у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №22, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 07.06.2011 року, виданого Відділом ДРАЦС. У шлюбі у сторін [INFO] народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження, серія [NUMBER] від 04.05.2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" міститься роз'яснення про те, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином судом встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, на примирення не згідні, позивач довела, що подальше їх спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, їх сім'я розпалась остаточно, а тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] бажає надалі іменуватись шлюбним прізвищем [PERSON]. Згідно ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання про залишення неповнолітньої дитини на виховання позивача, суд вважає доцільним у задоволенні цієї вимоги відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Спори щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, вирішуються органом опіки та піклування за заявою батька, матері дитини, як визначено ст.158 СК України. Суд роз'яснює, що спори щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, вирішуються судом у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ст.159 СК України). З позову вбачається, що спору про участь батьків у вихованні дитини між сторонами немає, і органом опіки та піклування не вирішувався. Вимога щодо визначення місця проживання дитини перед судом не ставиться. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.ст.110, 112-114, 157 СК України,

Outcome: partial