Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про стягнення вкладу в розмірі 3005 Євро, зобовязати оплатити проценти за користування коштами до повного їх повернення, стягнення 500 грн. моральної шкоди. 07.05.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив також зобовязати ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» оплатити 3% річних від простроченої суми до моменту повернення коштів. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, однак відповідач подав заперечення на позов, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки залишок коштів на рахунку позивача становить 0.07 Євро. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 18.08.2014р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений договір банківського вкладу №337519 та додатковий договір №1 від 29.08.2014р. (а.с.3-5), згідно якого позивач вніс вклад в сумі 1905 Євро та 1100 євро, а всього 3005 Євро на строки, передбачені в догооврі 23.08.2015 року, але з можливим достроковим розірванням договору за ініціативою вкладника (п.3.4.5), під проценти - 10.5% річних зазначені в даному договорі (з правом у разі дострокового розірвання в т.ч. в період з 15.02.2015р. по 18.02.2015р. не перерахунку % за період з 18.08.14р. по 14.02.2015р.). Відповідно до умов договору для отримання в т.ч. процентів за вклад та в подальшому і вклад, позивач відкрив поточний рахунок 13.08.2014р. у вигляді платіжної картки (а.с.6-7). 23.01.2015 року [PERSON] подав заяву до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про припинення дії договору банківського вкладу №337519 з 16.02.2015р., в звязку з неналежним виконанням обовязків банку, відповіді та належного реагування на подану заяву зі сторони відповідача не було, що не спростовано матеріалами справи. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Враховуючи, що позивач звернувся до банку із заявою про дострокове припинення дії договору банківського вкладу №337519 від 18.08.2014р., що передбачалося за умовами договору, та повернення вкладу, чим засвідчив свій намір виплати вкладу, банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору (від дати зазначені в заяві про припинення дії 16.02.2015р., проте, банк кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов'язання. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Слід також зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Ураховуючи те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима. А тому вимога позову про стягнення коштів в сумі 3005 Євро вкладу є правомірною. У ст. 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. За ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Вказаною статтею не врегульовано випадку, коли у строк, передбачений договором, банк не повернув вкладнику його вклад. Разом з тим, у ч. 3 ст. 1058 ЦК України вказано, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення, боржником грошового зобов'язання у вигляді нарахування на суму боргу й встановлені договором проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються по день виконання боржником рішення суду та сплати коштів на примусове виконання такого рішення. При цьому, відповідач в запереченні не зазначив виплату чи часткову виплату вкладу позивачу за поданою заявою (про вклад щодо виплати в запереченні взагалі не вказується), а вказав тільки на залишок на рахунку позивача 0.07 Євро, однак, що входить у цей залишок відповідач також не обумовив, як і те, чи це частина нарахованих чи виплачених відсотків. А тому, позовна вимога про вилату [PERSON], проценти за користування вкладеними коштами, згідно передбаченої договором банківського вкладу №337519 від 18.08.2014 року процентної ставки, за весь час знаходження коштів в банку до дня повернення коштів позивачу, також підлягає до задоволення. Щодо вимоги про оплату 3 % річних від простроченої суми за кожен день використання коштів до фактичного моменту повернення позивачу, то слід вказати таке. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач не видав вклад за припиненим договором, отже прострочив виконання договірного зобовязання, а тому вимога в цій частині позову також є обґрунтованою. Що стосується стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 500 грн., то дана вимога до задоволення не підлягає, з врахуванням такого. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з неправомірними діями щодо неї. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст.23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Однак, позивачем не надано докази та не наведені належні обґрунтування завдання йому шкоди діями відповідача. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача в державний бюджет також підлягають судові витрати у відповідній частині до задоволеного позову. Тому з відповідача слід стягнути в спеціальний фонд Державного бюджету України судовий збір в розмірі 700,76 грн., що еквівалентно 30,04 євро за курсом НБУ на час винесення рішення. Відповідно до ст.11, 15, 509, 631, 1058, 1060 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: partial