Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

27 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 22 червня 2007 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № GOAWAN02000046, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 59 262,52 грн. на термін до 22 червня 2014 року та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Посилаючись на те, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором виконує неналежно, що станом на 15 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 216 078,48 грн., з яких: 37 170,64 грн. - заборгованість за кредитом; 56 661,25 грн. - проценти за користування кредитом; 2 417,76 грн. - комісія; 119 828,23 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість (а.с. 3-4 т. 1). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено за їх недоведеністю (а.с. 84-86 т. 1). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Зазначав, що на підтвердження факту укладення кредитного договору між банком та позичальником [PERSON] суду була надана копія кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, що оригінал кредитного договору зберігався у Донецькій філії ПАТ КБ «ПриватБанк» (м. Донецьк) і у зв'язку із проведенням антитерористичної операції надати його суду неможливо. Суд відхилив як доказ надану ним копію кредитного договору лише на підставі нічим необґрунтованих заперечень представника відповідача, навіть без припущення про його недостовірність та/або фальшивість; при цьому, суд самостійно не встановив жодної підстави для сумніву з приводу достовірності та/або фальшивості наданої банком копії договору, чим порушив частину 2 ст. 185 ЦПК України. В порушення частини 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не поклав на відповідача обов'язок надати свій примірник оригіналу кредитного договору, чим не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин для ухвалення законного та обґрунтованого рішення (а.с. 88-89 т. 1). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено; рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2016 року скасовано; позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №GOAWAN02000046 від 22.06. 2007 року в розмірі 216 078,48 грн., з яких заборгованість за кредитом - 37 170,64 грн., за відсотками за користування кредитом - 56 661,25 грн., по комісії - 2 417,76 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 119 828,83 грн. (а.с. 159-162, а.с. 196-197 т. 1). Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 березня 2017 року за заявою [PERSON] ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 02 березня 2016 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 240-242 т. 1). При новому розгляді справи представник позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], який діє на підставі довіреності юридичної особи від 30.12.2016 року № 8480-К-Щ (а.с. 7 т. 2), доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. Відповідач [PERSON], його представники [PERSON], [PERSON], які діють на підставі довіреностей відповідно - від 24.04.2017 року та від 12.06.2017 року, які посвідчені посадовою особою за місцем проживання відповідача (а.с. 25, а.с. 89 т. 2), проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. Послався на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач надав копію кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, яка не є належним та допустимим доказом у справі. Оригінал кредитного договору не надано (а.с. 84-86 т. 1). З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, до нього суд дійшов, порушивши норми процесуального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору позивачем суду надана посвідчена представником ПАТ КБ «ПриватБанк» світлокопія кредитного договору №GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, згідно умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а позичальник [PERSON] отримав кредит на строк з 22.06.2007 року по 22.06.2014 року у вигляді неповновлювальної кредитної лінії у розмірі 55 160,00 грн. на купівлю автомобіля, 34 грн. - для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та у розмірі 24 618,44 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3/2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту та зобов'язався погашення кредиту виконати в строки та порядку, встановлених кредитним договором, та сплатити відсотки за користування кредитом. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам (п. 6.4 кредитного договору) (а.с. 9-10 т. 1, а.с. 43 т. 2). Відповідно до частини 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Листом № 20.1.0.0.0/7-20150921/0240 від 21.09.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на запит суду повідомив, що надати оригінал кредитної справи не має змоги, оскільки документи знаходяться у Донецькому архіві, взаємодія з яким на цей час є неможливою до стабілізації політичної ситуації в зоні проведення антитерористичної операції (а.с. 71 т. 1). Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Донецьк належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Донецьк належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тобто, посилання позивача на неможливість надати суду оригінал кредитного договору, є обгрунтованими. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] пояснив, що надати свій примірник оригіналу кредитного договору він також не може, оскільки його втратив. Проте відповідач визнає факт укладення між ним та позивачем 22.06.2007 року кредитного договору, свій підпис на наданій позивачем світлокопії кредитного договору не оспорює, визнає факт отримання ним за договором кредитних коштів, на підтвердження чого надав копії платіжних доручень за період з січня 2011 року по червень 2014 року про погашення ним кредиту саме за кредитним договором № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року (а.с. 106-147 т. 1), копія якого надана суду позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог. Посилаючись на те, що копія кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року не є належним та допустимим доказом у справі, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Надана позивачем копія кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року містить інформацію щодо предмета доказування, а саме, щодо отриманого відповідачем кредиту, строків та порядку його погашення, відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, яка регулює допустимість доказів, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що копія кредитного договору одержана позивачем з порушенням порядку, встановленого законом. Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що світлокопія кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, яка посвідчена уповноваженим представником позивача та засвідчена печаткою позивача, не є належним та допустимим доказом у справі, суперечить нормам статей 58, 59 ЦПК України. Суд також не врахував, що ст. 64 ЦПК України не виключає можливості надання письмових доказів в копіях. Частиною 2 ст. 185 ЦПК України передбачено, що у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Як обгрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі, відповідач таку заяву не подавав. Враховуючи зазначене, надана позивачем світлокопія кредитного договору №GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, яка посвідчена уповноваженою особою позивача та засвідчена печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк», є належним та допустимим доказом, що підтверджує факт укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] кредитного договору, а відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність факту укладення кредитного договору є необґрунтованим. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 7.1 кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року позичальник [PERSON] мав погашати заборгованість в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 10 по 15 число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 118,09 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди, комісії. Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що відповідно до ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с. 9-10 т. 1, а.с. 43 т. 2). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, доданого позивачем до позовної заяви, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 15.05.2015 року, починаючи з 25.06.2007 року, складає 216 078,48 грн., з яких: 37 170,64 грн. - заборгованість за кредитом; 56 661,25 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 417,76 грн. - заборгованість за комісією; 119 828,83 - пеня (а.с. 5-8 т. 1). Відповідач факт наявності у нього заборгованості за кредитним договором заперечує, посилається на те, що він добросовісно виконував зобов'язання за кредитним договором, щомісяця сплачував 1 118,09 грн., останній платіж здійснив в червні 2014 року. На підтвердження відсутності заборгованості надав свій розрахунок (а.с. 52-53 т. 2). Згідно розрахунку позивача проценти за користування кредитом в період з червня 2007 року по жовтень 2008 року включно відповідачу нараховані виходячи з процентної ставки 14,04% річних (щомісячна 1,17%), з 01 листопада 2008 року по 31 січня 2009 року - 17,04% річних, з 01 лютого 2009 року - 27,48% річних (а.с. 5-8 т. 1). Згідно пояснень відповідача, банк про підвищення процентної ставки з 01 листопада 2008 року та з 01 лютого 2009 року його не повідомляв та новий розмір щомісячного платежу для погашення кредиту не доводив. Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного: Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно п. 2.3.1. кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності. Збільшення відсоткової ставки банком у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США (а.с. 9-10 т. 1, а.с. 43 т. 2). Тобто п. 2.3.1 кредитного договору сторонами погоджено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні та передбачено, що про таке підвищення процентної ставки банк лише направляє позичальнику письмове повідомлення. На підтвердження дотримання визначеної кредитним договором процедури підвищення процентної ставки за кредитним договором № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року з 01 листопада 2008 року представник позивача надав апеляційному суду наказ ПриватБанку від 23 вересня 2008 року № СП-2008-934 «Про затвердження технології зміни процентної ставки по діючим кредитам бізнесів «Іпотечне кредитування» та «Авто в кредит», згідно якого через зміни на фінансовому ринку України прийнято рішення про збільшення процентних ставок по діючим кредитам, зокрема, бізнесу «Авто в кредит» до рівня дохідності не менше 13,08% в доларах США, евро, 18% - в національній валюті, у зв'язку з чим з 22 вересня 2008 року затверджені нові умови кредитування за програмою Бізнесу «Авто в кредит» (п. 1), затверджено речовий модуль та технологію зміни процентної ставки по діючим кредитам, зокрема, бізнесу «Авто в кредит» (п. 2), затверджені умови (іпотека, авто) підвищення процентних ставок по діючим кредитам (п. 3), затверджені реєстри по іпотеці та авто для зміни процентних ставок по діючим кредитам (п. 4), бухгалтерії ГО наказано в строк до 01 листопада 2008 року змінити процентні ставки по діючим кредитам відповідно до п. 3 (п. 5); операційному департаменту ГО наказано в строк 3 робочих дні після отримання бази за шаблоном, пов'язаним з базою адресатів, здійснити розсилку листів позичальникам (п. 7) (а.с. 74-75 т. 2). Копія письмового повідомлення позичальника [PERSON] про підвищення процентної ставки за кредитним договором на підставі наказу від 23 вересня 2008 року № СП-2008-934, що передбачено п. 2.3.1 кредитного договору, позивачем суду не надана. Згідно пояснень представника позивача [PERSON] такий лист не зберігся. За правилами частини четвертої ст. 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від 22.06.2007 року) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно правової позиції, яка висловлена в постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 30.11.2016 р. у справі № 6-82цс16, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Враховуючи, що наказ ПриватБанку від 23.09.2008 року № СП-2008-934 не містить конкретно визначеного розміру збільшеної процентної ставки за діючими кредитами бізнесу «Авто в кредит» та конкретно визначеного строку, з якого мають нараховуватися проценти за підвищеною процентною ставкою, що копія повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки з зазначенням конкретного розміру підвищеної процентної ставки та конкретного строку її підвищення за укладеним з ним кредитним договором №GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року суду не надана та позивачем не доведено факт вручення позивачу під розписку письмового повідомлення про збільшення процентної ставки за користування кредитом з 01 листопада 2008 року, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведена правомірність підвищення позичальнику [PERSON] процентної ставки з 01 листопада 2008 року з 14,04% річних до 17,04% річних та відповідно використання процентної ставки 17,04% річних в період з 01 листопада 2008 року по 01 лютого 2009 року при розрахунку заборгованості за кредитним договором. На підтвердження дотримання визначеної кредитним договором процедури підвищення процентної ставки за кредитним договором № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року з 01 лютого 2009 року представник позивача надав апеляційному суду: - розпорядження заступника голови правління ПриватБанк від 31.12.2008 року за №Э.40.0.0.0/1-20 «Про зміну відсоткової ставки по діючим кредитам бізнесів «Іпотечне кредитування», «Авто в кредит», які видані в гривнях», згідно якого у зв'язку із змінами на світовому фінансовому ринку і для збереження доходності по операціях «Авто в кредит» і «Житло в кредит», на виконання прийнятого 25 грудня 2008 року на оперативній нараді рішення, підвищено доходність по активах, що видано в гривнях, бізнесів «Іпотечне кредитування» і «Авто в кредит» для позичальників до 30% річних (а.с. 76 т. 2); - наказ голови правління ПриватБанк від 05.01.2009 року № КТ-БТ-СП-2009-1/1 «Про зміну відсоткової ставки по діючим кредитам бізнесів «Іпотечне кредитування», «Авто в кредит», «Мікрокредитування», які видані в гривнях», згідно якого у зв'язку із змінами процентних ставок по депозитах, збільшенням облікової ставки НБУ, коливаннями курсу долара США більш, ніж на 10% і з метою забезпечення ліквідності банку, можливості проводити своєчасні розрахунки з вкладниками банку підвищено доходність по активах, що видано у гривнях, бізнесів «Іпотечне кредитування», «Авто в кредит» для позичальників до 30% річних (а.с. 78 т.2); - лист ПриватБанка від 25.12.2008 року без номера на ім'я відповідача [PERSON], згідно якого банк повідомив відповідача, що у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в України з метою виконання зобов'язань перед своїми вкладниками ПриватБанк змушений вимагати зміни умови кредитного договору № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року, а саме, починаючи з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за кредитним договором складатиме 27,48% на рік. Цим же листом позивачу було запропоновано у разі незгоди із змінами кредитного договору в строк не пізніше 20 січня 2009 року надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування до відділення, що обслуговує цей кредит, та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (а.с. 12 т. 1); - світлокопію реєстру № 267 avt, згідно якого КБ ПриватБанк 08.01.2009 року передав ТОВ «Прин-ц» для відправки рекомендованим відправленням лист на ім'я [PERSON] за адресою, зазначеною в кредитному договорі; на зазначеному реєстрі наявний поштовий штемпель за 08.01.2009 року (а.с. 40-41 т. 2). Проте відповідач факт отримання ним зазначеного письмового повідомлення від 25 грудня 2008 року або будь-якого іншого про підвищення з 01 лютого 2009 року процентної ставки не визнає. Позивач доказів про отримання відповідачем письмового повідомлення без номера від 25.12.2008 року суду не надав. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що письмове повідомлення позивачем датовано 25 грудня 2008 року, тобто раніше, ніж були видані розпорядження від 31.12.2008 року № Э.40.0.0.0/1-20 та наказ від 05.01.2009 року № КТ - БТ - СП - 2009 - 1/1 про підвищення процентної ставки. Крім того, у світлокопії реєстру № 267 avt, яка надана представником позивача до апеляційного суду, КБ ПриватБанк передав ТОВ «Прин-ц» для відправки рекомендованим відправленням лист на ім'я [PERSON] 08.01.2009 року (а.с. 40-41 т. 2), що не відповідає світлокопії реєстру № 267 avt, яка була надана до суду першої інстанції та згідно якої КБ ПриватБанк передав ТОВ «Прин-ц» для відправки рекомендованим відправленням лист на ім'я [PERSON] 07.01.2009 року (а.с. 13 т. 1). Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо правомірності підвищення процентної ставки з 01 лютого 2009 року, апеляційний суд також враховує, що Законом України від 12.12.2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 10 січня 2009 року, ЦК України доповнено статтею 10561, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція ст. 10561 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 р. Як зазначив Верховний Суд України в постановах від 12.09. 2011 року у справі № 6-16цс11, від 19.12.2011 року у справі № 6-63цс11, від 16.12.2015 р. у справі № 6-2355цс15, які прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, з аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VI. Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Враховуючи, що позивачем не доведено факт направлення відповідачув установленому договором порядку письмового повідомленняпро підвищення процентної ставкиз 01 лютого 2009 року саме після прийняття управлінського рішення про підвищення процентної ставки, а саме, розпорядження від 31.12.2008 року № Э.40.0.0.0/1-20 та наказу від 05.01.2009 року № КТ - БТ - СП - 2009 - 1/1 та відповідно факт його вручення відповідачу, зміна відсоткової ставки з 14,04% річних до 27,48% річних є недійсною і відсоткова ставка 27,48% річних при розрахунку позивачем заборгованості за кредитним договором застосована незаконно. Отже, при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати первинно встановлену в договорі процентну ставку 1,17% щомісяця, що складає 14,04 % річних. Згідно розрахунку, наданого позивачем, виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 14,04 % річних, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 15.05.2015 року, починаючи з 25.06.2007 року, складає 44 687,59 грн., з яких: 34 844,12 грн. - заборгованість за кредитом; 9 843,47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; заборгованість по комісії та пені відсутня (а.с. 83-85 т. 2). Згідно розрахунку відповідача заборгованість за кредитним договором у нього відсутня (а.с. 52 - 53 т. 2). Апеляційний суд не погоджується з розрахунком відповідача, оскільки в зазначеному розрахунку відповідачем не враховано, що: - згідно п. 7.1 кредитного договору він мав погашати заборгованість щомісяця в період з 10 по 15 число кожного місяця; проте з наданих відповідачем платіжних доручень про погашення кредиту (а.с. 106-147 т. 1) та розрахунку заборгованості позивача (а.с. 5-8 т. 1) ці строки відповідачем дотримувалися не завжди; так в липні та вересні 2007 року платіж здійснено 18 числа, в листопаді 2007 року - 16 числа, в грудні 2007 року - 17 числа, в березні, квітні та червні 2008 року - 17 числа, в вересні 2008 року - 16 числа, в березні 2012 року - 19 числа, в травні 2014 року - 16 числа, тобто з простроченням встановленого договором строку; - пунктом 7.4 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с. 9-10 т. 1, а.с. 43 т. 2), тобто в розмірі 30% річних (2,5% х 12); - доводи відповідача про те, що затримка у сплаті щомісячних платежів на декілька днів мала місце з вини позивача, у якого після 16 години не працювала система електронних платежів, є недоведеними; - згідно п. 7.1. кредитного договору позичальнику [PERSON], крім кредиту на купівлю автомобіля у розмірі 55 160,00 грн., була відкрита кредитна лінія у розмірі 24 618,44 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3/2.2.7 даного договору; - відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору позичальник доручив банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно з договорами страхування; перерахування кредитних коштів банк зобов'язався проводити у випадку не пред'явлення позичальником документа, що підтверджує сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхнього оплати, передбачених договорами страхування; - відповідно до п. 2.2.7 кредитного договору позичальник надає банку належним чином оформлені згідно п. 7.3. договору договір застави і для забезпечення виконання зобов'язань за цим договором договір страхування заставного майна, договір страхування наземного транспорту і договір особистого страхування позичальника; під оформленням договорів застави належним чином сторони розуміють, зокрема, письмове узгодження з банком договорів страхування, у тому числі вибір страхувальника, перелік страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страхувальником договорів страхування та документів, які підтверджують оплату страхових платежів; письмовим узгодженням банку є віза уповноваженого представника банку на договорах страхування; у випадку ненадання позичальником банку підтверджуючого документу про сплату чергових страхових платежів за узгодженими з банком договорами страхування банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту, а позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу і сплатити відсотки за його використання не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу; у разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін вона вважається простроченою і позичальник зобов'язаний оплатити відсотки за її використання відповідно до п. 3.2, 3.8, 7.4 цього договору; - у зв'язку зі сплатою банком в 2008-2013 роках чергових страхових платежів за рахунок кредитних коштів ці кошти додані до тіла кредиту, що вбачається з розрахунку заборгованості, а саме, 20 червня 2008 року колонка «залишок поточної заборгованості» складає 53 160,64 грн. (станом на 18 червня 2008 року складав 49 786,33 грн.); 19 червня 2009 року - 46 908,93 грн. (станом на 16 червня 2009 року - 43 670,95 грн.); 21 червня 2010 року - 40 725,36 грн. (станом на 16 червня 2010 року - 37 616,72 грн.); 21червня 2011 року - 33 000,97 грн. (станом на 16 червня 2011 року - 30 017,93 грн.); 21червня 2012 року - 24 139,44 грн. (станом на 18 червня 2012 року - 21 275,52 грн.); 21червня 2013 року - 13 947,64 грн. (станом на 18 червня 2013 року - 11 197,60 грн.); - відповідач посилається, що він протягом 2008-2013 років самостійно сплачував страхові платежі, проте доказів перерахування страхових платежів згідно умов узгоджених (письмово) відповідно до п. 2.2.7 кредитного договору з банком договорів страхування суду не надав, пояснив, що договори страхування ним не укладалися; - представник відповідача [PERSON] пояснила, що розрахунок заборгованості від імені відповідача складала вона, що дійсно цей розрахунок не враховує фактичні дати погашення відповідачем заборгованості за кредитом, оскільки нею здійснено розрахунок порядку погашення заборгованості за кредитом на час укладення кредитного договору, який має видаватися банком при укладенні договору. Апеляційний суд вважає, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду апеляційної інстанції, виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 14,04 % річних (а.с. 83-85 т. 2), відповідає умовам кредитного договору №GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року та обставинам справи, згідно яких відповідач при внесенні щомісячних платежів порушував строки внесення місячних платежів, внаслідок чого на суму простроченої заборгованості йому нараховувалася процентна ставка 30,0% річних, скористався відкритою кредитною лінією на страхові платежі, але перераховані банком страхові платежі в період з 2008 по 2013 рік не погашав. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає доведеним, що заборгованість відповідача за кредитним договором № GOAWAN02000046 від 22.06.2007 року за період з 25.06.2007 року по 15.05.2015 року складає 44 687,59 грн., з яких: 34 844,12 грн. - заборгованість за кредитом; 9843,47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами третьою, четвертою ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи встановлено, що відповідач брав участь у суді першої інстанції, проте заява про застосування строків позовної давності ним не робилася. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2.03.2016 р. у справі № 6-2307цс15. Враховуючи зазначене, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.01.2016 року про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - в сумі 44 687,59 грн., з яких: 34 844,12 грн. - заборгованість за кредитом; 9843,47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовних вимог в розмірі 216 078,48 грн. був сплачений судовий збір в розмірі 2 160,78 грн. (1957,22 + 203,56) (а.с. 1-2 т. 1). Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 44 687,59 грн., з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з позовної заяви підлягають стягненню 446,88 грн. (44 687,59 х 2 160,78 : 216 078,48). З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 376,86 грн. (а.с. 91 т. 1). Тобто, виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 44 687,59 грн., з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з апеляційної скарги підлягають стягненню 491,56 грн. (44 687,59 х 2 376,86: 216 078,48). Всього з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору підлягають стягненню 938,44 грн. (446,88 + 491,56).

Outcome: partial