Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в подальшому уточненим до ПАТ «Черкасиобленерго» в особі структурного підрозділу Канівського району електричних мереж про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 22.08.2013 він був прийнятий на роботу до ПАТ «Черкасиобленерго» Канівський РЕМ на посаду електромонтера з експлуатації розподільних мереж 2-ї групи. 01.12.2014 йому була присвоєна 3 група кваліфікації та встановлена 3 група оплати праці. У травні 2017 року в зв'язку з виниклими сімейними обставинами, ним було прийнято рішення звільнитися з роботи за власним бажанням. Так у травні 2017 року на підставі наказу № 18-п/тз від 15.05.2017 було звільнено з підприємства за власним бажанням, про що 19.05.2017 було зроблено відповідний запис до його трудової книжки. Ні в день ознайомлення з наказом про звільнення, ні в день видачі трудової книжки відповідач не провів з ним повний розрахунок та не виплатив йому заробітну плату в сумі 18247,32 грн., а провів остаточний розрахунок лише 15.06.2017 року. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 15.06.2017 року (день фактичного розрахунку) складає 5026,86 грн. У зв'язку з неправомірними діями зі сторони відповідача він зазнав на протязі останнього часу значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних і душевних стражданнях та хвилюваннях. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він на деякий час був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало у нього моральні страждання. У зв'язку з цією ситуацією, він відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на його психічному стані, змусило його сильно нервувати і переживати з приводу існування його сім'ї і в наслідок чого він і його сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування з тими, що оточують їх близькими людьми, також був змушений економити на харчах і одязі. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення його звичайного життєвого укладу, тому що у нього з'явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато часу та відшукувати кошти на сплату за правову допомогу. Тому вважає, що незаконними діями керівництва ПАТ «Черкасиобленерго» в особі структурованого підрозділу Канівського району електричних мереж, йому було нанесено моральну шкоду, яку він оцінює в 20000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 5026,86 грн.; моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 16000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» в особі структурного підрозділу Канівського району електричних мереж [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, які викладені в письмових відзивах (а.с.123-126, 165-167). Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З трудової книжки серії АХ № 663939, яка видана [PERSON] вбачається, що [PERSON] 22.08.2013 був прийнятий на роботу до ПАТ «Черкасиобленерго» Канівський РЕМ на посаду електромонтера з експлуатації розподільних мереж наказ № 27-п від 21.08.2013 та 19.05.2017 був звільнений за власним бажанням наказ № 18-п/тз від 15.05.2017 (а.с.10). З відомості про заборгованість по заробітній платі вбачається, що відповідач заборгував [PERSON] виплату по заробітній платі 18247,32 грн. Заробітна плата позивачу була виплачена 15.06.2017, що не заперечують сторони. З довідки Пенсійного фонду України форма ОК-5, яка видана [PERSON] вбачається, що його заробітна плата за останні два місяці перед звільненням складала 5771,98 грн. (березень 2017) та 5678,20 грн. (квітень 2017) (а.с.12). Посилання представника відповідача на менший розмір заробітної плати позивача суд не приймає до уваги, оскільки вказані дані не підтверджуються відомостями Пенсійного фонду України. Відповідно до розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку [PERSON], його середньоденний заробіток складає 279,27 грн. (5771,98 грн. (заробітна плата за березень 2017 року) + 5678,20 грн. (квітень 2017 року) : 41 робочий день за два місяці (22 дні у березні та 19 днів у квітні 2017 року). Період не виплати заробітної плати з 19.05.2017 року по 15.06.2017 року складає 18 робочих днів (8 днів у травні та 10 днів у червні). Зальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 5026,86 грн. (279,27 грн. х 18 робочих дні = 5026,86 грн.). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд враховує період невиплати позивачу заробітної плати з 19.05.2017 по 15.06.2017, який складає 18 днів, середньоденний розмір заробітку позивача складає 279,27 грн., а тому до стягнення з відповідача підлягає нарахування у розмірі 5026,86 грн. (18 робочих днів х 279,27 грн.). Статтею 237-1 КЗпПУ передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних йому грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачеві не виплачено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 3000,00 грн., а не 20000,00 грн., як визначено за позовними вимогами. Відповідно ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем заявлено до стягнення 16000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Так, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи, що [PERSON], скористався своїм правом, на правову допомогу, та уклав договір з адвокатом, в якому зазначено обсяг та форми надання правової допомоги, проте суд, враховуючи складності справи, яка відноситься до категорії невеликої складності, обсягу доказів наявних в матеріалах справи та часу витраченого на ознайомлення з ними; обсяг клопотань, заяв складених адвокатом від іменні позивача; часу витраченого адвокатом на участь у судових засіданнях, вважає такі витрати не обґрунтованими. Враховуючи вимоги розумності і справедливості, та у відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 3046,65 грн. Розрахунок витрат на правничу допомогу проводився таким чином: 8026,86 грн. (розмір задоволених вимог) х 100% / 25026,86 грн. (розмір заявлених вимог) = 32,07%; 9500,00 грн. - розмір витрат на правничу допомогу, який суд рахує доказаним (консультація правового характеру 1000,00 грн., вивчення та надання правової оцінки документам 1000,00 грн., підготовка процесуальних документів позовної заяви до суду та здача її 2500,00 грн., підготовка процесуальних документів письмове заперечення - 1000,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи 250,00 грн., підготовка процесуальних документів апеляційної скарги 3000,00 грн., представлення інтересів в судових засіданнях 750,00 грн. (матеріалами справи підтверджена участь в судових засіданнях протягом 1 год. 30 хв.) х 32,07% = 3046,65 грн. Заявлені представником позивача вимоги щодо стягнення витрат на правничу довомогу за участь в судових засіданнях протягом 12 годин не знайшли свого підтвердження. Тому до розрахунку не взяті. Крім того, до розрахунку не взято підготовку процесуальних документів - позовної заяви до суду від 27.05.2017, оскільки дана виконана робота в детальному описі робіт виконаних адвокатом дублюється. Також не взято до розрахунку підготовка процесуальних документів - заяви до суду про залишення позову без розгляду від 27.05.2017, оскільки в матеріалах справи відсутня така заява і позов до суду був поданий лише 03.07.2017. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог. З відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 810,52 грн. (704,80 грн. (задоволена позовна вимога про стягнення середнього заробітку) + 105,72 грн. (часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди)), а з позивача необхідно стягнути 599,08 грн. на користь держави (за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, яка при подачі позову не була не сплачена). На підставі викладеного та,

Outcome: partial