Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Представник позивача - адвокат Гузєєв О.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення способу участі у вихованні дитини. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. [PERSON] та [PERSON] , починаючи з січня 2001 року проживали спільно однією сім`єю. [INFO] народився син - [PERSON] , [INFO] . З часом стосунки між Позивачем та Відповідачем почали псуватись, що призвело до того, що у вересні 2016 року вони остаточно припинились, тобто сімейні відносини з батьком дитини Позивач не підтримує. До грудня 2017 року [PERSON] проживав разом з Позивачем, тобто окремо від свого батька який участі у вихованні дитини не брав. Дитина повністю знаходилась на утриманні Позивача. Відносини у Позивача з дитиною були дуже гарні вони завжди знаходили порозуміння. Ситуація змінилась після того як Позивач повідомив Відповідача про свій намір подати позов на стягнення аліментів. Після цього Відповідач буквально відібрав у Позивача дитину, він не дає їм можливості бачитись, всіляко настроює дитину проти Позивача, не дає спілкуватись (в процесі телефонних розмов вихоплює трубку та починає ображати Позивача). На даний час, Відповідачу вдалось настроїти дитину проти Позивача, але необхідно розуміти, що дитина ще не може надати реальну та об`єктивну оцінку тим обставинам, які склалися між її батьками. Позивач, як мати свого сина, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження її психологічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає, що проживання дитини саме з матір`ю є більш прийнятним, оскільки дитина в такому віці має перебувати ближче до матері, але дитині вже 14 років і відповідно до норм чинного законодавства України він сам вирішує з ким з батьків йому проживати. Позивач любить свою дитину і має можливість забезпечувати її всім необхідним, як наприклад можна навести те, що його Відповідач постійно звертається до Позивача з вимогами віддати йому речі які Позивач купувала за власний кошт для спільної дитини, а коли Позивач питає чи не бажає він сам купити щось спільній дитині він починає поводитись агресивно. Вважають, що для здійснення права Позивача на виховання дитини та спілкування з нею необхідно визначити можливість для Позивача систематично бачитись з дитиною три рази на тиждень без присутності Відповідача, зустріч може тривати не більше 12 годин з правом ночівлі дитини за місцем проживання Позивача, в зв`язку з тим що Позивач часто затримується на роботі в зв`язку з великою завантаженістю (займає посаду - Склопротиральник») і не може наперед чітко вказати в які саме дні зможе бачитись з дитиною, при цьому Позивач зобов`язується - за добу повідомляти Відповідача про те що має намір побачитись з дитиною, крім того, необхідно визначити можливість спільно відпочивати з дитиною протягом двох тижнів на рік з можливістю виїзду на відпочинок за кордон, необмежене спілкування з дитиною засобом телефонного зв`язку. Посилаючись на викладені обставини справи, представник позивача - адвокат Гузєєв О.В. просить суд: 1.Усунути перешкоди у вихованні дитини [PERSON] ,. [INFO] , шляхом визначення способу участі Позивача у вихованні дитини та спілкування з нею, а саме: ?бачитись з дитиною три рази на тиждень (за попередньою домовленістю з Відповідачем, а саме Позивач зобов`язується повідомляти Відповідача за добу до бажаної дати зустрічі про час коли має намір побачитись з дитиною) без присутності Відповідача за місцем проживання Позивача або проводити разом з дитиною час шляхом відвідування концертів, театрів, містечок розваг, спортивних та розвиваючих гуртків; ?встановити тривалість зустрічі не більше 12 годин з правом ночівлі дитини за місцем проживання Позивача; ?надання можливості спільно відпочивати з дитиною (без Відповідача) протягом двох тижнів на рік з можливістю виїзду на відпочинок за кордон; ?необмежене спілкування з дитиною засобом телефонного зв`язку. 2.Стягнути з Відповідача на користь Позивача Судовий збір в розмірі 704,80 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року відкрито провадження в справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с.20). 29 березня 2018 року Відповідачем в порядку ст. 178 ЦПК України подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає вимоги Позивача необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного (а.с.26-28). Зазначив, що він усвідомлюючи вимоги статті 141 Сімейного кодексу України про те, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а також те, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу, ніколи не перешкоджав та не перешкоджає своєму синові - [PERSON] спілкуватися з Позивачем, а також не налаштовує сина проти Позивача. Син, [PERSON] , у грудні 2017 року добровільно вирішив проживати разом з ним та його сім`єю. Під час спільного проживання, він неодноразово був свідком того, що під час телефонних розмов Позивач ображала, принижувала сина та погрожувала йому. Телефонні розмови закінчувались сварками і син відключав телефон. Позивач приходила за місцем мого проживання з метою поспілкуватися з сином, він жодного разу не забороняв йому та не утримував його. В розмовах з сином Позивач не стримувала себе, ображала сина та нецензурно висловлювалась, після чого син сам вирішив для себе обмежити спілкування з Позивачем. Крім того, син проживаючи разом з ним та його сім`єю, син розповів йому про те, що під час проживання з Позивачем, Позивач постійно била його. На його питання, чому він раніше не повідомляв про такі обставини, син пояснив це тим, що боявся, якщо Позивач дізнається про це, то буде чергове побиття. Свідком того, що Позивач била сина була його мати - [PERSON] . Отже, Позивачем систематично порушувались вимоги ч. 7 ст. 150 Сімейного кодексу України. Вказав, що враховуючи такі обставини та усвідомлюючи, що Позивач являється матір`ю свого сина, він постійно проводжу з сином бесіди на тему, що він повинен спілкуватися з Позивачем та налагодити стосунки. Під час телефонних розмов син намагається спілкуватися з Позивачем, але зустрічатися і проводити час відмовляється. Він занепокоєний відносинами, які склалися між [PERSON] та його мамою, оскільки розуміє повною мірою, що така ситуація може негативно вплинути на психічний стан сина. Зазначив, що жодні докази того, що він перешкоджає Позивачу бачитись, спілкуватись та брати участь у вихованні дитини, в матеріалах позовної заяви відсутні. Додатково повідомив суд про те, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 01.03.2018 року № 754/2546/18 отримано мною лише 20.03.2018 року, про що свідчить відмітка на зворотному поштовому повідомленні, а також штамп відділення поштового зв`язку від 19.03.2018 року, а отже строк подання Відзиву ним не пропущено. Просить суд не стягувати з нього судовий збір на користь Позивача, оскільки позовна заява є безпідставною та не відповідає дійсності, а він виконує свої батьківські обов`язки, відповідно до норм Сімейного кодексу України, та не перешкоджає Позивачу спілкуватися з сином, та брати участь у його вихованні. Посилаючись на викладені доводи, відповідач просить суд: позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способів участі матері у вихованні дитини та спілкуванні з нею залишити без задоволення. 04 грудня 2018 року представник позивача - адвокат Гузєєв О.В. подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.70-71), відповідно до яких просить суд: 1. Визначити участь Позивача у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , наступним чином: ?бачитись з дитиною три рази на тиждень (за попередньою домовленістю з Відповідачем, а саме Позивач зобов`язується повідомляти Відповідача за добу до бажаної дати зустрічі про час коли має намір побачитись з дитиною) без присутності Відповідача за місцем проживання Позивача або проводити разом з дитиною час шляхом відвідування концертів, театрів, містечок розваг, спортивних та розвиваючих гуртків; ?встановити тривалість зустрічі не більше 12 годин з правом ночівлі дитини за місцем проживання Позивача; ?надання можливості спільно відпочивати з дитиною (без Відповідача) протягом двох тижнів на рік з можливістю виїзду на відпочинок за кордон; ?необмежене спілкування з дитиною засобом телефонного зв`язку. 2.Стягнути з Відповідача на користь Позивача Судовий збір в розмірі 704,80 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання. Призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів (а.с.88). В судовому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач просив відмовити в задоволені позову, з підстав викладених у Відзиві, оскільки вимоги вони є безпідставними та необґрунтованими. Заперечував, що ним чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною Позивачу та стверджує, що син [PERSON] з власної волі не виявляє бажання спілкуватися з Позивачем. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Представником 3-ї особи, подано заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, підтримали Висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.12.2018 року №102/03/31-11420 про участь матері у вихованні неповнолітньої дитини (а.с.82). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Так в порядку ст.171 СК України, судом було заслухано думку неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який суду повідомив, що не бажає спілкуватися та зустрічатись з мамою, оскільки вона при зустрічах ображає його, кричить, не прислуховується до нього. Пояснив, що коли проживав з мамою, вона постійно ображала та била його, та не бажає щоб це повторювалось. Також повідомив, що його батько, ані інші члени його родини не забороняють йому спілкуватись з мамою та не створюють жодних перешкод у такому спілкуванні. Суд, вислухавши вступне слово сторін, заслухавши думку неповнолітньої дитини [PERSON] , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] є батько - [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис за №118. Батьки неповнолітньої дитини у зареєстрованому шлюбі не перебували, реєстрація народження дитини проведена відповідно до ст. 126 СК України. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . За правилами ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Висновку про участь матері у вихованні неповнолітньої дитини від 14 грудня 2018 року №102/03/31-11420 Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне рекомендувати графік спілкування матері, [PERSON] , з неповнолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , за бажанням та домовленістю між ними та матір`ю (а.с.83-86). Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В той же час, статтею 159 СК України врегульовується питання вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Таким чином законодавчо закріплено право на спілкування з дітьми та участі у їх вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дітьми та відповідно обов`язок того з батьків, з ким проживають діти, не чинити перешкод у здійсненні такого права. Позивач, будучи матір`ю дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є її правом та обов`язком. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. При цьому таке право повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дітьми, тобто на побаченні з ними, що є основною формою особистого спілкування. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) , ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації, Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (Пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно з ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Хант проти України» та «Олссон проти Швеції» між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Для батьків та дітей бути разом - це основа сімейного життя. Тобто те, що сторони по даній справі, проживають окремо, не повинно перешкоджати дитині спілкуватись з батьком, який виявляє бажання проводити більше часу з дитиною. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 18.12.2008 року в справі "Савіни проти України" повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ( 995_004 ) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого обєднання сімї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Суд зазначає, що в ході судового розгляду на даний час дитина, якій є 15 років та яка є достатньо зрілою, висловила свою думку про те, що не бажає спілкуватись з матір`ю за власною волею. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні сина, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року, та приймаює до уваги думку неповнолітньої дитини та Висновок про участь матері у вихованні неповнолітньої дитини від 14.12.2018 року №102/03/31-11420, зі змісту якого вбачається особиста думку дитини - небажання спілкуватись з матір`ю. Обставини, які б давали підстави сумніватись у такому висновку судом не встановлені. Крім того, суд враховує, що [PERSON] 15 років і він може висловлювати свою думку, що стосується його особисто, а також питання сім`ї. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, те, що позивач не довів того факту, що його позовні вимоги можуть позитивно впливати на розвиток дитини, враховуючи його вік. Отже, аналізуючи викладене вище, та дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, приділяючи особливу увага до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, враховуючи вік неповнолітньої дитини, вікові особливості його психоемоційного розвитку, те, що дитина тривалий час проживає з батьком, який забезпечує належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, та дотриманий розумний баланс на участь у вихованні дитини між батьками, надавши оцінку наданим сторонами по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства»,ст. ст. 19, 153, 157, 158, 159 257, 263 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed