Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Харківська міська рада звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.07.2012 за [PERSON] визнано право власності на самочинно переобладнаний фрагмент 1-го поверху нежитлових приміщень №№ 1, 2, 3 в літ «А-9» будинку № 30 по вул. Героїв Праці в м. Харкові, загальною площею 17,5 кв.м. і за останнім було зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення. 31.01.2014 на підставі договору купівлі-продажу право власності на вказані нежитлові приміщення перейшло від [PERSON] до [PERSON] Рішенням апеляційного суду Харіквської області від 18.11.2015 скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.07.2012, яким визнано право власності на спірні нежитлові приміщення за [PERSON] Таким чином, на момент укладення договору купівлі-продажу від 31.01.2014 [PERSON] не був власником спірних нежитлових приміщень, отже не мав право розпоряджатися ними, що є підставою для визнання недійсним зазначеного договору. Спірні нежитлові приміщення є власністю Харківської міської ради і на підставі рішення її виконавчого комітету від 11.07.2001 передані в повне господарське відання КП «Муніципальне паркування», діяльність якого припинено рішенням Харківської міської ради від 29.10.2014 та цим же рішенням підприємству запропоновано повернути приміщення по вул. Героїв Праці, 30 в м. Харкові. Позивач зазначає, що спірним договором купівлі-продажу від 31.01.2014 нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1, 2, 3 загальною площею 17,5 кв.м. в літ «А-9» будинку № 30 по вул. Героїв Праці в м. Харкові порушуються його права і просить визнати його недійсним. В суді представник позивача наполіг на задоволенні позову в повному обсязі та дав пояснення відповідно до викладених в ньому обставин. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, зазначивши, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що предметом спірного договору купівлі-продажу є нежитлові приміщення, право на які має позивач і які передавались ним до КП «Муніципальне паркування» за договором про передачу майна в повне господарське відання № 1039 від 26.07.2001. Так, в додатках до даного договору, а саме акті прийому-передачі основних фондів, йдеться про нежитлове приміщення (пожежний перехід) за адресою: вул. Героїв Праці, 30, площею 16,3 кв.м., тоді як предметом спірного договору є нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1, 2, 3 загальною площею 17,5 кв.м. в літ «А-9» будинку № 30 по вул. Героїв Праці в м. Харкові. Отже, вказані приміщення не можна ототожнювати, як не можна казати й про те, що спірним договором порушуються права Харківської міської ради чи інших співвласників багатоквартирного будинку по вул. Героїв Праці, 30 в м. Харкові. Крім того, [PERSON] є добросовісним набувачем і скасування рішення суду, на підставі якого право власності на вказані вище нежитлові приміщення було зареєстровано за [PERSON], не є підставою для визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу, на підставі якого набуто право власності [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала до суду заяву, в якій просила слухати справу у свою відсутність та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: 26.07.2001 на підставі договору № 1039 про передачу майна в повне господарське відання Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради як власник передало Комунальному підприємству «Муніципальне паркування» в повне господарське відання, крім іншого, нежитлове приміщення (пожежний перехід) за адресою вул. Героїв Праці, 30, площею 16,3 кв.м. (а.с. 12-16). В 2012 році [PERSON], не маючи будь-якого відношення до будинку № 30 по вул. Героїв Праці, 30 в м. Харкові, що встановлено судом апеляційної інстанції рішенням від 18.11.2015, звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на самочинно переобладнаний фрагмент 1-го поверху вказаного будинку в «літ А-9», загальною площею 17,5 кв.м., в наслідок чого рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.07.2012 за [PERSON] визнано право власності на самочинно переобладнаний фрагмент 1-го поверху нежитлових приміщень №№ 1, 2, 3 в будинку № 30 «літ. А-9» по вул. Героїв Праці в м. Харкові, загальною площею 17,5 кв.м. (а.с. 6-10, 110-112). З метою державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення №№ 1, 2, 3 в будинку № 30 «літ. А-9» по вул. Героїв Праці в м. Харкові [PERSON] звернувся до КП «Харківське міськБТІ», техніком якого досліджені вказані нежитлові приміщення, складено технічний паспорт, а 30.12.2012 відбулась державна реєстрація права власності на зазначені приміщення за [PERSON] (а.с. 96-100, 117, 138-145). 31.01.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1, 2, 3, загальною площею 17,5 кв.м. в літ «А-9», що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 30. В наступному на імя [PERSON] виготовлений технічний паспорт на зазначені нежитлові приміщення від 20.01.2015 (а.с. 120-123, 146-153). Аналізуючи надані позивачем договір про передачу майна в повне господарське відання від 26.07.2017, акт прийому-передачі основних фондів та зіставляючи їх з технічними паспортами, що виготовлялись на імя [PERSON] і [PERSON] можна дійти висновку, що в кожному з зазначених документів йдеться про одні й тіж самі нежитлові приміщення, які складаються з основних, площею 16,3 кв.м. (9,7 кв.м. + 6,6 кв.м.) та підсобних (санвузол) 1,2 кв.м., що загалом складає 17,5 кв.м. З погляду на викладене твердження представника відповідача на відмінність нежитлових приміщень, про які йдеться в документах позивача, та приміщень, що стали предметом спірного договору купівлі-продажу не є вірним, а зазначені нею відмінності стали наслідком самочинного переобладнання фрагменту 1-го поверху будинку № 30 по вул. Героїв Праці в м. Харкові. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.11.2015 скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.07.2012, яким було визнано право власності на вказані нежитлові приміщення за [PERSON] В наслідок цього правова підстава реєстрації права власності на ці приміщення за [PERSON], зазначена в п. 2 спірного договору купівлі-продажу від 31.01.2014, зникла (а.с. 6-10). Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зазначена правова норма, в сукупності з положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України, яка наділяє власника правами володіння, користування та розпоряджання лише своїм майном та ч. 1 ст. 658 ЦК України, згідно якої право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, дає привід стверджувати, що [PERSON] отримав у власність нежитлові приміщення, про які йдеться вище, і розпорядився ними без відповідної правової підстави. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Отже, з огляду на викладені обставини, враховуючи положення абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, згідно якого вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності… може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову Застосування до виниклих правовідносин положень закону, що регламентують питання добросовісного набування права власності на майно та його витребування суд не вбачає через відсутність відповідної позовної вимоги.

Outcome: approved