Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначила, що з [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1993 року. Від шлюбу вони не мають неповнолітніх дітей. Проживаючи однією сім'єю виявилось, що вона з чоловіком має різні погляди на сімейно-шлюбні відносини та саме через ці обставини вони не змогли знайти спільної мови та досягти згоди у питаннях, що стосувались їх сім'ї та в результаті втратили один до одного повагу. Крім цього, відповідач зловживає спиртними напоями, у стані сп'яніння влаштовує скандали і сварки із застосуванням фізичного насильства як до неї, так і до її матері. Шлюбно-сімейні відносини припинені з 2010 року. Подальше сумісне життя, примирення між ним та відповідачем, збереження родини неможливе. В судове засідання позивач не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовну заяву та викладені в ній обставини підтримує в повному обсязі, просить розірвати шлюб з [PERSON] Відповідач та його представник з'явились в судове засідання, відповідач просив суд надати строк для примирення, заперечував щодо позовних вимог. Зазначив, що вони з дружиною проживають разом та ведуть спільне господарство. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 статті 110 цього ж кодексу встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з з 25 вересня 1993 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, 25.09.1993 року, актовий запис № 1084. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач сумісних неповнолітніх чи малолітніх дітей не мають. Як зазначала в позові [PERSON], спільне життя між сторонами не склалося, з 2010 року вони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, у неї відбулась втрата почуттів і відсутня згода на перебування у шлюбі з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Матеріали справи містять висновок судово-медичного експерта КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" № 5007 та висновок судово-медичного експерта КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" № 625 щодо виявлених у гр. [PERSON] тілесних ушкоджень, яка в позовній заяві наголошувала про факт нанесення їх саме відповідачем. За таких обставин, суд вважає неможливим надати строк для примирення. Разом із цим, відповідач жодними належними та допустимими доказами не підтвердив факт спільного проживання з позивачем на теперішній час. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З урахуванням викладеного, суд вважає, що подальше збереження родини стало неможливим, тому даний шлюб необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved