Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

До суду з названим позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] 17 липня 2019 року, о 11 год. 07 хв., на 141 км + 970 м автодороги М-05 Київ-Одеса, керуючи власним автомобілем TOYOTA Land Cruiser, державний реєстраційний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, допустив зіткнення з його автомобілем SSANGYONG Korando, державний номерний знак [NUMBER] , під його (позивача) керуванням, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п. п. 12.1, 13.1 ПДР України. 5 серпня 2019 року постановою судді Ставищенського районного суду Київської області [PERSON] визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ СК "ВУСО". Після ДТП він (позивач) повідомив ПРAT СК "ВУСО" про настання страхового випадку та просив виплатити йому страхове відшкодування, проте останньою не було направлено оцінювача для визначення вартості матеріального збитку, що позбавило його можливості пред`явити вимоги про відшкодування конкретної суми збитку. 29 серпня 2019 року йому вищевказаною страховою компанією було виплачено 14875,29 грн., що не є співрозмірно завданому збитку. Тому він за власний рахунок замовив експертизу, відповідно до якої сума заподіяної матеріальної шкоди з урахуванням зносу становить 22667,89 грн., а вартість відновлювального ремонту - 32984,60 грн. Вартість даної експертизи становить 2200 грн. Згідно полісу ОСЦВ ПрАТ СК "ВУСО" № 128479120, остання виплачує відшкодування матеріального шкоди в розмірі 100000 грн. При цьому, полісом передбачена франшиза у 2000 грн. - її сплатив сам відповідач. Після відкриття провадження у справі ПрАТ СК "ВУСО" доплатила йому страхове відшкодування в сумі 5792,6 грн. Разом з тим, для повного відновлення порушених прав (ремонту автомобіля) за ним закріплено право на отримання різниці з відповідача між страховою виплатою і фактичною вартістю відновлювального ремонту автомобіля. У зв`язку із завершенням відновлювального ремонту автомобіля SSANGYONG Korando, державний номерний знак [NUMBER] ним було сплачено ТОВ «СІСТЕМ-УКРАЇНА» 34645,57 грн., що на 1660,97 грн. більше ніж було визначено висновком експерта щодо розміру збитку та вартості відновлювального ремонту. Також, діями [PERSON] йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 15000 грн. Дана шкода полягає в пережитих з вини відповідача негативних відчуттях внаслідок ДТП. Ставши учасником ДТП, він зазнав стресу, спогади про який не покидають його до даного часу. Під час ДТП в машині була дружина та двоє малолітніх дітей, за яких він злякався та які бояться їздити в машині. Переляк, який він отримав від зіткнення автомобілів, часом виражається в боязні їздити за кермом, існує невпевненість на дорозі, з якою йому доводиться щодня боротися. Разом з тим, він поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., витрати пов`язані із явкою до суду, а саме транспортні витрати в сумі 2152,16 грн., компенсація за відрив від звичайних занять - 349,28 коп. добові - 1669,20 грн. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 2 а. с. 73) просить суд стягнути на його користь: з [PERSON] вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, що становить різницю між страховою виплатою та фактичною вартістю відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 9977,68 грн. і суму компенсації моральної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу в розмірі 15000 грн.; з ПрАТ СК "ВУСО" суму вимушених витрат на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 2200 грн.; з відповідачів солідарно суму судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 13588,94 грн., до яких відносяться: судовий збір в розмірі 4418,30 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. та витрати, пов`язані із явкою до суду в розмірі 4170,64 грн., до яких входять транспортні витрати в розмірі 2152,16 грн., компенсація за відрив від звичайних занять в розмірі 349,28 грн., добові в розмірі 1669,20 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, викладені в позові позивачем. Представник відповідача ПрАТ СК «ВУСО» в судове засідання не прибув, ПрАТ СК «ВУСО» направило до суду клопотання про закриття провадження (т. 2 а.с. 32), в якому просить провадження у даній справі в частині позовних вимог до ПрАТ СК «ВУСО» про стягнення доплати страхового відшкодування в сумі 5882,60 закрити в зв`язку з відсутністю предмету позову, оскільки товариство визнало цю суму і провело оплату [PERSON] платіжним дорученням № 14673 від 1 червня 2020 року. Позовні вимоги в іншій частині просить залишити без задоволення. Крім того, ПрАТ СК «ВУСО» направило до суду клопотання (т. 2 а.с. 55-56), в якому просить відмовити у стягненні з ПрАТ СК «ВУСО» судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, як безпідставних, таких, що не відповідають вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду, посилаючись на те, що вимога про стягнення судових витрат в сумі 13588,94 грн. порушує загальні засади цивільного процесуального закону: пропорційності та співмірності, враховуючи ціну позову та нескладність справи. Витрати у зв`язку з явкою до суду є штучними, не підтвердженими документально та розраховані гіпотетично. Щодо відповідності витрат на професійну правничу допомогу засадам та критеріям пропорційності, співмірності, складності справи, ціни позову та підстави її зменшення визначено у правовій позиції викладеній у Додатковій Постанові від 19 лютого 2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Страховиком не було порушено права позивача і 8 листопада 2019 року було своєчасно здійснено страхове відшкодування позивачу за наслідками ДТП на його рахунок у відповідності з вимогами п. 36.2 ст. 36 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», претензії щодо розміру страхового відшкодування, від позивача до Страховика не надходило. Тобто зобов`язання про страхове відшкодування на підставі полісу виконано Страховиком належним чином та вважалося припиненим. Але позивач самостійно замовив та сплатив експертизу, звернувся до суду з висновками експертизи, а не до страховика, що унеможливило б підстави звернення до суду і виключило б зайві витрати, можливо штучно створені, як підстави звернення про стягнення відшкодування в судовому порядку. 26 серпня 2020 року ПрАТ СК «ВУСО» подало до суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 78-81), в якому заперечило проти уточнених позовних вимог, оскільки вони необґрунтованими, а судові витрати непропорційними та такими, що штучно, безпідставно сформовані. Крім того, подання такої заяви всупереч ЦПК має ознаки зловживання процесуальним правом, оскільки позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року підготовче провадження закрито, тоді як заяву про уточнення позовних вимог позивачем підписано та направлено до суду і сторонам 19 серпня 2020 року, тому така заява не підлягає розгляду судом і врахування під час винесення рішення по суті. 27 липня 2019 року позивач подав заяву про виплату страхового відшкодування та надав банківські реквізити на які потрібно здійснювати виплату страхового відшкодування. 29 липня 2019 року аварійним комісаром Сорокинім С.В. , за погодженням з [PERSON] , в його присутності проведено огляд пошкодженого транспортного засобу SSANGYONG Korando, державний номерний знак [NUMBER] про що складено відповідний акт. Даний факт спростовує твердження позивача, що відповідач порушив вимоги закону та не направив для визначення шкоди аварійного комісара і відповідно позивач був вимушений замовити експертну оцінку пошкодженого транспортного засобу, скориставшись правом, передбаченим п.34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. А також спростовує вимогу позивача, що в такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону. - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Відповідно до п.36.2 ст. 36 Закону про обов`язкове страхування, якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Тобто, замовлення проведення автотоварознавчої експертизи позивачем самостійно не відповідає вимогам спеціального закону, але є його правом, і відповідно, не може бути відшкодовано відповідачем. Під час підготовчого провадження ПрАТ СК «ВУСО» добровільно доплатило позивачу 5792,60 грн., тобто виконало обов`язок в повному обсязі щодо відшкодовування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством та в порядку передбаченому п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» не порушувало жодним чином права позивача, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Про це свідчить правова позиція викладена у рішенні від 28 лютого 2018 року Верховного Суду за результатами перегляду рішень попередніх інстанцій у справі №910/21160/16. Просить суд закрити провадження у справі щодо позовних вимог до страховика в сумі 5792,6 грн., а врешті відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не прибули, направили до суду заяви, в яких позовні вимоги не визнали, просять справу розглядати без їхньої участі (т. 2 а.с. 97), представник відповідача направив до суду відзив на позов (т. 1 а.с. 145-147), в якому просить в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, яким керував [PERSON] , був забезпечений полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів №128479120 та ліміт відповідальності за шкоду, завдану пошкодженням транспортного засобу або майна потерпілого складає 100000 грн. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена в Постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки сума позовних вимог не перевищує ліміту відповідальності за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, необхідно відмовити позивачу в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача [PERSON] . Крім того, [PERSON] сплатив позивачу франшизу, яка зазначена в полісі, в розмірі 2000 гривень. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово позивача, його представника та дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до постанови судді Ставищенського районного суду Київської області від 5 серпня 2019 року (а. с. 18) [PERSON] 17 липня 2019 року, об 11 годині 07 хвилин, на 141 км + 970 м автодороги М-05 Київ-Одеса, керуючи власним автомобілем TOYOTA Land Cruiser, державний реєстраційний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, допустив зіткнення з автомобілем SSANGYONG Korando, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого, автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п. п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Вказаною постановою судді відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З копій актів огляду транспортного засобу від 3 вересня 2019 року ( т. 1 а. с. 30) та від 29 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 70) встановлено, що автомобіль SSANGYONG Korando, державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження. Автомобіль TOYOTA Land Cruiser, державний реєстраційний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , був забезпечений полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів №128479120, ліміт відповідальності за шкоду, завдану пошкодженням транспортного засобу або майна потерпілого по якому складає 100000 грн. (т. 1 а.с. 16). 27 липня 2019 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування (т. 1 а.с. 68-69). Відповідно до копії розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» (т. 1 а.с. 72), ремонтної калькуляції (т. 1 а.с. 73-77) сума страхового відшкодування становить 14875,29 грн. Відповідно до копії висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 511/09-19 від 3 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 19-29) вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля SSANGYONG Korando C200DI, державний номерний знак [NUMBER] , становить 22667,89 грн., вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 32984,60 грн.; ринкова вартість з урахуванням ПДВ легкового автомобіля SSANGYONG Korando C200DI, державний номерний знак [NUMBER] , до моменту ДТП, становить 355839,61 грн. За відновлювальний ремонт вказаного автомобіля позивач заплатив ТОВ «СІСТЕМ-Україна» 34645,57 грн., що підтверджується копіями Рахунка-Фактури № J9200024998 від 7 листопада 2019 року та чека на вказану суму (т. 12 а.с. 156). Відповідно до копії платіжного доручення № 67231991154769565094 від 4 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 148) [PERSON] сплатив [PERSON] франшизу в сумі 2000 грн. Ухвалою Ставищенського районного суду від 11 березня 2020 року (т. 2 а.с. 5) за клопотанням відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» (т.1 а.с. 224-225) по даній справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу. 2 червня 2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» подало до суду клопотання про відновлення провадження по справі, оскільки проведення судової авто-товарознавчої експертизи по справі є недоцільним, так як страхова компанія визнала позовні вимоги позивача в частині доплати страхового відшкодування в сумі 5792,6 грн. 16 червня 2020 року КНДІСЕ ухвала суду від 11 березня 2020 року залишена без виконання, а матеріали справи повернуті суду, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» не виконало попередньої оплати за проведення експертизи. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), і відступати від неї не вбачається підстав. Оскільки розмір завданої позивачу шкоди не перевищує ліміту відповідальності (розмір шкоди - 34645,57 грн., ліміт відповідальності - 100000 грн.), ПрАТ «СК «ВУСО» не відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування в повному розмірі, а виплатило страхове відшкодування в розмірі, якому просив позивач ( 22667,89 грн.), тому суд вважає позовні вимоги до [PERSON] в частині стягнення різниці між страховою виплатою і фактичною вартістю відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 9977,68 грн. необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Враховуючи, що ПрАТ «СК «ВУСО» під час розгляду справи, а саме 1 червня 2020 року перерахував позивачу 5882 грн.60 коп., тому представник позивача [PERSON] - Юхименко І. М. саме після отримання [PERSON] даної суми, тобто у судовому засідання, уточнив позовні вимоги у зв`язку з виплатою, зменшивши їх на суму 5882 грн.60 коп., а тому клопотання представника ПрАТ «СК «ВУСО» щодо закриття провадження в цій частині не підлягають до задоволення. В обґрунтування позову в частині відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено, що в зв`язку з ДТП у нього залишилися негативні відчуття, стрес, спогади про які не покидають його до даного часу, у нього існує невпевненість на дорозі та боязнь їздити за кермом. Під час ДТП в машині була дружина та двоє малолітніх дітей, за яких він злякався та які бояться їздити в машині. Його автомобіль вже не буде таким, яким був до ДТП. Свої моральні страждання він оцінює в 15000 грн. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль позивача, внаслідок чого в останнього виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачання часу для ремонту автомобіля. Пошкодження автомобіля викликало у позивача душевні страждання, хвилювання, нервове напруження. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини скоєного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 3000 грн., що, на думку суду, з урахуванням наявних у справі доказів, - є співмірним та достатнім відшкодуванням завданих позивачу моральних страждань, в зв`язку із вчиненням відповідачем дорожньо-транспортної пригоди. Позивач просить суд стягнути на його користь судові витрати, а саме: - із ПрАТ СК "ВУСО" - суму вимушених витрат на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 2200 грн.; -із ПрАТ СК "ВУСО" та [PERSON] солідарно суму судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 13588,94 грн., до яких відносяться: судовий збір в розмірі 4418,30 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., та витрати, пов`язані із явкою до суду в розмірі 4170,64 грн., до яких входять транспортні витрати в розмірі 2152,16 грн., компенсація за відрив від звичайних занять в розмірі 349,28 грн., добові в розмірі 1669,20 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У відповідності до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Адвокат Юхименко І.М. представляв інтереси позивача [PERSON] на підставі договору № 06 Ч/2020 про надання правових послуг адвоката від 27 січня 2020 року (т. 1 а.с. 162-163), додатку № 1 від 27 січня 2020 року до вказаного договору (т. 1 а.с. 164), ордеру (т. 1 а. с. 171), знайомився з матеріалами справи (т. 1 а.с. 140) приймав участь в судових засіданнях. Сторони домовилися, що вартість представництва клієнта в суді першої інстанції незалежно від кількості судових засідань та часу їх проведення становить 5000 грн. Відповідно до копії платіжного доручення № P24AP24A173026021C12996 від 27 січня 2020 року (т. 1 а. с. 165) позивач сплатив адвокату Юхименку І.М. 5000 грн. за послуги по правничій допомозі. Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів. Представник відповідача ПрАТ СК "ВУСО" та відповідач [PERSON] не ставили питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх не співмірність зі складністю справи та наданих адвокатом послуг; часом, витраченим адвокатом на надання послуг; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони. Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 910/4881/18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин та з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що вищевказані витрати на професійну правничу допомогу, які є належним чином обґрунтованими, підлягають стягненню в розмірі 600 грн. (12%). Відповідно до ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. В свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59. За змістом пунктів 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті). Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами. Відповідно до пунктів 6, 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України. У абзаці сімнадцятому статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. В той же час, як пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, так і пунктом 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту. Таким чином, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59. Водночас, вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту. Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально. Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива. Судом встановлено, що позивач проживає в [ADDRESS] . 8 листопада 2019 року позивачем було надано суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (т. 1 а.с. 68), в якому зазначив, що відстань від місця його прописки до суду, в обидві сторони, становить 286 км, а затрати на пальне - орієнтовно 900 грн. Разом з тим, на підтвердження затрат на пальне для автомобіля, яким він добирався до суду, [PERSON] подав копії чеків на суму 1000 грн. від 29 листопада 2019 року, 462,41 грн. від 3 січня 2020 року та 689,70 грн. від 3 січня 2020 року (а.с. 166). В той же час, позивач та його представник не надали суду доказів того, яким саме автомобілем користувався позивач для прибуття до суду 3 січня 2020 року та які встановлені норми витрат палива за 1 кілометр пробігу для даного автомобіля, що відстань від місця проживання позивача до суду, в обидві сторони, становить 286 км та час перебування в дорозі. Суд не бере до уваги копію чеку від 29 листопада 2019 року на суму 1000 грн., оскільки 29 листопада 2019 року судових засідань по даній справі не було. Відтак, відсутні відомості, які б могли бути взяті судом до уваги при визначенні суми компенсації за відрив від звичайних занять у зв`язку з прибуттям до суду та вартості проїзду. Відповідно до протоколів судових засідань (т. 1 а. с. 86, 95, 109, 134, т. 2 а. с.101) [PERSON] був присутній в чотирьох підготовчих судових засіданнях 19 листопада 2019 року - 5 хв., 10 грудня 2019 року - 9 хв., 3 січня 2020 року - 7 хв. та 24 січня 2020 року - 25 хв., та в судовому засіданні 9 жовтня 2020 року - 1 год. 27 хв., а всього - у 2019 році - 14 хв., у 2020 році - 1 год. 59 хв. Вказані періоди часу є відривом [PERSON] від звичайних занять, що підтверджені документально, тому суд вважає за можливе компенсувати позивачу витрати за рахунок відповідачів саме за такий час. Розрахунок компенсації здійснений відповідно до вимог ст. 138 ЦПК України, відповідно до розміру мінімальної заробітної плати, яка законодавством про Державний бюджет України була встановлена у 2019 році 25,13 грн. на годину, у 2020 році 28,31 грн. на годину. Отже, з відповідачів на користь позивача слід стягнути компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 21 грн. 43 коп. ( 14 хв. х 25,13 грн. = 5,86 грн.; 1 год. 59 хв. х 28,31 грн. = 45,01 грн.; 5,86 грн. +45,01 = 50,87 грн.). Враховуючи положення ст. 138 ЦПК України, підстав для відшкодування позивачу розрахованих ним добових у загальному розмірі 1669 грн. 20 коп. суд не вбачає. У відповідності до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, яка передбачає стягнення з відповідача понесених позивачем у справі витрат у випадку, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд вважає, що на користь позивача слід стягнути витрати, які він поніс для встановлення вартості матеріальних збитків в розмірі 2200 грн., що підтверджується копією квитанції від 12 вересня 2019 року № 92 (т. 1 а.с. 17). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач за подання до суду вказаної позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 3842 грн. за подання позову та 576, 30 грн. за витребування доказів, що підтверджується квитанціями (а. с. 1-3). Позов, з яким [PERSON] звернувся до суду, є позовом майнового характеру, за подання до суду якого справляється судовий збір в розмірі 768,40 гривень. Законом України «Про судовий збір» не передбачено справляння судового збору за подання заяви про витребування доказів. Згідно з ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Позивач у судовому засіданні, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», клопотання про повернення внесеного ним судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, не заявляв. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 3000 грн., а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Стягнути із ПрАТ СК «ВУСО» на користь позивача витрати, які він поніс для встановлення вартості матеріальних збитків в розмірі 2200 грн., компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 25,44 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 300 грн. Стягнути із [PERSON] на користь позивача компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 25,44 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 300 грн. Судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог (12%), по 46 грн. 10 коп., з кожного.

Outcome: partial