Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що він разом із [PERSON] є батьками [PERSON]. В жовтні 2009 року відповідач [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який в 2011 році рішенням суду був розірваний. Від даного шлюбу у них є син [PERSON], [INFO], що після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю та знаходився на її утриманні. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 23.03.2012 року із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. Однак аліментів відповідач не сплачує, тому станом на 01.02.2016 року заборгованість по сплаті аліментів становить 12 773,89 грн. Також позивач зазначає, що [PERSON] не цікавився сином взагалі, і лише після смерті [PERSON] ([INFO]), він почав проявляти незначний інтерес, зокрема в березні 2016 року забрав сина з дитячого садка на вихідні, після чого дитина перебувала у стресовому стані через фізичні покарання, виникли нервове моргання та боязнь батька. Враховуючи вищевказане, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його дитини [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] позов не визнали, надали заперечення проти позову та пояснили, що з самого дитинства [PERSON] піклується про дитину, купує одяг, сплачує аліменти та спілкується з сином. З покійною матір'ю дитини у відповідача були важкі відносини. Після смерті [PERSON], відповідач продовжує піклуватися про сина. Спроби сторін домовитися про спільну опіку над дитиною не дали позитивного результату. На даний час дитина проживає з позивачем, а з березня 2016 року відповідачу не дають сина. Додатково зазначили, що [PERSON] має окрему дитячу кімнату, де створені всі умови для нормального проживання та виховання дитини, він має постійне місце проживання, стабільний дохід та бажає створити всі умови для розвитку дитини. Просили відмовити [PERSON] в задоволенні даного позову. В судове засідання представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради не з?явилася, надавши суду заяву з прохання розглядати справу у її відсутність, висновок органу опіку та піклування Вінницької міської ради підтримує. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 17.08.1975 року, судом встановлено, що 17.08.1975 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Марківській сільській раді Тиврівського району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 5. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 9). Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], підтвердженням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.10.2009 року, виданого відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області судом встановлено, що 29.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 2810 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про його народження (а.с. 12). Разом з тим, суд вбачає, що згідно рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 16.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 23.03.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі по 400 грн., щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи із 24 лютого 2012 року (а.с. 13). Разом з цим судом встановлено, що станом на 01.02.2016 року в [PERSON] виникла заборгованість зі сплати аліментів з 24.12.2012 року в розмірі 12 773,89 грн. (а.с. 14). Однак суд не приймає до уваги дану заборгованість, оскільки відповідач сплачував аліменти на утримання дитини протягом 2012-2016 р.р., підтвердженням чого є копії квитанцій та розрахункових листів (а.с. 60-65), з яких вбачається, що сума заборгованості є меншою, ніж стверджує позивач, а також відповідач в судовому засіданні пояснив, що решту квитанцій по сплаті коштів на утримання дитини він не зберіг та з того часу коли позивач припинив надавати йому можливість спілкуватися і виховувати дитину, він припинив надавати кошти на утримання сина, з надією забрати його до себе на виховання і утримання. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 09.02.2016 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, суд вбачає, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 15). З вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 8 грудня 1997 року вбачається, що відповідача [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 166 ч. 2 КК України і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та в силу ст. 45 КК України встановлено іспитовий строк один рік (а.с. 17). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не має наркологічних та психіатричних протипоказань для оформлення опіки (а.с. 59, 59 зворіт). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Також Конвенція ООН застерігає, що розлучення дитини з батьком допускається у виняткових випадках, і то, якщо таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Положення цієї норми міжнародного права реалізовані в національному законодавстві України. На цих засадах ґрунтується і існуюча судова практика. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків (ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 вищевказаного Закону). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на акт від 28.03.2016 року, посвідченого селищним головою смт. Тиврова Кицишиним С.М., зі змісту якого вбачається, що [PERSON] в однорічному віці привезла свого сина [PERSON] на виховання до батьків, в зв'язку з тим, що була змушена влаштуватися на роботу через скрутне матеріальне становище. Дитина перебувала у дідуся та бабусі до 3-річного віку, які займалися вихованням дитини, а батька дитини за цей час жодного разу не бачили, він дитиною зовсім не цікавився та матеріально не допомагав (а.с. 31). Також факт проживання дитини з бабою та дідом в смт. Тиврів по вул. Маліновського, 4/9, підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов від 01.04.2016 року (а.с. 32). Згідно довідки ДНЗ № 59 від 17 лютого 2016 року, [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [ADDRESS], та відвідує дошкільний навчальний заклад №59 з серпня 2012 року. За період перебування дитини в ДНЗ №59, батько [PERSON] участі в вихованні сина не приймав (не приводив і не забирав з садочка, не приймав участі в батьківських зборах, не сплачував перебування сина в дошкільному навчальному закладі). Вихованням дитини займалась мати [PERSON] (а.с. 27). Разом з тим, судом встановлено, що 21 березня 2016 року відповідач звернувся до завідувача ДНЗ №59 м. Вінниці [PERSON] з вимогою написати заяву та забрати назовсім із дитячого садка сина [PERSON] з подальшим перебуванням у невстановленому місці, однак після розмови було погоджено, що дитині необхідно завершити навчання в дитячому садку та програму по підготовці до навчання у школі, що підтверджується листом - повідомленням від 24.03.2016 року (а.с. 30). З протоколу індивідуальної консультації з вихователем гр. № 4 [PERSON] ДНЗ № 59, суд вбачає, що під час перебування дитини в гостях у батька на вихідних, відповідач його вдарив, в результаті чого дитина не бажала більше зустрічатися з батьком, а також у нього з'явились ознаки тикозних проявів (нервове моргання) (а.с. 28). Даний факт також був викладений в доповідній записці № 27 від 22.03.2016 року (а.с. 29). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач заперечує даний факт та вважає його наклепом так, як він не притягувався до відповідальності за вчинення протиправних дій. Суд, не приймає до уваги ксерокопії фотознімків, наданих відповідачем, оскільки вони є неналежним доказом у справі. Так, ч. 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] (а.с. 56), разом з дружиною. Їх донька вже доросла та проживає в м. Києві. Відповідає офіційно працює в ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка (а.с. 57). Не вбачається із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов'язків щодо сина [PERSON]. Однак свідок [PERSON], яка є дружиною позивача та бабусею [PERSON], в своїх поясненнях суду зазначила, що дійсно не надавала відповідачу його сина для спілкування і виховання. Разом з тим, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач має бажання виховувати сина, проте йому [PERSON] перешкоджає у виконанні його батьковського обов'язку, зокрема позбавляє можливості бачитись з сином та налаштовує дитину проти батька. Свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, в судовому засіданні пояснила також, що дуже хоче допомагати чоловікові виховувати його сина [PERSON], а свідок [PERSON], яка є дочкою відповідача, в своїх поясненнях суду зазначила, що відповідач є дуже добрим татом, який виховав її хорошою людиною, вона спілкується з своїм малолітнім братиком [PERSON], і хоче в подальшому з ним спілкуватися, та по можливості виховувати незважаючи на те, що вона проживає в м. Києві. Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.06.2016 року позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], є недоцільним (а.с. 113-115). Також зі змісту висновку вбачається, що санітарний стан помешкання відповідача добрий, для дитини створено умови для проживання та виховання. Після смерті матері дитини, сторони домовилися про те, що до серпня 2016 року онук буде проживати разом з бабою та дідом, а батько періодично буде забирати дитину до себе, проводити з ним час, що дасть можливість хлопчику звикнути до нових обставин проживання з батьком. У співбесідах малолітній [PERSON] повідомив, що не заперечує проти спілкування з батьком. Дані правовідносини регулюються ст.ст. 150, 164 ч.1 п.2 Сімейного кодексу України, за змістом яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. В п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З матеріалів справи вбачається, що відповідних доказів, щодо навмисного характеру таких дій відповідача, [PERSON] не надано. Несплата аліментів не є безспірним доказом того, що відповідач навмисного не виконує своїх обов'язків по вихованню сина. Крім того, слід враховувати той факт, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Так, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Докази, які б свідчили про винну поведінку [PERSON] щодо дитини, або данні про обставини, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, в матеріалах справи відсутні. За правилами ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Ця правова норма полягає також у тому, що той з батьків з ким проживає дитина зобов'язана забезпечити дитині повноцінне спілкування з іншим із батьків, іншими родичами (бабусею, дідусем) для правильного духовного та морального розвитку, формування її як особистості, самоусвідомлення дитини, як члена суспільства, з дотриманням прав на належне батьківське виховання, на безперешкодне спілкування з батьком, інших гарантів, передбачених Сімейним Кодексом та Конвенцією про права дитини. Приймаючи до уваги вищевказані докази та пояснення свідків, суд приходить до висновку, що батько дитини [PERSON] не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням дитини займався частково, оскільки позивач чинить перешкоди у виконанні ним батьківських обов'язків, піклується про неї, матеріально утримує, тому, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON]. На думку суду, дитині краще буде зростати в повноцінній сім'ї, разом з батьком. Крім того, дружина відповідача не заперечує щодо їх спільного виховання дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed