Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

16.09.2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку на суму 19716,40 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн., спричинену діями керівника відповідача [PERSON] Судові витрати просила покласти на відповідача. В обґрунтування позову, з урахуванням додаткового обґрунтування позовних вимог від 08.11.2016 року, послалася на те, що вона працювала у відповідача за безстроковим трудовим договором на посаді заступника начальника відділу виробництва, проектування і організації робіт і була звільнена 04.05.2016 року за власним бажанням. Зазначила, що всупереч приписам ст. 116 КЗпП України відповідач нерегулярно виплачував заробітну плату. Загальна заборгованість становила 34882,62 грн. Також вказала, що відповідач у день її звільнення не провів повний розрахунок, виплати сум заборгованості здійснював частинами. Остаточний розрахунок провів 12.09.2016 року. Вважає, що у відповідності до ст. 117 КЗпП України з останнього підлягає стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку. Суму останнього обрахувала шляхом множення середньоденного заробітку (224,05 грн.) на кількість робочих днів за період з 04.05.2016 р. по 12.09.2016 р. (88 днів), тобто у розмірі 19716,40 грн. Разом з тим зазначила, що на підставі ст. 237-1 КЗпП України керівник відповідача має відшкодувати їй завдану моральну шкоду, яку оцінила у 2000 грн. В обґрунтування позову у частині стягнення моральної шкоди вказала, що моральна шкода полягає у моральних стражданнях у зв'язку з потребою позичати кошти у родичів та банку, за що сплачувала комісію, в економії коштів на харчування, одяг, утримання дітей, у зв'язку з чим докладала додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. 03.11.2016 року представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що затримка по заробітній платі виникла не з вини відповідача, а за відсутністю фінансування основного об'єкту будівництва, тому в діях останнього відсутній прямий умисел на невиплату заробітної плати. Підприємством вживалися відповідні дії для вирішення проблем з фінансуванням і як тільки кошти були отримані, розрахунок з [PERSON] був здійснений у повному обсязі. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди вказує, що заборгованість по заробітній платі виникла задовго до того, як [PERSON] приступив до виконання обов'язків керівника. Крім того, вважає, що позивач не надала належних доказів заподіяння їй моральної шкоди. Керівництвом ПАТ «Укрзахідвуглебуд» вживались усі можливі заходи щодо погашення заборгованості по виплаті зарплати. По мірі надходження коштів проводилась часткова виплата зарплати. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що 9 місяців не отримувала зарплату, за цей період користувалась кредитними коштами. На її утримані є двоє неповнолітніх дітей, яких виховує самостійно. 13.07.2016 року вона не могла приїхати та отримати кошти від відповідача оскільки у цей день працювала, 14.07.2016 року могла приїхати, однак відмовилась отримувати від відповідача кошти у розмірі 10000 грн., оскільки хотіла отримати лише повну суму заборгованості. Моральна шкода охоплює період з дня звільнення по 12.09.2016 року. Представники відповідача позов не визнали пославшись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву. Пояснили, що працюють по триденному робочому тижні. 13.07.2016 року позивачу було запропоновано отримати кошти у розмірі 10000 грн., однак остання сказала, що отримає наступного дня. 14.07.2016 року позивач відмовилася отримати кошти у сумі 10000 грн., пояснивши, що хоче отримати відразу усю суму заборгованості. Кошти були цільовими, тому не було можливості їх перерахувати на картковий рахунок позивача. Після цього було прийнято рішення виплатити по 360,00 грн. усім працівникам. Зазначили, що у виникненні заборгованості по виплаті заробітної плати немає вини відповідача. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Встановлено, що 04.05.2016 року позивач була звільнена за власним бажанням з посади заступника начальника відділу виробництва, проектування і організації робіт ПАТ "Укрзахідвуглебуд", що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема наказом № 21-к від 04.05.2016 року та не визнано сторонами. У позивача є двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Як видно з довідки відповідача № 03-01/335 від 15.06.2016 року, станом на 14.06.2016 року заборгованість з виплати заробітної плати позивача становила 34882,62 грн. Повний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 12.09.2016 року, що підтверджується довідкою відповідача від 14.09.2016 року №02-04/555. Керівництвом ПАТ «Укрзахідвуглебуд» було скеровано листи щодо сприяння стабілізації фінансово-економічного стану підприємства, що підтверджується копіями листів №01-05/248 від 11.05.2016 року, №01-01 від 26.05.2016 року, №311/106-335 від 23.06.2016 року, №01-05/403 від 15.07.2016 року. Згідно з випискою №О015-ФТ2Н-BRU9-J1NR від 03.11.2016 року, виданої [PERSON], по картці/рахунку:4149625813601307 і додатковими рахунками за договором за період з 01.01.2016 року по 01.09.2016 року, позивач за період з 01.01.2016 року по 01.09.2016 року користувалась кредитними коштами. 13.07.2016 року працівники бухгалтерії ПАТ «Укрзахідвуглебуд» звернулись по телефону до [PERSON] з повідомленням про можливість їй виплатити заборгованість у сумі 10000,00 грн. з пропозицією прийти у бухгалтерію та отримати кошти на руки, на що остання не погодилась, пояснюючи, що 13.07.2016 року у неї робочий день, пояснивши, що прийде на наступний день. 14.07.2016 року [PERSON] по телефону повідомила працівників ПАТ «Укрзахідвуглебуд» про те, що вона відмовляється отримувати 10000,00 грн., виставила умову про необхідність проплати усієї суми заборгованості 34882,62 грн., про що складено відповідний акт від 09.11.2016 року. Відповідно до копії довідки ПАТ «Укрзахідвуглебуд» від 09.11.2016 року №02-04/659, згідно наказу №01 від 11.01.2016 року працівники підприємства переведені на трьохденний робочий тиждень. В період з 04 травня по 12 вересня - 55 робочих днів. Згідно з розрахунком середнього заробітку за затримку розрахунку, складеним позивачем, середньоденна заробітна плата становить 224,05 грн., а кількість днів, за які існує затримка розрахунку при звільненні, складає 88. Згідно з положеннями частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині 1 статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень частини 1 статті 117 КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні. Отже, ураховуючи невиконання відповідачем свого обов'язку перед позивачем щодо здійснення у день звільнення виплати всіх належних йому сум, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно з вище вказаною довідкою відповідача від 15.06.2016 року №03-01/335 за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (березень та квітень 2016 року), заробітна плата позивача сукупно становила 10107,14 грн. (4308, 08+5799, 06), а кількість робочих днів - 35 днів (довідка відповідача від 14.11.2016 року №03-01/669). Як видно з розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку, складеного позивачем, кількість днів затримки розрахунку за період з 04.05.2016 р. по 12.09.2016 р. становить 88 днів. Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» за період з 04.05.2016 року по 12.09.2016 року було 90 робочих днів. Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 10107,14/35*90=25989,78 грн. Однак [PERSON] заявила вимогу про стягнення середнього заробітку на суму 19716,40 грн. Так як позовних вимог не збільшувала та відповідно до принципу диспозитивності у цій частині позов підлягає до задовлення у межах позовних вимог. При цьому судом не беруться до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, як на підставу звільнення його від відповідальності у зв'язку з невиплатою позивачеві одноразової допомоги, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. Щодо позовної вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. суд звертає увагу на те, що відповідно до присів ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачеві моральної шкоди у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд вважає доведеним завдання останній такої шкоди, оскільки позивач одноособово виховує двох дітей, одна з яких є малолітньою, унаслідок недостатності коштів, зокрема, протягом травня-вересня 2016 року була змушена користуватися кредитними коштами, що свідчить про необхідність докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя, зверталася у різні інстанції з метою відновлення своїх порушених прав, підтверджене матеріалами справи. При цьому судом ураховано й те, що 14.07.2016 року позивач відмовилася отримати від відповідача 10000,00 грн. у рахунок погашення заборгованості, у зв'язку з чим своєю бездіяльністю сприяла збільшенню розміру завдання моральної шкоди. Тому, з урахуваннямзасад розумності, виваженості та справедливості, винної поведінки позивача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial