Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому на підставі ст.ст. 215, 230 ЦК України просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12.04.2007 року, за умовами якого отримала кредит в розмірі 42 000,00 доларів США, та застосувати на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України наслідки недійсності правочину. Мотивує заяву тим, що під час укладання кредитного договору відповідачем не було надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту у відповідності до умов ст.11 ст. ЗУ « Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, що є підставою для визнання правочину недійсним. Факт приховування від споживача важливої інформації перед підписанням договору, встановлення несправедливих умов, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов»язків, невідповідність попередньо встановлених між сторонами умов до фактично передбачених у договорі, що спрямоване на введення в оману споживача з метою отримання ним фінансової послуги, свідчить про здійснення нечесної підприємницької практики. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що перед укладанням договору банком в письмовому вигляді не було повідомлено про всі умови кре-дитування, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту, реальний розмір процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що призвело до істотного порушення прав позивача. Бан-ком встановлені несправедливі умови договору, оскільки в ньому не міститься жодних по-ложень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів, що викликало істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що оспорюваний договір споживчого кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, з 2007р. Банком було надано позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, що містили положен-ня про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку. Отже, договір є справедли-вим, та таким, що відповідає принципу добросовісності. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з»явився, про день та місце розгляду справи повідомлявся належно, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст провочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його мо-ральним засадам. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина-ми першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 12.04.2007 року між Акціонерно-комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», право вимоги якого відступлено ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу від 12.12.2011 року, та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11140699000, відповідно до якого банк зобов»язався надати позичальнику кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту, що дорівнює 42 000,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 212 100,00 грн. (а.с. 8-15). Відповідно до п. 1.2.1 договору позичальник у будь-якому випадку зобов»язаний по-вернути банку кредит в повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 12.04.2017 року. Пунктом 1.3.1 договору визначено детальний розпис процентів за кредит та комісії банку. Так, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з да-ти видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає пере-гляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. У випадку, якщо банк не повідомив пози-чальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2 договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому3 місяці. Також сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із об-ставин, передбачених ч. 1 п. 9.2 договору (п. 3.2 договору). Крім того, відповідно до п. 7.1 договору за порушення позичальником термінів пога-шення будь-яких своїх грошових зобов»язань, передбачених цим договором, зокрема повер-нення кредиту (всієї суми або його частини) та / або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, зокрема в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простро-ченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості счтаном на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Додатком №2 «Графік погашення кредиту» до договору від 12.04.2007 року встановлені терміни повернення суми кредиту (а.с. 17-20). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб»єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнто-вну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кре-диту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та пове-рненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитуван-ня. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про на-дання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної ва-ртості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься час-тинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернения кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Як вбачається з оспорюваного кредитного договору, то при його укладанні сторони погодили всі його істотні умови, як то : предмет договору, строк кредитування, плата за кре-дит (розмір процентної ставки), умови його забезпечення, права та обов»язки сторін, їх від-повідальність, гарантії, порядок зміни процентної ставки та визначили сукупну вартість кре-диту. Відповідно до п. 8.2 договору підписанням даного договору позичальник підтвер-дила, зокрема: свою здатність виконувати умови договору; що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення договору; що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов»язки за договором і погоджується з ними. Підписуючи договір позивач підтвердила, що вона цілком розуміє всі умови догово-ру, свої права та обов'язки і погоджується з ними, отже як наслідок вважає їх справедливими по відношенню до себе. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного догово-ру, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, що підтверджується тим, позивач своїм підписом засвідчила, що вона перед підписанням даного договору отримала інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", що відображено у п. 9.13 договору. Будь-яких доказів того, що вказаний інформаційний лист перед підписанням догово-ру вона не отримувала, позивач не надала. Крім того, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час про-понування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст.19 Зако-ну). Зазначаючи в позові про те, що діяльність банку ввела позивача в оману, будь-яких доказів того, що надана відповідачем інформація щодо умов кредитування була нечіткою, незрозумілою або мала двозначний спосіб, що істотно вплинуло чи могло вплинути на сво-боду її вибору або її поведінку як споживача, не надала, а навпаки підписанням кредитного договору (зокрема п.п.8.2, 9.13), його Додатку №2 засвідчила ту обставину, що всі умови договору їй цілком зрозумілі та по відношенню до неї вони є справедливими. Підвищення курсу іноземної валюти та в зв»язку з цим зміни фінансового становища щодо виконання боргових зобов»язань за кредитним договором не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позивач як позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті, в зв»язку з чим її посилання на те, що в договорі не передбачено умов про зменшення процентної ставки у зв»язку із девальвацією, на увагу не заслуговують. Позивач укладаючи договір, не скористалась своїм правом визначити його умови щодо зменшення розміру процентної ставки у випадку настання певних обставин, що не може бути підставою для звільнення від взятих на себе зобов»язань. У відповідності до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач не була позбавлена права протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Тобто, навіть після підписання договору, умови якого їй були достеменно відомі, мог-ла скористатись своїм право і відкликати свою згоду. Отже, суд дійшов висновку, що позивач була ознайомлена з умовами договору і висло-вила своє волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору. Факту введення банком позивача в оману не встановлено та не доведено в судовому засіданні. А тому підстави позову не обгрунтовані. Як на підставу позову позивач посилалася на недотримання банком Постанови НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" № 168 від 10.05.2007 р. Стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. До правового договору застосовуються норми законодавства, які діють на час їх виникнення, адже закони та інші нормативно-правові актинемає зворотної сили. У зв»язку з чим, до спірних правовідносин сторін Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 р. не застосовується, оскільки вона прийнята після укладання договору. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику роз-гляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " від 06.11.2009 № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого догово-ром строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримую-чи у відповідача кредитні кошти, позивач погодилася з умовами кредитного договору, пого-дилася отримати гроші та відповідно погодилася забезпечити повернення одержаних кредитів та нарахованих процентів, погашала кредит. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю.

Outcome: dismissed