Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та після уточнення своїх позовних вимог просить суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13, шляхом виселення відповідачів із членами їх сімей без надання іншого житла; зобовязати відповідачів передати [PERSON] ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки спричинену їй моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування вимог позовної заяви [PERSON] зазначає, що у 2003 році вона та двоє інших співвласників [PERSON] та [PERSON], кожній з яких належить на праві спільної часткової власності по 26/400 часток вказаного вище житлового будинку, вирішили відчужити належні їм частки житлового будинку [PERSON] та її сину [PERSON] [PERSON] та [PERSON] оформили на імя [PERSON] довіреності з правом продажу належних їм часток відповідачам. На підтвердження наміру продати в майбутньому відповідачам зазначені частки житлового будинку та наміру відповідачів їх купити, [PERSON] була власноручно складена розписка про отримання нею завдатку в розмірі 500 доларів США. Позивачка зазначає, що в майбутньому обставини домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами змінилися, в тому числі сторони не досягли згоди щодо вартості нерухомого майна, сам договір купівлі-продажу між ними не укладався, а тому на думку позивачки, відповідачі безпідставно користуються та проживають у належній їй частині будинку та їх відмова в добровільному порядку звільнити житловий будинок стала підставою для звернення позивачки до суду із дійсним позовом для захисту її прав власника нерухомого майна. [PERSON] в свою чергу звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Білгород-Дністровська міська рада, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 26/400 часток будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на зазначені 26/400 часток житлового будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що 20 червня 2003 року між ним та [PERSON] була досягнута письмова згода щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, належних [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] вказує, що відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання нею 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу частки будинку. Після досягнення всіх істотних умов договору [PERSON] виїхала на постійне проживання до м. Києва та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у звязку із чим [PERSON] був змушений звернутися до суду. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов [PERSON] підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] просив відмовити у звязку з їх безпідставністю. Представник відповідача за первісним уточненим позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив задовольнити зустрічний позов. Представник відповідача за первісним уточненим позовом [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідач за первісним уточненим позовом [PERSON] у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі. Треті особи за зустрічним позовом до суду не зявилися, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та всі надані докази, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею 26/400 часток житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10.08.2001 року. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №153933 (а.с.11); довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року № 2001 (а.с. 64) Відповідно до вказаної довідки БТІ станом на 31.12.2012 року іншими співвласниками житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області є: [PERSON] 16/100 часток; [PERSON] - 26/400 часток; [PERSON] 26/400; [PERSON] 26/400; [PERSON] 41/100; міська рада 17/100. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачі за первісним і зустрічним позовами підтвердили у своїх позовних заявах, а їх представники у судовому засіданні, що [PERSON] у 2003 році мала намір продати належні їй 26/400 часток вказаного житлового будинку. В матеріалах справи наявна копія розписки, складена [PERSON] в якій остання зазначає, що 20.06.2003 року отримала від [PERSON] 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку. [PERSON] та його представник за довіреністю у позовній заяві та в судовому засіданні наголошували на тому, що саме ця розписка є належним доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та підтвердженням його повного виконання, а саме остаточного розрахунку та є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно. Однак, суд не може погодитися із наведеними доводами [PERSON] та його представника з огляду на наступне. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто до правовідносин, які виникли між сторонами застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу ). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За положеннями ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" було роз'яснено, що правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Із наданої до суду розписки не вбачається, що сторони досягли усіх істотних умов договору: не зазначений предмет договору, ціна договору,термін виконання зобовязань за договором, не визначені сторони угоди. Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області та має юридичну силу лише щодо фінансової складової, а саме підтверджує факт отримання грошових коштів. З огляду на викладене, суд не погоджується з твердженнями [PERSON] щодо правової характеристики укладеної між ним з відповідачкою угоди як договору купівлі-продажу, у звязку із чим вважає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. [PERSON] також вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] самостійно звернулася до суду із позовом, хоча спір стосується спільної часткової власності, тобто до складу позивачів повинні входити всі співвласники майна. Однак, суд вважає, що правовідносини, які мали місце між сторонами та підтверджуються розпискою, складеною [PERSON] виникли саме між [PERSON] та [PERSON] і співвласники ніяким чином не приймали у цьому участь та їх права та інтереси жодним чином не порушені. Крім того, у відповідності до ст.ст. 75, 76, 80 ЦК УРСР [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви. Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як вже було встановлено судом вище [PERSON] є законним власником 26/400 частин житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області та зареєстрована за зазначеною адресою. [PERSON] позбавлена можливості вільно володіти та користуватися належним їй на праві спільної часткової власності майном, оскільки там проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Факт того, що вказані особи проживають за зазначеною адресою не заперечує і сам позивач за зустрічним позовом, а також підтверджується відповіддю Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 15.10.2014 року №51/27409, заявою про кримінальне правопорушення (а.с. 27, 54). Суд приходить до висновку, що проживання відповідачів за первісним позовом у спірному житловому будинку є незаконним, оскільки вони проживають у будинку без відповідної на то правової підстави: вони не є власниками будинку; не мають особистого сервітуту; не зареєстровані за зазначеною адресою та не є членами сім'ї власника будинку. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] надала йому письмову згоду на вселення та проживання у спірному будинку не були підтверджені належними та допустимими доказом, а тому не приймаються судом до уваги. Так, в матеріалах справи наявний лише письмовий дозвіл позивачки на проживання у належній їй частині будинку на імя [PERSON] Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав шляхом використання відповідних способів захисту права власності, в тому числі і шляхом виселення. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із членами їх сімей без надання іншого приміщення та задля безперешкодного доступу до житла суд вважає за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобовязання відповідачів передати [PERSON] ключі від вхідних дверей будинку. З приводу вимоги про стягнення з відповідачів на користь [PERSON] спричиненої їй моральної шкоди, то суд вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою взагалі не зазначено в чому саме полягає завдана їй моральна шкода; не вказано в чому полягає протиправність діяння її заподіювача, а саме відповідачів; не доведена наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вина останніх в її заподіянні. Позивачкою не обґрунтовано з чого саме вона виходить при оцінці заподіяної їй шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 260 грн. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] у звязку з їх безпідставністю.

Outcome: partial