Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , Селецької сільської ради, Оржицької районної державної адміністрації Полтавської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права на пай в порядку спадкування та скасування рішень. У позові вказав, що його мати проживала разом з ним в смт. Оржиця з березня 2001 року і по день своєї смерті [INFO] . Вважає, що після смерті матері він вступив у володіння та управління усім її майном у порядку ч.1 ст. 549 ЦК УРСР . Прохає суд встановити факт спільного проживання із спадкодавецею на час відкриття спадщина та факт вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того позивач за первісним позовом прохає суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у порядку спадкування після смерті [PERSON] , скасувати Розпорядження голви Оржицької РДА «про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] та Розпорядження Оржицької РДА «Прозатвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] , скасувати видане [PERSON] свідоцтво про право власності . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Селецької сільської ради, Оржицької районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивував тим, що належне майно [PERSON] прийняв його батько, [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Частину спадщини, що належала [PERSON] прийняли його діти в рівних частках. Щодо іншого спадкового майна його батька, до якого входило право на земельну частку (пай), що належало [PERSON] між його дітьми була досягнута згода щодо розподілу. Прохає визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 3,25 умовних кадастрових, що розташована на території Селецької сільської ради, Оржицького району, Полтавської області та належала [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та поділу спадкового майна між спадкоємцями. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ,- адвокат Юхимович В.Ф. в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечив, вважає, що позивач [PERSON] не вчинив жодних дій, які б свідчили про вчинення ним будь-яких дій після відкриття спадщини та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позовні вимоги [PERSON] визнав повністю, вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки спадок [PERSON] прийняв його батько [PERSON] . Представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Юхимович С.А. позовні вимоги [PERSON] не визнала, вказавши що зазначені позивачем факти не відповідають дійсності, подані докази є недостовірними. Позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені факти. В задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Заявлені зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю та прохає їх задовольнити з мотивів викладених в позові. Представник відповідача, Селецької сільської ради Оржицького району Потавської області позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважає їх безпідставними, оскільки [PERSON] постійно проживала в с. Великоселецька, позивач на час її смерті з нею не проживав, спадок не прийняв. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] визнала, вказавши, що на час смерті [PERSON] з нею проживав її син [PERSON] який прийняв її спадок, Після смерті [PERSON] його спадок прийняли його діти які до цього часу проживають у будинку що належав [PERSON] .. Представник відповідачаОржицької районної державної адміністрації Полтавської області в судове засідання не з"явився, але направили на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, зазначивши, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи Оржицької державної нотаріальної контори в судове засідання не з"явився, але направили на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, зазначивши, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін за первісним та зустрічним позовами, з`ясувавши усі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступного: Враховуючи положення ст. 58 Конституції України яке відображенне в ч. 3. ст. 5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та Перехідних положеньцього Кодексу до правовідносин, що виникли між сторонами відносно спадщини яка відкрилася до 1 січня 2004 року підлягають застосуванню правила ЦК Української РСР. Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Аналогічні роз`яснення містить пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки спадщина [PERSON] відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, то застосуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцям з часу відкриття спадщини,як норми матеріального права, що регулюють вказані правовідносини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) регламентує порядок прийняття спадщини спадкоємцями. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що батьками позивача за первісним позовом, [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 20.07.2000р. Водночас вказані особи були дідом та бабою позивача за зустрічним позовом, [PERSON] по батьківській лінії. Спорідненість між вказаними особами підтверджується витягом з держреєстру про народження [PERSON] № 00014420752 від 09.09.2014р та свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 10.07.1990р. На час смерті [PERSON] проживала у власному будинку в с. Великоселецьке, Оржицького району Полтавської області разом з нею проживав та був прописаний її син, [PERSON] . Вказаний факт підтверджено довідками Селецької сільської ради Оржицького району Полтавської області № № 41, 40, 38 від 26.01.2017р. та витягами з книг по господарського обліку заперіод 2001-2005р.р по Селецькій сільській раді, Оржицького району. Відповідно повторного свідоцтва про смерть виданого виконавчим комітетом Селецької сільської ради серія [NUMBER] від 10.09.2014р. [PERSON] померла [INFO] у віці 78 років. Вкнизі реєстрації актів про смерть, 04.01.2002р. зроблено відповідний запис за № 3. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] № 00015571631 зформованого 10.07.2015р., актовий запис про смерть вказаної особи склала секретар виконкому Селецької сільської ради Оржицького району, Полтавської області, В.О. Касяненко . Смерть [PERSON] зафіксована в с. Великоселецьке, Оржицького району, Полтавської області на підставі лікарського свідоцтва виданого Лукімською дільничною лікарнею № 2 від 04.01.2002року за місцем проживання спадкодавця, яке збігається з місцем її смерті. Особою, яка заявила про смерть спадкодавця, підписала актовтй запис про смерть та отримала довідку на одержання допомоги на захоронення № 3, у вказаному витязі зазначено, [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до якої належить право на земельну частку (пай) розміром 3,25 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Селецької сільської ради, Оржицького району, Полтавської області. Заповіт [PERSON] за життя не складала. Позивач за первісним позовом, [PERSON] стверджує, що за життя спадкодавеці він забрав її до себе в смт. Оржиця та перевіз її речі. Звертаючись до суду заявив про факт спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вступу в управління та володіння всім її майном. Для доведення заявлених фактів [PERSON] надав суду довідку Оржицької селищної ради № 1230/02-36 від 02.06.2015року та сертифікати акцій серія [NUMBER] виданого [PERSON] (без дати видачі) та серія [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] (без дати видачі). Крім того заявлені факти позивач доводив власними показами наданими при допиті судом в якості свідка, та показами які надала його дружина [PERSON] як свідок. Надаючи оцінку вказаним доказам суд звертає увагу на те, що в довідці Оржицької селищної ради № 1230/02-36 від 02.06.2015року зазначено про те, що мати позивача, [PERSON] , яка померла [INFO] проживала без реєстрації в його житловому будинку за адресою [ADDRESS] з березня 2001 року і по день смерті [INFO] та перебувала на його повному утриманні. Зазначена інформація у вказаній довідці суперечить іншим письмовим доказам, які містяться у матеріалах справи, а саме свідоцтву про смерть [PERSON] , повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] № 00015571631 зформованого 10.07.2015р., довідкам Селецької сільської ради № № 41, 40, 38 від 26.01.2017р., книгам по господарського облікуза період 2001-2005р.р,, в яких місцем проживання та смерті спадкодавця зазначено с. Великоселецьке, Оржицького району, Полтавської області. Разом з тим інформація, що міститься у вказаній довідці була спростована самим позивачем за первісним позовом, який був допитаний в якості свідка та відповідно покази якого приймаються судом, як доказ по справі. За показами свідка [PERSON] його мати померла в с. Великоселецьке. Крім того, суд зазначає, що покази [PERSON] та покази його дружини [PERSON] як свідків щодо стану здоров`я спадкодавеці, часу перебування її у власному будинку перед смертю, стосовно осіб які викликали медиків до матері та повідомили про її смерть та інших обставин її життя та смерті, не узгоджуються між собою та суперечать показам інших свідків. Суд також звертає увагу на те, що довідка Оржицької селищної ради № 1230/02-36 від 02.06.2015року, якою [PERSON] доводить заявлені факти, була предметом розслідування в рамках кримінального провадження № 120115170280000187 від 15.07.2015року за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 366 КК України. З матеріалів кримінального провадження витребуваного з органів поліції за ухвалою суду вбачається, що під час вказаного слідства було встановлено, що підставою надання вказаної довідки став акт, який містить недостовірну інформацію, складений та підписаний 02.06.2015р одноосібно депутатом Оржицької селищної ради Боровським В.І.. Недостовірність інформації щодо місця проживання та смерті [PERSON] , яка була зазначена в довідці Оржицької селищної ради була встановлена в кримінальному провадженні протоколами допиту свідків, які підписали вищевказаний акт та іншими доказами, які також є предметом дослідження заявленого спору. З огляду на встановлені обставини суд вважає довідку Оржицької селищної ради № 1230/02-36 від 02.06.2015року неналежним, недостовірним та недопустимим доказом у справі. Стверджуючи, що задовго до смерті своєї матері позивач перевіз до свого будинку в смт. Оржиця належні їй речі, останній не надав вказаному твердженню доказового обґрунтування. Суд звертає увагу на те, що за твердженням позивача перевезення речей матері в смт. Оржяця було пов`язано саме із зміною її місця проживання, яке не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, вказане твердження позивача спростовано показами допитаних в судовому засіданні свідків, які являються жителями с. Великоселецьке, Оржицького району та особисто знали спадкодавецю. Свідок [PERSON] , яка являється секретарем Селецької сільської ради та являється родичкою позивачів, повідомила, що [PERSON] постійно проживала у власному будинку с. Великоселецьке, Оржицького району, свого місця проживання не змінювала. Лікуючись в районній лікарні в смт. Оржиця могла бути в гостях у свого сина [PERSON] . Спадкодавеця мала двох синів [PERSON] та [PERSON] . Свого часу старшому синові [PERSON] батьки побудували в с. Великосельцьке власний будинок, який останній продав та виїхав на постійне проживання в смт. Оржиця. З того часу [PERSON] в с. Великоселецьке та в будинку своїх батьків не проживав. Молодший син [PERSON] мав велику сім`ю та у 1999році після пожежі в будинку яким користувався повернувся на постійне проживання в будинок своєї матері [PERSON] Свідоцтво про смерть матері та допомогу на її поховання отримав молодший син, [PERSON] та разом зі своєю родиною провів її поховання. Після смерті матері [PERSON] місця свого проживання не змінював та прийняв спадок своєї матері. Діти [PERSON] після його смерті та смерті їхньої матері були поміщенні до дитячих будинків як неповнолітні. [PERSON] , як старший серед дітей на той час навчався у профтехучилищі та залишався проживати у будинку своєї баби, [PERSON] Свідок [PERSON] , яка працювала фельдшером Малоселецького ФАПУ повідомила, що до неї часто звертався [PERSON] та його діти з проханням надати медичну допомогу їхній бабусі [PERSON] . Крім того, враховуючи що в сім`ї [PERSON] були малі діти, свідок часто відвідувала вказану родину, яка проживала в будинку [PERSON] . Свого часу при огляді [PERSON] остання повідомила, що її побив син, [PERSON] , синці, що були виявлені у неї на ногах залишилися після його ударів. [PERSON] проживав із своєю сім`єю в будинку своєї матреі з 1999р. та продовжував там проживати до своєї смерті Свідок [PERSON] підтвердили, що [PERSON] постійно проживала у власному будинку в с. Великоселецьке, місце свого проживання не змінювала. Будучи членом виконкому Селецької сільської ради вона декілька разів на тиждень разом з дільничним відвідувала родини, які мають неповнолітніх дітей в тому числі і родину [PERSON] Сім`я [PERSON] проживала в будинку [PERSON] , в цьому ж будинку вела своє господарство, місце свого проживання не змінювали і на час смерті [PERSON] та після її смерті. Оцінючи наданий позивачем [PERSON] сертифікат акцій виданий на ім`я [PERSON] , як доказ вступу в управління та володіння спадковим майном, суд звертає увагу на те, що вказаний доказ не відповідає вимогам ст. 77-80 ЦПК України щодо його допустимості, достовірності та достатості, оскільки згідно свідоцтва про народження позивача та свідоцтва про смерть спадкодавеці спадщина відкрилася після смерті « [PERSON] », однак прізвище зазначене у наданому сертифікаті не відповідає прізвищу спадкодавеці, рік видачі вказаного документу відсутній. В розумінні положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи зазначені положення закону суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом не надано доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, тобто вчинення ним будь-яких дій, що свідчили б про наявність фактичного волевиявлення, спрямованого на володіння, управління користування та розпорядження спадковим майном. Як пояснив позивач він знав про відкриття спадщини після смерті матері, в нотаріальну контору заяву не подавав бо не міг знайти сертифікат на право на земельну частку (пай) що належав матері. Разом з тим, наполягаючи на тому, що усі речі належні матері він перевіз за її життя в смт. Оржиця, останній не надав жодних доказів, які б свідчили про вчинення ним будь-яких дій після відкриття спадщини та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Водночас суд зазначає, що наявність у позивача документів на ім`я спадкодавця не може бути достатнім доказом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки в розумінні положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР позивач має довести що вказаними документами та іншим майном спадкодавця він став володіти чи управляти після відкриття спадщини та протягом шети місяців після її відкриття. Враховуючи зазначені положення суд вважає, що позивач за первісним позовом, [PERSON] спадщину після смерті матері, [PERSON] у встановлений законом строк не прийняв ні шляхом подачі заяви до державної нотаріальної контори, ні шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічні роз`яснення викладені у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зокрема, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно п. 3.1 вказаного листа право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Аналізуючи зібрані у справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за №152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. В судовому засіданні встановлено, що з 1999 року разом із спадкодавецею, [PERSON] в належному їй житловому будинку фактично проживав її син, [PERSON] та його сім`я до якої належить і позивач за зустрічним позовом. Проживаючи разом в одному будинку вказані особи вели спільне господарство, за цією ж адресою медпрацівниками, службовими особами виконавчого комітету сільської ради та представниками правоохоронних органів проводилися профілактичні огляди неповнолітніх дітей [PERSON] .. Після 2005 року житловому будинку [PERSON] було присвоєно [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] її син та його сім`я залишилися проживати у будинку спадкодавця продовжуючи вести за вказаною адресою своє господарство обробляти присадибну ділянку, здійснювати догляд за домоволодінням, проводить необхідні його покращення та ремонти, користуватися речами домашнього вжитку. З цього будинку діти [PERSON] ходили до школи. Вказані обставини підтверджуються витягами з книг погосподарського обліку Селецької сільської ради Оржицького району в яких заначено роки народження членів сім`ї їх родинні звязки відносно голови двору, місце роботи та в якому класі навчаються діти. Зазначені обставини також підтверджуються іншими письмовими доказами такими як Довідками Селецької сільської ради №№ 38, 39 40 41 від 26.01.2017р. №195 від 21.05.2015р.; Довідкою Малоселецького ФАПу; актом жителів с. Великоселецьке; Нотаріально посвідченими письмовими заявами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] а також показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та показами позивача за зустрічним позовом [PERSON] допитаного в якості свідка. Крім того, суд зазначає, що до ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення від 14 листопада 2001 та прийняття 11 грудня 2003 ВР України Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", діяв існував інститут прописки по населеному пункту який прив`язував людину до певної адреси проживання.До набрання чинності новим ЦК України з 01.01.2004 р. визначення поняття «житло» було відсутнє. Так, ст. 17 ЦК УРСР 1963 р. місцем проживання визначено «те місце, де громадянин постійно або переважно проживає» . Отже, в цих актах йдеться лише про місце проживання. В ст. 6 ЖК України зазначено, що такі будинки і жилі приміщення призначені для постійного проживання громадян. З огляду на вказані обставини суд приходить до висновку, що під час розгляду заявленого спору знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] , який являється батьком позивача за зустрічним позовом, вчасно і відкрито своїми фактичними діями прийняв спадщину після смерті своєї матері, у відповідності до діючого на той час Цивільного Кодексу УРСР. Відповідно свідоцтву про смерть серія [NUMBER] від 04.06.2007р. батько позивача за зустрічним позовом, [PERSON] помер [INFO] у віці 57 років, про що в Книзі реєстрації актів про смерть, 07.06.2007р. зроблено відповідний запис за № 13. Смерть [PERSON] зареєстрована Селецькою сільською радою Оржицького району, Полтавської області. [INFO] померла мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 18.04.2007року. Як вбачається з довідки Селецької сільської ради № 39 від 26.01.2017р.на час смерті [PERSON] з ним проживали та були зареєстровані, його діти в тому числі позивач за зустрічним позовом, які на той час були неповнолітніми. Після смерті [PERSON] у Оржицькій державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 378 ( у спадковому реєстрі 43545798) та видані свідоцтва про право на спадщину в рівних частках дітям спадкодавця, що підтверджується витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі №№ 29502909, 29502820, 29502871, 29502960 від 02.02.2012р. Відповідно довідки відділу Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області № 929 від 02.10.2014р. [PERSON] на підставі Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95 та Розпорядження Оржицької РДА від 15.02.2002р. № 75, згідно проекту поділу земель на земельні частки (пай) в межах розпайованих земель реформованого КСП ім. Котовського та виготовлення державних актів на право приватної власності на землю на території Селецької сільської ради, Оржицького району Полтавської області, було виділено земельну частку (пай) № [NUMBER] розміром 3,25 ум. кад. га. Як вбачається з Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 04.02.2015року визнання права на земельну частку (пай) яке належало [PERSON] та успадковане [PERSON] було предметом судового розгляду. Заявлені [PERSON] та визнані іншими спадкоємцями, позовні вимоги про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, судом були задоволені повністю. Вказаним рішенням було визнано за [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 3,25 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Селецької сільської ради, Оржицького району, Полтавської області та належала [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . З урахуванням апеляційної скарги відповідача, [PERSON] , який оскаржив рішення суду першої інстанції, як особа яка не була залучена до участі у справі, рішення Оржицького райсуду від 04.02.2015 року було скасовано виключно з підстав неналежного складу відповідачів. З огляду на вказані обставини право позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягає судовому захисту. Частина 2 статті 1278 ЦКУ передбачає право кожного із спадкоємців вимагати виділу своєї частки в натурі. Коли воля на такий виділ є у всіх спадкоємців і відсутній спір між ними, виникають правовідносини щодо поділу спадщини. Вказана норма кореспондується з вимогми ст. 562 ЦК УРСР 1963р Поділ спадкового майна може мати місце як при спадкуванні за законом, так і при спадкуванні за заповітом, якщо сам заповідач у заповіті не розподілив конкретно між спадкоємцями своє майно. У випадку, коли заповідано конкретне майно, вже на підставі самого заповіту кожен спадкоємець стає власником конкретної речі (речового права), і змінити цей порядок договором неможливо. Договір про поділ спадкового майна є способом уникнення правового режиму спільної часткової власності між спадкоємцями та звільняє від багатьох проблем у майбутньому. Як вбачається із заяв відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які являються спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , між ними відсутній спір щодо поділу іншого спадкового майна батька, вони не заперечують щоб земельну частку (пай), яка належала [PERSON] та яку успадкував [PERSON] прийняв їх брат, [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд також прийшов до висновку, що клопотання представника позивача за первісним позовом, [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки спір між сторонами щодо спадщини [PERSON] виник після скасування Апеляційнитм судом Полтавської області рішення 03.06.2015р. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною першою статті 15 ЦК України, яка кореспондується з ч.1. ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані позивачем за зустрічним позовом докази, приймаючи до уваги їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та беручи до уваги ту обставину, що позивач позбавлений можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, суд вважає , що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно дочастини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки зустрічний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір та інші судові витрати підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , а саме судові витрати на правову допомогу у розмірі 13291,25 грн. та судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved