Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом, який в подальшому уточнив, в інтересах держави в особі Львівської міської ради до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб управління держкомзему у м.Львів, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача та просив визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки від 10.11.2010 року зареєстрований в реєстрі за № 1939, укладений між [PERSON] та [PERSON], від 10.11.2010 року зареєстрований в реєстрі за № 1940, укладений між [PERSON] та [PERSON], від 30.06.2011 року зареєстрований в реєстрі за № 989, укладений між [PERSON] та [PERSON], від 30.06.2011 року зареєстрований в реєстрі за № 993, укладений між [PERSON] та [PERSON], нечиниими Державних актів на право власності на земельні ділянки видані [PERSON] серії ЯЛ № 874904 від 07.12.2010 року та серії ЯЛ № 874905 від 07.12.2010 року, витребування в [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га - кадастровий номер 4610137500:05:007:0118 і земельну ділянку площею 0,12га - кадастровий номер 4610137500:05:007:0119, зобовязати [PERSON] повернути спірні земельні ділянки у розпорядження Львівської міської ради; зобовязати реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1га, кадастровий номер №4610137500:05:007:0118 і земельну ділянку площею 0,12га., кадастровий номер №4610137500:05:007:0119 за територіальною громадою м. Львова. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.07.2010 року (справа №2-1298/10) зобов'язано управління Держкомзему у м.Львів погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів з видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,12 га. для ведення садівництва у м.Львові на вул. Топольній; визнано за [PERSON] право власності на дані земельні ділянки; зобовязано управління держкомзему у м.Львів офор-мити та видати державний акт на право власності та внести підпис про право власності у земельно-облікові документи; зобовязано Львівську міську раду підписати державний акт про право власності за [PERSON] На підставі даного рішення [PERSON] видано державні акти на право власності на земельні ділянки. В подальшому згідно договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив дані земельні ділянки [PERSON], а останній відчужив їх [PERSON] Перевіркою також встановлено, що [PERSON] звертався до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовною заявою до ПП «АБМ-КОМПАНІ», управління держкомзему у м.Львів, Львівської міської ради про визнання незаконними дій та зобовязання вчинити такі, визнати право власності на земельні ділянки на вул. Топольній у м.Львові, однак ухвалою суду від 06.12.2011 року позовну заяву повернуто позивачу без розгляду. Оскільки [PERSON] добросовісно набула земельні ділянки за рахунок держави без достатньої правової підстави, то такі слід повернути державі. Прокурор у судовому засіданні позов підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник Львівської міської ради у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві мотиви. Просив позов задовольнити. Відповідачі та їх представники у судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності. Представники третіх осіб управління Держкомзему у м.Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 3 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Судом встановлено, що на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.07.2010 року (справа №2-1298/10) про зобов'язання управління Держкомзему у м.Львів погодити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів з видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,12 га. для ведення садівництва у м.Львові на вул.Топольній - визнано за [PERSON] право власності на дані земельні ділянки; зобовязано управління держкомзему у м.Львів оформити та видати державний акт на право власності та внести підпис про право власності у земельно-облікові документи; зобовязано Львівську міську раду підписати державний акт про право власності за [PERSON] На підставі даного рішення [PERSON] видано державні акти на право власності на земельні ділянки: ЯЛ № 315018 від 22.10.2010 року площею 0,1000 га. кадастровий номер 4610137500:05:007:0118 та ЯЛ № 315017 від 22.10.2010 року площею 0,1200 га. - кадастровий номер 4610137500:05:007:0119. Згідно з договорами купівлі-продажу від 10 листопада 2010 року, посвідченими приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими номерами 1960, 1942, [PERSON] відчужив земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,1200 га по вул. Топольній в м. Львові [PERSON], на підставі яких останньому виготовлено державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 874904 від 07 грудня 2010 року та серії ЯЛ № 874905 від 07 грудня 2010 року. В подальшому [PERSON] продав зазначені земельні ділянки [PERSON], згідно з договорами купівлі-продажу від 30 червня 2011 року, посвідченими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Серафин JI.B. за реєстровими номерами 989, 993, на підставі яких внесено зміни до державних актів на право власності на земельні ділянки. Перевіркою прокуратури Шевченківського району м. Львова встановлено, що у 2010 році рішення Пустомитівського районного суду Львівської області щодо зобов'язання передати у власність [PERSON] вищезазначені земельні ділянки не приймалося. Крім того, згідно пояснень представника Львівської міської ради вбачається, що орган місцевого самоврядування - Львівська міська рада не приймала рішення про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] на вул. Топольній у м.Львові. Згідно до п.34 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до п.п. а ст.12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на дату прийняття спірного рішення №618 від 23.10.2008 року), надалі ЗК України, до повноважень селищних рад належить право розпорядження землями територіальних громад. Згідно ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а відповідно до ч.1 ст. 127 ЗК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Сторони у справі не подали доказів передачі відповідачам у справі Львівською міською радою у встановленому законодавством порядку спірних земельних ділянок на вул. Топольній у м.Львові. Судом також встановлено, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2011 року у справі № 2-1316/224/11 за позовом [PERSON] до приватного підприємства «АБМ-Компані», управління Держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області, Львівської міської ради про визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити дії та визнати право власності щодо земельних ділянок по вул. Топольній в м. Львові позовна заява повернута позивачу на підставі п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України. Інших доказів того, що така цивільна справа розглядалася Пустомитівським районним судом Львівської області сторони не представили, а судом у процесі розгляду справи не здобуто. Таким чином, правових підстав, за яких Львівська міська рада могла розпорядитись на користь [PERSON] земельними ділянками немає, що в свою чергу свідчить про вибуття земельних ділянок із власності громади поза її волею і незаконність розпорядження земельною ділянкою останнім на користь [PERSON], а в подальшому [PERSON], про що остання не знала та не могла знати і є добросовісним її набувачем. При цьому підстави для визнання недійсними правочинів щодо відчуження спірного майна відсутні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою ст. 203 ЦК України. Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 цього Кодексу, яка надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У відповідності до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Тобто за змістом зазначених правових норм суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 10.11.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1939, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 10.11.2010 року зареєстрованого в реєстрі за № 1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 30.06.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 989, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 30.06.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 993, укладеного між [PERSON] та [PERSON], не чинними Державних актів на право власності та земельні ділянки видані [PERSON] серії ЯЛ № 874904 від 07.12.2010 року та серії ЯЛ № 874905 від 07.12.2010 року, поскільки у відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права /ч.1 ст.216 ЦК України/ застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відтак, суд вважає, що в цій частині немає підстав для задоволення позовних вимог. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тому щодо визнання недійсними договорів про передачу земельної ділянки у власність та визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку на ім»я відповідача [PERSON] підстав немає, оскільки обраний спосіб не відповідає способу захисту прав власника держави. Також, не вірно обрано такий спосіб захисту прав власника як витребування земельної ділянки від нинішнього володільця. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч.5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Таким чином право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Разом з тим, позивачем не представлено доказів того, чи із встановленням факту про відсутність рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 липня 2010 року, яким за [PERSON] визнано право власності на земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,1200 га по вул. Топольній у м. Львові, відновилося право власності Львівської міської ради на них, що дає останній право на оскарження договорів купівлі-продажу від 10 листопада 2010 року № 1960 та № 1942, укладених між [PERSON] і [PERSON], на підставі яких спірні земельні ділянки були відчужені, та які недійсними не визнано. Що стосується вимог позивача про зобовязання реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1га, кадастровий номер №4610137500:05:007:0118 і земельну ділянку площею 0,12га., кадастровий номер №4610137500:05:007:0119 за територіальною громадою м. Львова, то суд вважає, що такі вимоги є похідними та взаємоповязаними з попередніми позовними вимогами, у задоволенні яких судом відмовлено, а тому такі до задоволення не підлягають. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Окрім цього, Верховним судом України при розгляді справи №6-222цс14 висловлено правову позицію про те,що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів порушення, невизнання або оспорювання права Львівської міської ради, а відтак суд приходить до переконання про те, що право позивача не є порушеним, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Законом України від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено таке: основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. "Федоренко проти України". Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король [PERSON] та інші проти [PERSON]" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, у разі задоволення судом позову, буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed