Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

30 серпня 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, укладений 26 березня 2004 року та зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції міста Полтави, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 13, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. За відомостями, отриманими від АДБ підрозділу ГУДМС, УДМС України в Полтавській області (вхідний 2302/13 від 23 вересня 2013 року), станом на 12 вересня 2013 року відповідач [PERSON], який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], знятий з реєстрації 10 липня 2007 року та вибув до [ADDRESS] (а.с. 20). Печенізький РС ГУДМС України в Харківській області в листі від 8 жовтня 2013 року повідомив, що відповідач зареєстрований за тією самою адресою, що і позивачка: [ADDRESS] (а.с. 22). Ухвалою суду від 15 жовтня 2013 року відкрито провадження по справі (а.с. 23). 30 жовтня 2013 року позивачка доповнила свій позов вимогою про визначення місця проживання спільних з відповідачем дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], разом з нею за місцем її реєстрації (а.с. 30-32). Тривалість розгляду цього спору обумовлена тим, що відповідач не отримував кореспонденцію ані за місцем реєстрації, ані за зазначеною позивачкою адресою (а.с. 26, 37, 43), у зв'язку з чим, суд в порядку, передбаченому частиною 7 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, здійснив повідомлення відповідача за місцем роботи останнього (а.с. 28). Ухвалою суду від 19 грудня 2013 року об'єднано в одне провадження первісний позов та позов [PERSON] до [PERSON], третя особа на боці позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації Харківської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком (а.с. 50, 53-57, 85-89). В обґрунтування первісного позову позивачка посилалась на те, що між нею та відповідачем тривалий час відсутні сімейні стосунки, зникли почуття поваги та розуміння, з червня 2013 року вони проживають окремо, у зв'язку з чим, збереження родини є неможливим та суперечитиме інтересам всіх її членів. Просила визначити місце проживання їхній трьох дітей разом з нею, з огляду на те, що діти перебувають повністю на її утриманні та проживають разом з нею. Відповідач первісний позов визнав в частині розірвання шлюбу, проти задоволення вимоги позивачки щодо визначення місця проживання їхніх спільних дітей разом з нею заперечував, та звернувся до суду по суті з зустрічною вимогою щодо визначення місця проживання дітей разом з ним. В обґрунтування своєї позиції зазначав, що за останні півтора роки його дружина дуже змінилась, адже приєдналась до мусульманської секти «Радикальний рух мусульман», з членами якої веде активну Інтернет-переписку та постійно спілкується з ними телефоном, про що він довідався з її сторінки у соціальній мережі, а згодом і від неї самої. Позивачка вимагала від нього зміни віросповідання на мусульманство, як на єдину можливість зберегти родину, а отримавши відмову, розпочала в Інтернеті пошук чоловіка-мусульманина. З того часу, як позивачка прийняла мусульманство, вона приділяє мало часу та уваги дітям, постійно перевдягається у мусульманський одяг та молиться, зачиняючи на цей час дітей в іншій кімнаті, хай би як вони при цьому не почувались. Через зазначені події у позивачки бракує часу на догляд за дітьми, здійснення хатніх обов'язків, діти перебувають цілий день майже в антисанітарних умовах, шлюбні стосунки між сторонами припинились. Навесні 2013 року дружина повідомила йому, що має намір виїхати разом з дітьми на постійне місце проживання до Дагестану, де на неї чекає «наречений», з яким вона познайомилась через Інтернет, вона житиме в мусульманській общині окремо від дітей, їхні діти також приймуть там мусульманство, їх будуть виховувати члени общини «для цілей Аллаха». Позивачка запевняла його, що попре відсутність згоди батька будь-що вивезе дітей до Російської Федерації, якщо буде потрібно, то й нелегально. 6 червня 2013 року, повернувшись додому трохи раніше запланованого часу, відповідач побачив, що його дружина спакувала свої та дитячі речі, і намагається покинути їхню оселю, тоді він став на заваді і не дав їй забрати дітей, зателефонував її батькам, які зранку наступного дня забрали її та своїх онуків в село Артемівку з метою змінити життєву позицію доньки. Навіть на відстані відповідач піклувався про своїх дітей, утримував їх, придбавав для них речі та привозив їх, спілкувався з дітьми телефоном, приїздив до них, дбав про їхнє здоров'я, лежав у лікарні з середньою донькою, давав гроші, проте, не дружині, а її матері, оскільки позивачка витрачала всі кошти на зв'язок із сектою, а не на дітей. Відповідач зазначав, що він забезпечений житлом та земельною ділянкою, має постійне місце роботи та гідний заробіток, з огляду на що, може забезпечити своїх дітей всім необхідним, а його батьки, батьки дружини та нянька допоможуть йому доглядати їх, пояснював, що йому стане здоров'я виховати дітей самому, та запевняв, що зробить все необхідне для того, щоб діти якомога безболісніше пережили розлучення батьків. Просив відмовити в позові дружини, не віддавати їй дітей та не надавати їй дозволу на вивезення дітей за кордон без його згоди, адже в цьому випадку він назавжди втратить своїй дітей та більше ніколи їх не побачить. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації Харківської області, надала висновок, в якому вважала за доцільне визначити місце проживання дітей разом з батьком (а.с. ). Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 березня 2004 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції міста Полтави (а.с. 11). Від цього шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області (а.с. 12), [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області (а.с. 13), [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Артемівською сільською радою Печенізького району Харківської області (а.с. 14). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Артемівської сільської ради Печенізького району Харківської області № 368 від 16 липня 2013 року, позивачка та її троє малолітніх дітей проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Службою у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації Харківської області надано висновок № 594 від 6 листопада 2013 року, згідно якого матір характеризується з позитивного боку, відповідально ставиться до виховання дітей, які повністю знаходяться на її утриманні. Батько участі у вихованні дітей не бере, матеріально не допомагає, живе окремо (а.с. 36). Висновок зроблено станом на 2013 року. За відомостями, які містяться у довідці-характеристиці № 360 від 15 листопада 2013 року, виданій виконавчим комітетом Черняківської сільської ради Чутівського району Харківської області, [PERSON] працює у Іскрівському лісництві, за місцем проживання характеризується позитивно, ввічливий, спокійний, доброзичливий (а.с. 62). Відповідач за первісним позовом - [PERSON], працює старшим майстром лісу Іскрівського лісництва з 30 грудня 2011 року по теперішній час (а.с. 63), за місцем роботи зарекомендував себе здібним, старанним, працелюбним фахівцем лісового господарства, в колективі користується авторитетом та повагою (а.с. 64). Згідно довідки про доходи № 2277 від 8 листопада 2013 року, виданої Державним підприємством Полтавське лісове господарство, [PERSON] за період з травня по жовтень 2013 року нарахована заробітна плата у сумі 19 420 гривень 08 копійок (а.с. 65). 11 серпня 2011 року на підставі договорів купівлі-продажу відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 62 м2 та земельну ділянку площею 0,07 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-21). За актами соціального інспектування № 1015, складеним 14 листопада 2013 року, та № 66, складеним 7 лютого 2014 року, фахівцями із соціальної роботи РЦСССДМ при Черняківській та Іскрівській сільських радах Чутівського району Полтавської області, в зазначеному вище будинку створено місце для навчання та дозвілля дітей, є дитяча кімната, кожна дитина має окреме місце для сну, свої іграшки, в домі наявна оргтехніка, в будинок підведена електроенергія, газ, є газове опалення, житло придатне для проживання, є колодязь та город (а.с. 66, 148). На підтвердження участі батька у догляді за здоров'ям дітей відповідачем надано листки непрацездатності, з яких вбачається, що він неодноразово доглядав дітей в період їхньої хвороби, коли вони перебували на стаціонарному лікуванні (а.с. 73-75). За відомостями, наданими Черняківською сільською радою Чутівського району Полтавської області в листі № 4 від 14 січня 2014 року, позивачка в червні 2013 року зверталась в сільську раду та хотіла шляхом обману взяти доручення на вивезення своїх малолітніх дітей за межі України (а.с. 100). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки, пояснила, що її донька зростала у повній родині, де панували злагода та взаємоповага, з дитинства виховувалась у праці, завжди допомагала батькам по господарству та була навчена якісно вести всі хатні справи. Проте, попре заперечення батьків позивачка у віці 16 років вперше вийшла заміж та народила сина - [PERSON], якого після розлучення з чоловіком у віці трьох років залишила у своїх батьків, які виростили та виховали його повністю самостійно, матір станом дитини та його потребами ніколи не цікавилась, участі у його вихованні або утриманні не брала, від чого дитина дуже страждала, на пропозицію відповідача після одруження забрати сина жити разом з ними категорично відмовилась. Свідок [PERSON] повідомила, що відповідач є дуже добрим батьком та відповідальним чоловіком, багато працює, щоб забезпечити родину всім необхідним, в будинку в селі Черняківка, де до червня 2013 року проживали сторони, був зроблений чудовий ремонт, щоб облегшити побут дружини відповідач придбав всю необхідну техніку. Відповідач завжди допомагав дружині з дітьми, ставився до неї з повагою та турботою, який би втомлений він не повертався з роботи, грався з дітьми, приділяв їм увагу, коли діти хворіли займався їхнім лікуванням, доглядав під час їхнього перебування на стаціонарному лікуванні тощо. [PERSON] зазначила, що близько двох років тому її донька дуже змінилась, перестала займатись дітьми, погано доглядала їх, в будинку був безлад та бруд, періодично поводилась неадекватно. Згодом про причини змін свідку стало відомо, коли вона разом з відповідачем прочитала Інтернет-переписку доньки з радикально налаштованими мусульманами, в якій вона просила знайти їй чоловіка-мусульманина, фактично пропонуючи себе будь-кому з секти «Радикальний рух мусульман», висловлювала намір переїхати в Чечню або Дагестан на постійне місце проживання, на її пропозицію відгукнувся якийсь чоловік, який повідомив, що її приймуть тільки разом з трьома малолітніми дітьми. Позивачка не заперечувала зміни віросповідання, повідомила матері, що їй знайшли вже «нареченого» в Дагестані та придбали їй весільну сукню, там вона і діти будуть постійно проживати в мусульманській общині, але окремо, бо дітей будуть готувати «для цілей Аллаха», на зауваження свідка, що вона вже одружена, має родину та говорить нісенітниці, припинила розмову. В червні 2013 року свідку вночі зателефонував відповідач та повідомив, що її донька намагалась вивезти дітей з дому, у той час, коли він мав бути на роботі, але він повернувся раніше та завадив їй це зробити, просив приїхати та якось вплинути на позивачку. 6 червня 2013 року родина вирішила перевезти позивачку та дітей до свідка в село Артемівку, Печенізького району, Харківської області, щоб батьки мали змогу вплинути на світогляд доньки. З тієї дати по 28 грудня 2013 року позивачка з дітьми проживала у своїх батьків. За цей час, як зазначив свідок, позивачка постійно підтримувала зв'язок зі знайомими мусульманами, днями спілкувалась з ними по Інтернету та телефоном, при цьому виходила з будинку на город, щоб ніхто не чув суті розмови, для цієї мети придбала дорогий мобільний телефон з необхідними функціями. Весь цей час відповідач брав участь в утриманні дітей, приїжджав, постійно дзвонив та розмовляв з дітьми, привозив дитячі речі, підгузки, давав свідку гроші на дітей, дружині грошей не давав, бо вона все витрачала на зв'язок зі своїми Інтернет-знайомими, навіть «дитячі» кошти, що їй перераховувала держава. На пропозицію матері брати участь у придбанні продуктів харчування, адже вона і батько є пенсіонерами, а крім того, продовжують повністю утримувати її першу дитину, яка є студентом денного відділення вишу та проживає у Харкові, позивачка неохоче погодилась давати триста гривень на місяць, які так само неохоче давала після кількох нагадувань, згодом стала давати по двісті гривень. За час проживання у батьків позивачка їжу для дітей не готувала, продуктів не придбавала, батькам по господарству не допомагала, весь цей час по кілька разів на день батьки навідувались додому, щоб перевірити, чи не поїхала позивачка разом з дітьми назавжди. Згодом позивачка почала сварити матір за те, що остання спілкувалась з відповідачем та давала йому поговорити з дітьми телефоном. Про те, що додому прийде працівник опікунської ради позивачка батьків не попередила, проте, в цей день вона дуже готувалась до цього візиту, прибрала весь дім, нарядила дітей, хоча в інший час цього не робила. 27 грудня 2013 року в Артемівку приїхав відповідач, заздалегідь попросивши взяти старших дітей на святкування Нового Року у Черняківку та отримавши попередню згоду позивачки, наймолодшу доньку - [PERSON], він боявся брати через малий вік останньої (1 рік 10 місяців), та з огляду на те, що вона його майже не пам'ятала, бо півроку напередодні жила окремо від нього. Проте, позивачка повідомила йому, що їй треба їхати в Росію, та вимагала, щоб він взяв наймолодшу доньку з собою, при цьому дитина плакала, коли позивачка силоміць посадила її в машину відповідача. На прохання відповідача залишитись з донькою та не робити такого вчинку, його пояснення про те, що для малої дитини така поїздка буде справжнім стресом, позивачка і чути нічого не хотіла. Зі слів відповідача, свідку стало відомо, що в дорозі у її молодшої онуки сталася справжня істерика через відсутність матері. 28 грудня 2013 року позивачка поїхала, станом на 15 січня 2014 року, тобто на день допиту свідка, останній про місце знаходження її доньки нічого не було відомо, її телефон був відключений, сама вона на зв'язок ані з нею, ані з відповідачем не виходила. Свідок висловила занепокоєння психічним станом своєї доньки, бо вона останні півтора роки поводилась неадекватно, нікого не хотіла слухати, ні з ким, окрім, якихось людей з Інтернету, не спілкувалась, говорити на тему своєї поведінки, можливості збереження родини з відповідачем та ставлення до дітей категорично відмовлялась, наполягала на тому, що їй треба переїхати в мусульманську країну разом з дітьми, бо їх там чекають. Свідок, висловлюючи своє особисте ставлення до ситуації як бабуся, просила суд не віддавати її онуків матері, визначити їх місце проживання разом з батьком та не надавати дозволу її доньці на вивезення дітей за кордон, бо це буде об'єктивно загрожувати їхньому життю та здоров'ю, не говорячи вже про їхній психологічний стан. Свідок [PERSON], який є батьком позивачки, будучи допитаним в судовому засіданні, надав пояснення по суті спору, які є ідентичними з поясненнями свідка [PERSON], висловив своє особисте ставлення до ситуації як дідусь дітей та просив суд визначити їхнє місце проживання разом з батьком. Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, пояснила суду, що спочатку відносини між сторонами були добрими, будувались на любові, взаємоповазі та розумінні, всі члени родини та вона особисто допомагали сторонам чим могли, надали грошей для придбання будинку, робили в ньому ремонт, доглядали дітей тощо. Про проблеми в родині сина свідок дізналась навесні 2013 року, але тоді вона наполягала на тому, що догляд за трьома дітьми є суттєвим навантаженням на матір, яке може мати наслідком знервованість останньої, та з огляду на це, радила сину не тільки матеріально забезпечувати родину, а й допомагати дружині по господарству, привозити дітей на вихідні до неї тощо. Проте, відносини в родині погіршувались, позивачка посварилось зі свідком, не бажала розмовляти та вирішувати конфлікт миром, і врешті решт в червні 2013 року позивачка разом з дітьми поїхала жити до батьків в село Артемівку. Зі слів сина свідок дізналась, що позивачка захопилась мусульманською вірою, висловлює бажання розірвати шлюб та має намір вивезти дітей на Кавказ. Свідку невідомі обставини життя позивачки за період з червня по грудень 2013 року. Лише наприкінці грудня 2013 року свідку зателефонував відповідач та повідомив, що позивачка силоміць примушує його забрати трьох дітей, хоча від самого початку між сторонами було досягнуто домовленості щодо старших доньки та сина, тоді відповідач повідомив, що їде додому з усіма дітьми. З 28 грудня 2013 року і протягом перших двох тижнів діти проживали разом з батьком у свідка. Перший тиждень, як зазначила свідок [PERSON], був найважчим: найменша донька [PERSON], якій на той час ще не виповнилось двох років, постійно плакала та кликала матір, старші діти також були дуже стурбованими. Але згодом побут родини вдалося налагодити: тепер діти живуть разом з батьком в окремому будинку, старші діти відвідують дитячий садок, наймолодшою опікується няня, коли батько на роботі, діти потроху заспокоїлись, почали спілкуватись з оточуючими, радіти, гратися та тепер поводяться цілком природно для їхнього віку. Висловлюючи свою особисту позицію, як бабуся, свідок [PERSON] просила суд передати дітей батьку, оскільки місце знаходження позивачки невідоме, а її поведінка, яка передувала цьому спору, може свідчити про наявність загрози життю та здоров'ю дітей. Свідок [PERSON] пояснив, що за часів проживання сторін однієї сім'єю, у той час, коли відповідач перебував на сесії, він за проханням останнього та за його кошт, купував та привозив його дружині продукти харчування. Допитана в якості свідка [PERSON] зазначала, що до народження спільних дітей позивачка працювала разом з нею, була привітною та приємною у спілкуванні. Вони не бачились тривалий час, а коли свідок разом з матір'ю відповідача якось приїхала в будинок сторін, щоб допомогти з ремонтом, то позивачка поводилась доволі грубо, в будинку був безлад, на кухні немитий посуд. Судом відхилено клопотання представника позивачки про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки позивач не забезпечив їхньої явки в судове засідання та не зміг пояснити причини їхньої неявки, а за судовими викликами ці особи не з'явились (а.с. 121, 122, 123, 134, 135, 136). Станом на 14 січня 2014 року всі діти проживають разом з батьком в будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Черняківської сільської ради № 5 від тієї ж дати (а.с. 99). Станом на 19 березня 2014 року всі діти проживають разом з батьком в будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Черняківської сільської ради № 5 від тієї ж дати (а.с. 152). Відповідно до довідок Чутівського районного центру первинної медико-санітарної допомоги № 20, 21, 22, 23 від 19 березня 2014 року відповідач та діти здорові (а.с. 141-144), а крім того, відповідач на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 145, 146). Діти [PERSON] та [PERSON] відвідують Черняківський дошкільний навчальний заклад «Ромашка», що підтверджується довідок Виконавчого комітету Черняківської сільської ради № 24 від 23 січня 2014 року та № 64 від 19 березня 2014 року (а.с. 147). 19 лютого 2014 року між відповідачем та Чутівським районним центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді було укладено договір № 6/14 від 19 лютого 2014 року, за умовами якого відповідачу надаються консультації соціально-педагогічного, інформаційного та соціально-економічного характеру з метою подолання складних життєвих обставин (а.с. 149). Під час перебування відповідача на роботі, доглядом за наймолодшою донькою [PERSON], а за потреби і старшими дітьми, опікується няня - [PERSON], [INFO], яка має позитивні характеристики від виконавчого комітету Черняківської сільської ради (а.с. 150) та від депутата цієї ж ради (а.с. 151). Відповідно до висновку Служби у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації № 122 від 4 березня 2014 року зазначений державний орган вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком, оскільки з грудня 2013 року [PERSON] покинула своїх дітей і їхньою долею від тоді не цікавилась (а.с. 138). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд задовольняє первісний позов частково, а позов [PERSON] задовольняє повністю, при цьому виходить з наступного. Суд досліджує спірні правовідносини відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України на підставі доказів, поданих сторонами. Судом встановлено і сторони цього не заперечують, що з червня 2013 року вони проживають окремо, між ними втрачені почуття любові та взаєморозуміння, у зв'язку з чим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їхніх дітей. За таких обставин, суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, в порядку статті 112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу. Що ж стосується вимоги обох сторін за первісним та зустрічним позовами щодо визначення місця проживання дітей, то зазначені правовідносини суд оцінює на відповідність Сімейному кодексу України, Конвенції ООН „Про права дитини", Декларації прав дитини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі за текстом, Конвенція), Закону України „Про охорону дитинства". Суд ставиться до цього спору з повагою до сімейних цінностей сторін, та відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, статей 141, 155 Сімейного кодексу України приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, беручи до уваги виконання сторонами їхніх батьківських обов'язків. Приймаючи рішення по справі, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини у справах щодо встановлення опіки над дітьми, чиї батьки дотримуються різних віросповідань (Хоффман проти Австрії (скарга № 12875/87, постанова від 23 червня 1993 року), Кутцнер проти Німеччини (скарга № 46544/99, постанова від 21 лютого 2002 року), Ісмаілова проти Росії (скарга № 37614/02, постанова від 29 листопада 2007 року), Палау-Мартинес проти Франції (скарга № 64927/01, постанова від 16 грудня 2003 року)), та окремо зазначає, що обрання релігії є беззаперечним особистим правом кожної людини та відповідно до статті 8 Конвенції є неприпустимим втручання публічної влади у здійснення цього права. Положення цієї статті розтлумачені Європейським судом з прав людини, зокрема, у контексті неприпустимості врахування судом самого факту належності батьків до тієї чи іншої релігії під час вирішення питання щодо опіки над дітьми, проте, національні суди уповноважені досліджувати ступінь та наслідки впливу релігійної діяльності батьків, які тягнуть за собою настання певних соціальних та психологічних наслідків для дітей. Крім того, суд визначає місце проживання одразу всіх трьох малолітніх дітей, враховуючи «правило міцних особистих зв'язків», викладене у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Олссон проти Швеції (скарга № 10465/83, постанова від 24 березня 1988 року), де зазначено, що рідні брати та сестри не можуть бути розлучені, оскільки мають особисте право на сімейне життя у рамках відносин між собою, незалежно від відносин між батьками. В порядку частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України суд під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків до виникнення спору та під час його судового розгляду, особисту прихильність дітей до кожного з них, їхній вік, стан їхнього здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони, проживаючи однією родиною до червня 2013 року, спільно піклувались про добробут родини, доглядали та виховували дітей, забезпечували їх регулярним та корисним харчуванням, якісним одягом та іграшками, здійснювали нагляд за дотриманням гігієни, відповідально ставились до виховання дітей та їх лікування, будували відносини в родині на засадах любові та взаємоповаги, у догляді за дітьми сторонам допомагали їхні батьки. За часів проживання однією родиною позивачка за первісним позовом здійснювала догляд за дітьми та займалась хатніми справами, а відповідач матеріально забезпечував родину, а вільний від роботи час присвячував родині та продовженню навчання. Як пояснив свідок [PERSON], під час перебування відповідача на сесії за проханням та за кошт останнього він завозив його дружині продукти харчування. За відомостями, які повідомили свідки [PERSON] та [PERSON], які є батьками позивачки, відповідач завжди ставився до родини з відповідальністю та дбайливо: який би втомлений він не повертався з роботи, завжди грався з дітьми, намагався забезпечити будівлю побутовою технікою, щоб облегшити виконання дружиною домашніх обов'язків з огляду на трьох малолітніх дітей, у випадку хвороби дітей за необхідності проходив з ними курс лікування в умовах стаціонару тощо. Проте, протягом останнього року перед фактичним припиненням шлюбних стосунків, відносини між сторонами стали напруженими через захоплення позивачки мусульманською релігією, зміну нею віросповідання та відправляння нею відповідних обрядів, що значно зменшило кількість часу, який вона приділяла дітям та родині, мало своїм наслідком її знервованість, дратівливість, небажання спілкуватись з іншими членами родини та виконувати хатні справи. Зазначені обставини, крім пояснень відповідача, також підтверджуються поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснювали, що вже після зміни віросповідання позивачкою, вона стала грубою, знервованою, припинила доглядати дітей та будинок, не бажала спілкуватись і поводилась непривітно. Такі самі відомості повідомила свідок [PERSON], матір позивачки, яка пояснила, що дійсно її донька завжди була вправною господинею, проте, останнім часом вона приділяла мало часу догляду за дітьми та забезпеченню чистоти у будинку, адже витрачала забагато часу на молитви та постійне спілкування з мусульманами через Інтернет або телефоном. Фактично шлюб між сторонами розпався через ультимативну вимогу позивачки щодо зміни віросповідання чоловіком на мусульманство та небажання останнього виконати цю вимогу, після чого, позивачка розпочала пошук чоловіка-мусульманина, що підтверджується поясненнями відповідача та свідка [PERSON] З червня 2013 року сторони проживають окремо: від тоді і до 28 грудня 2013 року діти мешкали разом з матір'ю. Протягом цього часу батько постійно підтримував контакт з дітьми, спілкувався з ними телефоном та приїжджав до них, брав участь в їхньому утриманні у натуральному вигляді, придбаваючи весь необхідних одяг для них, та у грошовій формі, надаючи кошти їхній бабусі, оскільки вважав, що дружина витратить їх не за цільовим призначенням. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] З 28 грудня 2013 року і по день ухвалення рішення по суті спору діти проживають разом з батьком, через те, що позивачка фактично покинула дітей, виїхавши у невідомому напрямку. Місце її знаходження родині не відоме. За час проживання дітей з батьком, позивачка жодного разу не приїхала до дітей, не зателефонувала та не поцікавилась в інший спосіб їхнім фізичним та психологічним станом, отримуючи соціальні виплати на їхнє утримання, не перераховувала відповідні кошти батьку. Як у судовому засіданні пояснила представник позивачки, остання не може перетнути кордон України через політичну ситуацію в Україні та приїхати до дітей, з яких причин вона не телефонує рідним пояснити не змогла. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дітей, суд також бере до уваги ставлення позивачки до виконання нею батьківських обов'язків щодо її старшого сина - [PERSON], якого вона залишила повністю на утримання своїм батькам у віці трьох років і з того часу ніколи не цікавилась ним, не висловлювала бажання проживати разом з ним та піклуватись про нього, попре неодноразові пропозиції відповідача забрати дитину в їхню родину. Виходячи з положень принципу 6 Декларації прав людини, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини. Відмовляючи у визначенні місця проживання малолітніх дітей разом з матір'ю, суд вважає виключними обставинами, які відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини мають значення для розв'язання спору, наступні з них: - перешкоджання позивачкою спілкуванню батька з дітьми під час окремого проживання в період з червня по грудень 2013 року (що окрім відповідача, підтвердила також свідок [PERSON], яка повідомила, що її донька особисто забороняла їй надавати дітям мобільний телефон для спілкування з батьком); - наведення нею неправдивої інформації в позові щодо небажання батька брати участь в утриманні та вихованні дітей; - намір позивачки обманним шляхом отримати довіреність від імені її чоловіка на вивезення малолітніх дітей за кордон за відсутності його згоди та без відома останнього (а.с. 100); - облишення нею малолітніх дітей на майже три місяці без будь-яких пояснень та обґрунтувань, що потягнуло за собою серйозну психологічну травму, особливо, у наймолодшої дворічної дитини [PERSON], яка до того взагалі не розлучалась з матір'ю. При цьому, зі слів відповідача та свідків [PERSON], [PERSON], в момент цього розлучення відповідач наполягав на тому, що [PERSON] давно не бачила батька, відвикла від нього та занадто мала для того, щоб матір її залишала з батьком на тривалий час, проте 28 грудня 2013 року позивачка силоміць заштовхала дитину до машини відповідача, що спричинило у останньою багаточасову істерику та сильний стрес; - невідоме місце перебування позивачки на час ухвалення рішення по справі; - проживання дітей разом з батьком останні три місяці, протягом яких між ними встановлено психологічний зв'язок та налагоджено побут: під час перебування батька на роботі, старші діти відвідують дитячий садок, молодшу доньку доглядає няня, яка у випадку необхідності доглядає інших дітей та допомагає по господарству, надають необхідну допомогу батьки сторін з обох боків. Як зазначив відповідач, за останні три місяці діти повністю адаптувались до нових умов життя, наймолодша донька перестала постійно плакати, діти ідуть на контакт, граються та спілкуються відповідно до їх віку, мають певне коло друзів. Визначаючи місце проживання малолітніх дітей з батьком, суд виходив перш за все з інтересів дітей, які в силу їхнього віку потребують щоденної турботи, відповідального ставлення до стану їхнього фізичного здоров'я та дбайливого, виваженого опікування їхнім психологічним станом з огляду на окреме проживання батьків. Суд взяв до уваги постійне піклування батька щодо добробуту дітей, як би не складались їхні стосунки з позивачкою, його безперервне спілкування з ними, надання ним повного матеріального утримання як у натуральній, так і у грошовій формах, готовність взяти на себе повну відповідальність за здоров'я та подальший розвиток дітей, яка доведена конкретними діями. Суд також надав оцінку наявності у відповідача постійного джерела доходів та житла, яке відповідає санітарним вимогам, як необхідним умовам для визначення місця проживання дітей разом з батьком. Крім того, суд врахував позицію бабусь та діта дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в якості свідків, та просили не передавати їхніх онуків під опіку позивачки. Таким чином, суд погоджується з висновком Служби у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації Харківської області № 122 від 4 березня 2014 року, яким надано справедливу та об'єктивну оцінку діям кожного з батьків, та визнає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з батьком. Судові витрати розподілено судом за правилами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial