Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

04 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комуністичної партії України, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 6876,48 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає про те, що з 01 березня 2012 року він перебував у трудових відносинах з Комуністичною партією України, працюючи на посаді секретаря Жовтневого районного комітету КПУ. 06 листопада 2015 року [PERSON] припинив трудові відносини з відповідачем за згодою сторін згідно зі ст. 36 КЗпП України. З червня 2015 року по листопад 2015 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату на загальну суму, за підрахунками позивача, у розмірі 6876,48 грн., які позивач і просить суд стягнути з відповідача на його користь. Крім того, [PERSON] зазначає, що у період невиплати йому заробітної плати, з 01.06.2015 року по 06.11.2015 року, позивачу доводилося брати кошти в борг у знайомих та рідних, а також в кредит в ПАТ «Альфа-Банк». Суму кредитної заборгованості позивач виплачує і до сьогодні, що приносить шкоду йому та його родині. Дані обставини, як зазначає позивач, нанесли йому, окрім матеріальної, ще й моральну шкоду, що відобразилась у порушенні нормального життєвого ритму його сімї, недостатньому матеріальному забезпеченні рідних. Нанесену моральну шкоду позивач оцінює у 5000 грн., які й просить суд стягнути з відповідача на його користь. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити відповідно до обґрунтування, заявленого в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Крім того, позивач просив суд розглянути справу за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та врахувати надані ним до суду разом із заявою письмові заперечення на позов. Так, відповідно до письмових заперечень, що були надані представником Комуністичної партії України, сторона відповідача вважає позовні вимоги [PERSON] частково безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного. 06 листопада 2015 року [PERSON] був звільнений з посади секретаря Жовтневого районного комітету Компартії України за угодою сторін. Відповідач погоджується з позивачем, що останній не отримав заробітну плату за період з червня по листопад 2015 року, а також не заперечує проти заявленого позивачем розміру невиплаченої заробітної плати. Проте, як зазначає відповідач, вини КПУ у невиплаті заробітної плати позивачу немає, тому що відповідач не мав можливості своєчасно сплачувати заробітну плату позивачу через відсутність коштів, у звязку з практично повним припиненням грошових надходжень від пожертвувань громадян та членських внесків членів партії. Будь-якого іншого заробітку для політичних партій не передбачено законодавством. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., останній заперечує проти їх задоволення судом, оскільки до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України). Ці обставини повинні бути належно доведені, що на думку відповідача, позивачем зроблено не було. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 березня 2012 року [PERSON] працював на посаді секретаря Жовтневого районного комітету Комуністичної партії України (а.с. 5 8). 06 листопада 2015 року позивач припинив трудові відносини з відповідачем та звільнився із займаної посади секретаря Жовтневого районного комітету Комуністичної партії України згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 8). Відповідно до довідки № КП000000052 від 16.08.2016 року, складеної відповідачем, позивачу за період з 01.06.2015 року по 06.11.2015 року нараховано до виплати заробітна плата у розмірі 6906,86 грн. Згідно норми ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Представник відповідача у поданих до суду письмових запереченнях визнав факт наявності заборгованості по виплаті заробітної плати у відповідача перед позивачем. Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» унормовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Частиною 1 статті 36 КЗпП України визначено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст. 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Представник відповідача позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати визнав у повному обсязі та проти задоволення останніх не заперечував. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем, в порушення статей 47, 115 та 116 КЗпП України, не проводилась виплата заробітної плати працівнику [PERSON] за виконану ним роботу за період з 01.06.2015 року по 06.11.2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати, з огляду на їх законність та обґрунтованість, суд дійшов висновку про необхідність задоволення даних позовних вимог, у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в межах заявленого - у розмірі 6876,48 грн. Розглянувши позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 5000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягала в тому, що невиплата відповідачем заробітної плати позивачу протягом тривалого часу спричинило порушення нормального життєвого ритму його сімї, недостатньому матеріальному забезпеченні рідних та викликало необхідність звернення останнього, зокрема до банківської установи для отримання грошових коштів в кредит, суд вважає за можливе у їх задоволенні відмовити, при цьому виходить з наступного. Частиною 1 статті 23 ЦК України закріплює право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано достатніх доказів, що можуть обєктивно довести завдання йому моральної шкоди у відповідності до вимог ст. 237-1 КЗпП України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач при зверненні з даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 551,20 грн., в рахунок відшкодування оплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial