Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

27 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що згідно договору від 15 червня 1995 року, укладеним між ним та ш/у «Кіровське» вказана квартира була надана йому та його сім'ї для проживання. Згідно умов договору він повинен був протягом 10 років не розривати трудовий договір за власною ініціативою та нести витрати по утриманню житла. При виконанні умов після 10 років з моменту укладання договору право власності переходить до нього. Вказана квартира належить шахтоуправлінню «Комсомольське» на підставі договору купівлі-продажу, правонаступником ш/у «Кіровське» являється ДП «Шахта «Тернопільська» на балансі якого з 2005 року вказана квартира не знаходиться. Рішенням Кіровського міського суду Донецької області від 26 березня 2014 року у задоволені позову [PERSON] відмовлено за його необґрунтованістю. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають суттєве значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом не враховано факт проживання його та його сім'ї в квартирі понад 19 років, сплату комунальних послуг, проведення поточних ремонтів. Суд не зважив на те, що вказана квартира надавалася йому та його родині для проживання шахтоуправлінням «Комсомольське», про що свідчить договір від 15.06.1995 року. З його боку умови договору виконані, тому за ним має бути визнано право власності на квартиру на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України. Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що 24.06.2014 року він буде знаходитись у відрядженні і не зможе бути присутнім у судовому засіданні. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Частиною першою статті 157 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Приймаючи до уваги необхідність дотримання судом розумних строків розгляду справи, обізнаність позивача про час та місце розгляду справи, відсутність документального підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, апеляційний суд вважає за можливе розгляд справи у відсутність не з'явившихся сторін. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 1995 року між шахтоуправлінням «Комсомольським» п/о «Жовтеньвугілля» і замісником директора по виробництву ш/у «Комсомольське» [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого підприємство надало позивачу та його сім'ї для проживання квартиру за адресою: [ADDRESS], яка є власність ш/у «Кіровське», а [PERSON] зобов'язався протягом 10 років не розривати за власною ініціативою трудовий договір з підприємством, не надавати квартиру в піднайом іншим особам та нести витрати, пов'язані з експлуатацією квартири. При виконання сторонами зазначених умов договору по спливу 10 років з моменту укладання договору право власності на дану квартиру переходить до [PERSON] Зазначена квартира належить на праві власності державному підприємству шахтоуправління «Комсомольське» на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.1995 року, засвідченого Кіровською державною нотаріальною конторою 03.06.1995 року № 131, зареєстровано в реєстровій книзі підприємств за № 1-629( а.с.15,51). Згідно довідки ( а.с.25) квартира [ADDRESS] на балансі ДП «Шахта «Тернопільська», яке є правонаступником ш/у «Комсомольське», не знаходиться з 2005 року. Відповідно до копії домової книги ( а.с.18-22) позивач та його родина зареєстровані в спірній квартирі з 08.09.1995 року. Наявні в матеріалах справи копії договорів свідчать про укладання позивачем договірних відносин за вказаною адресою з різними установами та організаціями для надання комунальних послуг. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право власності шахтоуправління «Комсомольське» на спірну квартиру не припинено до теперішнього часу, нотаріальне посвідчення договору та державна реєстрація квартири на ім'я позивача відсутні, тому немає і підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю. Володіння чужим майном в даному випадку відбулося на підставі незаконного та нікчемного договору від 15.06.1995 року, тому не може бути добросовісним. Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд першої інстанції аналізуючи договір від 15.06.1995 року і роблячи висновки про його незаконність та нікчемність не врахував вимоги наведеної статті і вийшов за межі позовних вимог. При цьому апеляційний суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з таких підстав. Дані правовідносини регулюються: - ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає право на ефективне мирне володіння майном; - ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; - п. 10 додатка 1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, який передбачає, що рішення суду про встановлення факту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна; - ч. 1 ст. 344 ЦК України, передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність); - ч. 3 ст. 344 ЦК України, визначає, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять років; - ч. 4 ст. 344 ЦК України, визначає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років. Інші строки за набувальною давністю встановлені на випадки, коли особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, але після закінчення строку договору власник не пред'явив вимоги про повернення майна. У цьому випадку право власності за набувальною давністю виникає через 15 років на нерухоме майно та через п'ять років на рухоме (ч. 3 ст. 344 ЦК). Цей строк обчислюється з дня спливу позовної давності, протягом якої власник мав право витребувати своє майно. Перерви у володінні таким майном (ч. 3 ст. 344 ЦК) не впливають на перебіг строків набувальної давності, якщо володілець протягом одного року пред'явить вимоги про повернення майна або фактично поверне своє майно. За загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦК. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно п. 10 вказаної постанови якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Приймаючи до уваги, що умовою договору про користування позивачем квартирою було визначено 10 річний строк, який настав 15 червня 2005 року, то передбачений ч.3 ст. 344 ЦК України п'ятнадцятирічний строк позовної давності ще не сплинув і позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю є передчасними. З огляду на наведене у задоволені позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: partial