Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 13 травня 2019 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 13.11.2007 року відповідач отримала кредит в сумі 19000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок і відповідно до п. 2.1.1.5.5. договору зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, а також оплачувати комісії на умовах, які передбачені договором, у відповідності до пункту 2.1.1.12.1. якого сторони погоджуються, що прийняті відповідачем зобов`язання, а також зобов`язання зі сплати пені та штрафів є борговими зобов`язаннями. В силу п. 2.1.1.3.3. відповідач доручив фінансовій установі при виникненні боргових зобов`язань списувати з будь-якого його рахунку, відкритого в банку, грошові кошти з метою погашення боргових зобов`язань. Умовами договору між сторонами встановлено право списання процентів в розмірі, що зазначений в «Тарифах банку», в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань до 25 числа місяця, який слідує за місяцем, в якому були здійснені трати. Крім того, при порушенні клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених договором, строком більш ніж на 30 днів, у відповідності до п. 2.1.1.7.6. договору він має сплатити кредитору штраф у твердій сумі в розмірі 500 грн. та штраф як питому вагу від ціни позову у виді 5 процентів. Заява відповідача на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування, становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України, що підтверджується їхніми підписами в заяві. Відповідач виконувала перелічені зобов`язання неналежним чином, внаслідок чого станом на 18 березня 2019 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 43720 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15069 грн. 09 коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 11177 грн. 78 коп., заборгованості по пені за прострочене зобов`язання в сумі 14953 грн. 13 коп., заборгованості по пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в сумі 200 грн., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 250 грн. і як процентної складової в сумі 2070 грн. Крім того, просить про покладення на відповідача судового збору в сумі 1921 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді від 22.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить часткове визнання позову в частині вимог про стягнення коштів за тілом кредиту, звернулася і відповідач (а. с. 52). Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 13.11.2007 року на її ім`я закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, відкритий картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом в сумі 19000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 9). Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 18 березня 2019 року становить 43720 грн. і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15069 грн. 09 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 11177 грн. 78 коп., заборгованості по пені за прострочене зобов`язання в сумі 14953 грн. 13 коп., по пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в сумі 200 грн., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 250 грн. і як процентної складової в сумі 2070 грн. За змістом ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, тобто публічним договором, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Про стягнення процентів, які встановлені законом або договором, позивач не просить Проте, як зазначено судом, однією зі складових заборгованості відповідача, як зазначено позивачем, є два види пені (пені за прострочене зобов`язання в сумі 14953 грн. 13 коп. та пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в сумі 200 грн.) та два види штрафу (як фіксованої частини в розмірі 250 грн. і як процентної складової в сумі 2070 грн.). У заяві-анкеті позичальника від 13.11.2007 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилається на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку», які становлять укладений сторонами договір і розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування. В матеріалах справи наявні «Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку», проте суду не надано підтвердження того, що відповідач ознайомлена з їхнім змістом і саме їх розуміла, скріплюючи своїм підписом зауваження в заяві-анкеті про це, а також підтвердження того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Між тим «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку» є невід`ємною складовою договору приєднання, про волевиявлення на прийняття яких стороною свідчить його підпис, оскільки означений договір потребує додержання письмової форми. Означені умовиводи суду підкріплює та обставина, що «Умови та правила…» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом неодноразово змінювалися фінансовою установою; редакція ж наявних в матеріалах справи «Умов..» затверджена наказом голови правління акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» наказом № 906 від 06.03.2010 року. Наведені судом твердження означають, що дія наявної в матеріалах справи редакції «Умов та Правил…» не може простиратися на правовідносини щодо виконання договору, укладеного за три роки до прийняття вказаної редакції. За таких обставин та у відсутність підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь банківської установи фактично отриманих нею кредитних коштів, які зазначені в розрахунку і обчислюються сумою в 26246 грн. 87 коп. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Дійшовши висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитом в згаданій сумі, хоча заявою-анкетою позичальника встановлений кредитний ліміт в сумі 19000 грн., суд виходить з того, що право банка в любий момент збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт прямо передбачено цією заявою; про обізнаність про вказане право кредитора свідчить підпис позичальника (а. с. 13, зворотний бік), яка не заперечує таке право позивача, заявляючи про визнання позову в сумі, що утворює заборгованість за тілом кредиту відповідно до наведеного позивачем розрахунку. У відповідності до правил цивільного процесуального законодавства присудженню позивачу з відповідача підлягає сума судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог, яку суд вважає за необхідне стягнути в мінімальному розмірі, встановленому законодавством про судовий збір для фізичних осіб при розгляді майнових позовних вимог.

Outcome: partial