Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

17.03.2017 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 21.03.2017. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 15.04.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 500,00 грн у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 28.02.2017 утворилася заборгованість у розмірі 14\~116,04 грн, яка складається із наступного: -775,05 грн заборгованість за тілом кредиту, -9\~392,61 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; -2\~800,00 грн заборгованість за пенею та комісією; -500,00 грн штраф (фіксована частина); -648,38 грн штраф (процентна складова). У зв`язку з чим, просить стягнути заборгованість та понесені судові витрати зі сплати судового збору 1600,00 грн. 03.04.2017 суддею [PERSON] відкрито провадження у справі. 11.05.2017 відповідачка звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», у якому просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 15.04.2014 (т. 1 а.с.48-49). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», при укладенні оскаржуваного кредитного договору. Посилається на те, що укладення усного договору № б/н від 15.04.2014 між позивачем та [PERSON] стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги з боку ПАТ КБ «Приватбанк», а саме невиконання переддоговірної роботи з позичальником; відсутність письмової форми укладення кредитного договору № б/н від 15.04.2014; усний договір № б/н від 15.04.2014 не містить умов, які регулюють розірвання договору; в кредитному договорі № б/н від 15.04.2014 не зазначено про відкриття банківського поточного рахунку, який повинен був бути відкритим позичальнику [PERSON] з метою зарахування на нього суми наданого кредиту; відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживачів; одностороннє підвищення відсотків за оскаржуваним кредитним договором - 01.09.2014 з 30% до 34,8% та 01.04.2015 з 34,8% до 43,20%; протиправне нарахування незрозумілих комісій. 12.05.2017 ухвалою суду вказаний зустрічний позов об`єднано з первісним позовом в одне провадження. 18.12.2017 представником відповідачки [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмету та підстав зустрічної позовної заяви (т. 1 а.с.104-109), у якій, окрім позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 15.04.2014, він також заявляє дві додаткові вимоги та просить суд визнати недійсним одностороннє підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 15.04.2014 датою 01.09.2014 з 30% до 34,80% та датою 01.04.2015 з 34,80% до 43,20%; визнати недійсним фактичне збільшення відсоткової ставки за цим кредитним договором протягом усього періоду нарахування відсотків, починаючи з квітня 2015 року та закінчуючи 28.02.2017 у геометричній прогресії. Окрім підстав, наведених у зустрічному позову, вказана заява обґрунтована тим, що у кредитному договорі не зазначена дата видачі кредиту або, якщо кредит видавався частинами, дати та суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; відсутня умова про право позичальника на дострокове повернення кредиту; відсутня умова дострокового розірвання договору, відсутній порядок зміни і припинення дії договору, відсутні підписи сторін. Вказує, що у кредитному договорі № б\\н від 15.04.2014 відсутні істотні умови щодо збереження банківської таємниці шляхом застосування застережень в кредитному договорі та відповідальності банку ПАТ КБ «Приватбанк» за її розголошення. Посилається на те, що банк не передав відповідачу Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, тому [PERSON] не мала можливості ознайомитись із ними. Вказує на те, що кредитний договір не містить істотних умов, та зауважує, що позивачем суду надані різні за формою та змістом довідки про умови кредитування. Вважає, що підписана позивачкою анкета-заява не може вважатися договором у розумінні ст. 626 ЦК України, оскільки вона не містить відомостей про досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, а Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Посилається на те, що при укладенні оскаржуваного договору позивачем не дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 13.03.2018 ухвалою суду визначено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 18.05.2018 позивач надав до суду відзив на зустрічний позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та задовольнити первісний позов АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі, посилаючись на те, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг. Вказує, що у даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. На підставі укладеного договору відповідачці було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] (п.п. 1.1.1.90,2.1.1.11 Умов) ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов) яку отримала Відповідачка та мобільний телефон який вказала Відповідачка (п. 1.1.1.15 тап.1.1.1.16 Умов) в Заяві. Позивач вважає, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Вказує на те, що з виписки з карткового рахунку, прослідковується, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, а отже й отримала кредитну картку Універсальна, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Посилається на те, що ЗУ Про захист прав споживачів не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Вказує, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5% на місяць або 30,00 % на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку (додаються). Зазначає, що підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Вважає, що зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Вказує, що на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику. Враховуючи викладене просить суд відмовити в зустрічному позові та задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі. 30.05.2018 ухвалою суду у відповідності до ч. 4 ст. 193 ЦПК України, постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове провадження. Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. У зв`язку з відсутністю у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення автоматизованого розподілу справи між суддями не відбулося, що підтверджується відповідним протоколом від 10.10.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, 25.02.2019 справу передано на розгляд складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 08.05.2019 справу прийнято до розгляду суддею Лизенко І.В., розгляд справи розпочато повторно в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, встановлено строк на надання відзиву. 31.05.2019 відповідачкою до суду подано відзив на позову заяву, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним договір №б/н від 15.04.2014 в цілому. У відзиві вказує, що не згодна із відзивом на зустрічну позовну заяву у повному обсязі, посилаючись на наступне (т. 1 а.с.215-228). Вважає, що вона є споживачем фінансових послуг, а тому кредитний договір б/н від 15.04.2014 за своєю правовою природою є споживчим. Позивач щодо подання позову не дотримався норм ЦПК України, а саме до її примірника позовної заяви не було додано «Підтвердження повноважень особи, що підписала позовну заяву» (додаток № 7 до Позовної заяви) та (Підтвердження сплати судового збору» (додаток № 12 до Позовної заяви). Посилається на те, що Умови та правила не є складовими договору, оскільки не містять підписів сторін. До позовної заяви позивачем додано лише витяг із «Умовами та правилами надання банківських послуг». Такі письмові докази як «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» до позовної заяви додані не були. Вказує на те, що з наданих позивачем доказів примірника витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», не можна встановити, що саме ця редакція діяла на момент підписання нею Анкети-Заяви про приєднання до «Умова та правил надання банківських послуг» 15.04.2014. Також позивач не наддав суду доказів про особисте підписання відповідачем «Умов і правил надання банківських послуг», на порушення яких останнім посилався позивач. Вважає, що між сторонами ніколи не укладався договір у письмовій формі, що «відповідно, до п.2 ст. 1055 ЦК такий договір нікчемним. Зміст Анкети-заяви зводиться до того, що [PERSON] лише висловила бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору у письмовій формі. Звертає увагу на те, що позивач посилається на кредитний договір, який оформлений не одним документом, а декількома документами, що утрудняє зрозуміти сутність своїх зобов`язань і їх розмір перед банком. Однак позивач не може надати суду жодного підписаного сторонами документу, який би чітко визначав права та обов`язки сторін. Натомість існує низка документів спрямованих на укладення кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, серед яких підписана мною лише Анкета-заява без зазначення будь-якого кредитного ліміту. Вказує, що їй ніколи не надавалися для ознайомлення та підпису ні «Умови та Правила надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року ні «Тарифи Банку», а відтак не існує в природі підписані нею вищезазначені документи, які мали б становити договір між нею та позивачем. Посилається на рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, згідно якого у договорах за участю фізичної особи - споживача повинні враховуватися вимоги законодавства про захист прав споживачів Вважає, що не відкрито поточний рахунок на ім`я позичальника [PERSON] , що є істотною умовою та передбачено ч. 1 ст. 1066 ЦК України, оскільки позивач не надав суду жодного доказу існування поточного рахунку відповідача як і його обслуговування. Посилається також на те, що усний договір б/н не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню, а саме умов надання кредиту, цільового призначення кредиту, умови відкриття та обслуговування поточного рахунку позичальника, умови, на яких позичальник зобов`язується повернути отриману суму кредиту. Відсутність у спірному Договорі названих вище істотних умов, визначених цивільним законодавством означає, що цей договір є неукладеним. Відповідачка вказує а те, що позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору б/н від 15.04.2014 в порушення чинного законодавства України. Позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору. наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та на користь позивача, що суперечить ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (№ 2121-ПІ від 07.12.2000), згідно якої «Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом», статтям 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 525 Цивільного кодексу України, пункт 3.5 Правил № 1680, вимогам чч.2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції закону від 12.12.2008 №661-VI. Позивачем в односторонньому порядку збільшені відсоткові ставки датою 01.09.2014 з 30% до 34.80% та датою 01.04.2015 з 34.80% до 43.20%, а починаючи з квітня 2015 року відповідачу нараховуються відсотки на прострочену заборгованість у геометричній прогресії, щомісяця змінюючи відсоткову ставку. Вважає, що письмовий документ під назвою Розрахунок заборгованості не може вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язань відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача. Окрім того, позивачка вказує на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування датою 16 квітня 2014 року. А також вважає, що судові витрати позивача в сумі 1600,00 гривень не підтверджені належними та допустимими доказами; до позовних вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. 15.07.2019 позивачем до суду надано відповідь на відзив (т. 1 а.с.231), у якому він просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та надає аргументи ідентичні, викладеним у відзиві на зустрічний позов (т. 1 а.с.141-153). 04.10.2019 відповідачка надала до суду заяву (т. 1 а.с.257-260), у якій просить при вирішення спору врахувати висновок, сформульований ВП ВС у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 про те, що Анкета-заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку не може розцінюватися, як стандартна (типова) форма кредитного договору. Ухвалою суду від 07.10.2019 задоволено клопотання відповідачки [PERSON] про витребування доказів. Витребувано від позивача оригінал кредитної документації (справи), яка заведена позивачем за договором про надання споживчого кредиту №б/н від 15.04.2014, укладеного з [PERSON] , для огляду судом, а також копію кредитної справи для долучення до матеріалів судової справи. До АТ КБ «Приватбанк» застосовано заходи процесуального примусу у виді штрафу у розмірі 0,3 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 576,30 грн. Стягнуто з позивача у справі на користь держави штраф у розмірі 0,3 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 576,30 грн. Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати відповіді на питання відповідача, які містяться у відзиві від 03.06.2019, у формі заяви свідка або повідомити про наявність підстав для відмови у їх наданні протягом 15-ти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 30.07.2020 справу передано на розгляд головуючому судді [PERSON] , яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 03.08.2020 справу прийнято до розгляду суддею Романенко О.О., ухвалено проводити розгляд справи повторно в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.10.2020 задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] про витребування доказів. Витребувано від позивача оригінал кредитної документації (справи), яка заведена позивачем за договором про надання споживчого кредиту №б/н від 15.04.2014, укладеного з [PERSON] , для огляду судом, а також копію кредитної справи для долучення до матеріалів судової справи. Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати відповіді на питання відповідача, які містяться у відзиві від 03.06.2019, у формі заяви свідка або повідомити про наявність підстав для відмови у їх наданні протягом 15-ти днів з дня отримання копії цієї ухвали. 03.12.2020 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] про витребування доказів, витребувано від позивача документи, які повинні складати кредитну справу. Частково задоволено клопотання представника позивачки про застосування заходів процесуального примусу. До АТ КБ «Приватбанк» застосовано заходи процесуального примусу у виді штрафу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2\~270,00 грн. Стягнуто з позивача на користь держави штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2\~270,00, грн, як захід процесуального примусу. Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» надати відповіді на питання відповідачки, які містяться у відзиві від 03.06.2019, у формі заяви свідка або повідомити про наявність підстав для відмови у їх наданні протягом 15-ти днів з дня отримання копії цієї ухвали. 10.12.2020 позивач надав до суду клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи. Ухвалою суду від 26.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 04.03.2021 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій посилаючись на ч. 3 ст. 13, п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України зменшує свої позовні вимоги до відповідачки та просить стягнути заборгованість у розмірі 8\~022,59 грн (775,05 грн заборгованості за тілом кредиту; 1153,12 грн заборгованість за простроченими відсотками; 6\~094,42 грн заборгованості за пенею), а також понесені судові витрати. Оскільки заява про зменшення позовних вимог у порушення вимог п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України подана позивачем після закінчення підготовчого судового засідання, суд не бере її до уваги. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач повідомлений про дату, час та місце судового розгляду належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с.144). Відповідачка та її представник повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, що підтверджується розписками (т. 2 а.с.141,142). Представником відповідачки подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника (т. 2 а.с.148).Окрім того, надано письмові пояснення щодо строку подачі доказів позивачем (т. 2 а.с.145-147), у яких посилаючись на постанови ВС від 12.01.2021 у справі № 753/9240/18, від 04.09.2019 у справі № 911/678/19, від 03.09.2019 у справі № 925/394/18, від 25.11.2020 у справі № 910/7764/19, від 16.07.2020 у справі № 908/2828/19, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 07.05.2020 у справі № 922/3059/16, від 09.04.2020 у справі № 10/Б-743, від 16.12.2020 у справі № 332/3299/13-ц,просить відмовити у задоволенні клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2014 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 5). Анкета-заява відповідачки про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не містить відомостей ні про розмір кредитного ліміту, ні про розмір процентів за користування коштами та порядок застосування і розмір штрафних санкцій. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» (т. 1 а.с.6) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (т. 1 а.с. 7-30), які не підписані відповідачкою. Відповідно до наданого банком розрахунку (т. 1 а.с.4), заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28.02.2017 становить 14\~116,04 грн, яка складається із наступного: -775,05 грн заборгованість за тілом кредиту, -9\~392,61 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; -2\~800,00 грн заборгованість за пенею та комісією; -500,00 грн штраф (фіксована частина); -648,38 грн штраф (процентна складова). Згідно довідок, наданої позивачем (т. 1 а.с.244, т. 2 а.с.76), між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою був підписаний кредитний договір №б/н, за яким 08.07.2014 їй було надано кредитну картку, строк дії якої закінчився у останній день квітня 2018 року. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] та виписки з рахунку, вбачається, що 08.07.2014 останній було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн та у цей же день зменшено його до 0,00 грн. (т. 1 а.с. 72, т. 2 а.с.77). З виписки по картковому рахунку відповідачки (т. 1 а.с. 72-82, т. 1 а.с. 154-157,т. 2 а.с.72-75) вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачкою проводилися операції зі зняття готівкових коштів та внесення коштів з метою повернення отриманого кредиту, окрім того, здійснюється автоматичне погашення простроченої заборгованості за кредитом. Єдине поповнення карткового рахунку відповідачкою здійснено 07.10.2014 на суму 100,00 грн (т. 2 а.с.75). Окрім того, на підтвердження факту укладання договору та отримання кредитної картки, банк надав до суду фотознімок відповідачки, яка тримає у руках відповідну кредитну картку, яку їй було видано ( т. 1 а.с.200). Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 15.04.2014 не визначено процентну ставку. У заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, комісією, штрафами та пенею. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.04.2014, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (т. 1 а.с. 6-30). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.04.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.03.2017) Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що він не визнається відповідачкою та не містить її підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.04.2014 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у відповідачки обов`язку з повернення фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 775,05 грн підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені не підлягають задоволенню за недоведеністю. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку. Вказані положення кореспондуються із нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». При цьому Банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника, що є незаконним. Таким чином позовні вимоги про стягнення комісії не підлягають задоволенню за безпідставністю. Суд звертає увагу на те, що пеня та комісія не можуть нараховуватися одним платежем внаслідок того, що їх поняття є різними за своєю правовою природою. При цьому розрахунок заборгованості містить одну спільну графу для таких вимог «сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)». Окрім того, умовами кредитного договору б/н від 15.04.2014, укладеного між сторонами у справі, а також Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не передбачено умов щодо щомісячного нарахування банком пені та комісії у розмірі 100 грн, як вбачається із наданого Банком розрахунку. Що стосується позовної вимоги про стягнення штрафів за порушення грошового зобов`язання, суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Здійснення позивачем одночасного нарахування пені та штрафів (двох видів) за прострочення повернення кредитних коштів вказує на покладення на відповідача подвійної відповідальності за одне і те саме прострочення, що є грубим порушенням Конституції України та норм чинного законодавства. Окрім того, нормами чинного законодавства не визначено виду штрафу у фіксованому розмірі. Також слід зауважити, що в анкеті-заяві від 15.04.2014 не передбачено обов`язку відповідачки сплати штрафів, а Витяг з тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті Банку, роздруківка яких надана позивачем до матеріалів справи, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки не містять підпису боржника та не визнаються відповідачем такими, що існували на момент укладення кредитного договору та саме з ними вона була ознайомлена. Таким чином позовні вимоги про стягнення штрафів не підлягають задоволенню за безпідставністю. Суд погоджується з твердженням представника відповідача [PERSON] щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з огляду на наступне. Відповідно до частини першої та третьої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року №\~543/96-В\~«Про відповідальність\~за несвоєчасне\~виконання грошових\~зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. А отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Щодо позовних вимог, викладених у зустрічному позові, суд приходить до наступних висновків. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215\~ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Встановивши, що відповідачка підписала анкету-заяву від 15.04.2014, отримувала платіжну картку, користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, здійснювала погашення заборгованість за даною карткою, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсності кредитного договору. Такий правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 листопада 2019 року по справі №373/212/16-ц. Окрім того, суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи [PERSON] про наявність підстав для визнання договору недійсним з огляду на порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки недотримання кредитодавцем положень ч.2 ст.11\~вказаного Закону щодо повної інформації по кредиту є підставою відповідальності встановленої ст.ст.15 і 23 цього Закону (в редакції на час укладання договору між сторонами). При цьому суд враховує, що питання визнання недійсними договору врегульовані у ст.ст.18,19 Закону і це можливе з підстав включення до договору несправедливих умов, або застосування нечесної підприємницької практики, чого під час розгляду даної справи судом не встановлено. З огляду на зазначене, позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору від 15.04.2014 є безпідставними та не підлягають задоволенню Щодо позовних\~вимог за\~зустрічним позовом про визнання недійсним одностороннє підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 15.04.2014 датою 01.09.2014 з 30% до 34,80% та датою 01.04.2015 з 34,80% до 43,20% та визнання недійсним фактичного збільшення відсоткової ставки за цим кредитним договором протягом усього періоду нарахування відсотків, починаючи з квітня 2015 року та закінчуючи 28.02.2017 у геометричній прогресії, суд виходить з наступного. Як вже встановлено судом, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема, процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Окрім того, судом встановлено, що Тарифи, а також Умови та правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами у справі кредитного договору, а тому нараховані згідно вказаних Умов та правил відсотки за користування кредитом не підлягають стягненню, як безпідставно нараховані. Так, укладений сторонами договір взагалі не містить вимог про визначення відсоткової ставки за користування кредитом та підвищення такої відсоткової ставки. Решта доводів відповідачки щодо недосягнення згоди та відсутності підстав для стягнення з неї процентів, пені та штрафів враховані судом при частковому задоволенні первинного позову банку. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 15.04.2014 та визнання недійсним фактичного збільшення відсоткової ставки за цим кредитним договором задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо клопотання представника відповідачки про відмову у залученні доказів, наданих позивачем 10.12.2020 суд виходить з наступного. Надані позивачем 10.12.2020 докази, які вже містяться у матеріалах справи та були надані позивачем до суду 19.07.2017 на клопотання відповідачки у справі про витребування цих доказів від 16.06.2017, а також повторно надані до суду 18.05.2018 разом із відзивом на зустрічний позов [PERSON] . З огляду на зазначення, суд не бере до уваги посилання представника відповідачки на пропуск строку для надання позивачем зазначених доказів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Суд не бере до уваги посилання відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що судові витрати позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст.\~9\~Закону України\~«Про судовий\~збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 1600,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №PROM3BS1ZV від 13.03.2017 (т. 1 а.с.1). Зазначені кошти зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України 13.03.2017, що підтверджується випискою про зарахування судового збору (т. 1 а.с.40). А отже, вказане платіжне доручення є належним доказом сплати позивачем судового збору. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог. Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 14\~116,04 грн. Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 775,05 грн. Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 5,5% (775,05х100: 14\~116,04=5,5%). Відповідачку [PERSON] звільнено від сплати судового збору за зустрічним позовом на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» задоволено на 5,5%, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом відмовлено, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в сумі 88,00 грн (1600,00х5,5%=88,00). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. ст. 526, 549, 551, 611, 1049, 1054, 1066,1069 ЦК України,

Outcome: partial