Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

04 червня 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором в розмірі 24 020,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 420,51 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 125,98 грн.. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору позики від 17.04.2018 року відповідач отримав в позику від позивача 50 020,00 грн. та мав повернути до 31.12.2018 року. Як зазначає позивач, відповідач повернув кошти частково та станом на час звернення до суду з позовом заборгованість становить 24 020,00 грн. В той же час на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України позивач нараховує 3% річних на суму заборгованості, що становить 24 020,00 грн. за період з 01.01.2019 року по 31.08.2019 року, що відповідно становить 420,51 грн. - три проценти річних та 1 125,98 грн. - інфляційні. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.04.2018 року між [PERSON] (далі - Позикодавець) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено Договір позики за умовами якого Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 50 020,00 грн., що за згодою сторін становить 1 917,26 умовних одиниць. Як вбачається з умов договору, кошти Позичальник повинен повернути до 31.12.2018 року. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Як зазначив позивач та підтвердив представник позивача в судовому засіданні, відповідач повернув на виконання умов договору кошти частково та на даний час заборгованість становить 24 020,00 грн. Позивач двічі направляв вимоги про сплату заборгованості, проте вони залишились без відповіді. Відповідач в судове засідання не з`явився, не надав доказів належного виконання зобов`язань. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на виконання умов договору заборгованість за договором в розмірі 24 020,00 грн. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК України здійснюється незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що є законом передбачені підстави для стягнення трьох процентів річних. А тому з врахуванням зазначеного суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01.01.2019 року по 31.08.2019 року три проценти річних в сумі 420,51 грн. (213 днів прострочки) та інфляційні в сумі 726,39 грн. (сукупний індекс інфляції становить 1,030). Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial