Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», треті особи: [PERSON] , Києво-Святошинський районний відділ ДВС ГТУЮ у Київській області, Приватний нотаріус Біккінеєва Ірина Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивував тим, що 19 червня 2017 року ПАТ КБ « Правекс-Банк» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 356-001/06Р від 15 серпня 2006 року. Рішенням Святошиського районного суду м. Києва від 27.11.2018 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Довіра та Гарантія» було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року рішення першої інстанції було скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги були задоволені. Постановою Верховного суду від 11.12.2019 року, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року відмовлено. Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасовано, залишено в силі у цій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року. Вказав, що 27.05.2019 року заступником начальника Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Стебловською Ю.О. відкрито виконавче провадження № 59214057. У подальшому позивачем було отримано повідомлення про те, що його квартира вже оцінена і готується до продажу на прилюдних торгах. 21.07.2019 року відповідач зареєстрував право власності на квартиру позивача через приватного нотаріуса Біккінєєву І. А., в подальшому 14.08.2020 року ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» продало спірну квартиру [PERSON] .. Враховуючи викладене просив суд витребувати з чужого незаконного володіння на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідачів. 24.11.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшли письмові пояснення від третьої особи [PERSON] вказала, що 14.08.2020 року на законних підставах набула право власності на спірну квартиру та є добросовісним набувачем квартири, яка придбана на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. в реєстрі № 1495 та внесено запис до Державного реєстру речових прав за № 53620438. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Враховуючи викладене, [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. 04.12.2020 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшли письмові пояснення від відповідача ТОВ « ФК « Довіра та гарантія» вказали, що спірне майно відповідачі набули законно та у відповідності до положень закону. 04.11.2019 року ТОВ « ФК « Довіра та Гарантія» подало до ВДВС заяву про залишення майна за собою, внаслідок чого 20.11.2019 року виконавче провадження було завершено. Станом на 04.11.2019 року постанова Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року скасована не була, а тому відповідач мав право на звернення стягнення на іпотечне майно. Станом на 14.08.2020 року право власності ТОВ « ФК «Довіра та гарантія» на квартиру ніким не оспорювало ся та скасовано не було. Враховуючи викладене просили суд відмовити в задоволенні позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2020 року відкрито провадження у справі. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи за №1004 від 29.12.2020 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року, який проведений, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, в провадження судді Фінагеєвої І.О. надійшов вищевказаний цивільний позов. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.01.2021 року (суддя Фінагеєва І.О.) прийнято до провадження справу. 22.11.2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено залучити до участі у цивільній справі №369/6761/20 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», треті особи: Києво-Святошинський районний відділ ДВС ГТУЮ у Київській області, Приватний нотаріус Біккінеєва Ірина Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння, співвідповідача: [PERSON] . 02.12.2021 року представником співвідповідача [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву , в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд задовольнити позов. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2018 року у задоволенні позову ТОВ « ФК «Довіра та гарантія» відмолено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 21 червня 2013 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг за квартиру, яка є предметом іпотеки, а тому відповідно до пункту 9.4 кредитного договору строк користування кредитними коштами припинився достроково 21 липня 2013 року (30 днів з моменту прострочення сплати комунальних платежів), позивач звернувся до суду 19 липня 2017 року, тоді як позовна давність за заявленими ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимогами спливла 21 липня 2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року апеляційну скаргу ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом за кредитним договором в розмірі 17 954 долари США 34 центи, з яких: кредит 14 526 доларів США 00 центів; проценти 3 428 доларів США 34 центи. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідно до постанови Верховного суду від 11.12.2019 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року скасовано, та ухвалити в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 01 лютого 2015 року відмовити. Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасовано, залишено в силі у цій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № 59214057 від 27.07.2019 року вбачається, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 759/10765/17 від 18.04.2019 року виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ « ФК « Довіра та гарантія» заборгованості у розмірі 17957,34 дол. США. Відповідно до протоколу № 440639 про проведення електронних торгів вбачається, що електронні торги не відбулися. Найменуванням майна, яке було виставлено на торги є однокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до постанови закінчення виконавчого провадження № 59214057 від 20.11.2019 року вбачається, що виконавче провадження закрито у зв`язку з тим, що стягувач виявив бажання залишити майно за собою в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.08.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1495 вбачається, що ТОВ « ФК «Довіра та гарантія» ( далі продавець) відчужило [PERSON] ( далі покупець) квартиру належну продавцю на підставі свідоцтва виданого 21 грудня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. за реєстровим № 4622, державну реєстрацію права власності на нерухоме майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 21 грудня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. за номером запису: 34803635, реєстраційний об`єкту нерухомого майна: 1995453632224, витяг № 194363370 від 21 грудня 2019 року. Згідно п. 1 вищевказаного договору продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов`язується оплатити на нижчевикладених умовах нерухоме майно, розташоване за адресою за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 3 продаж вчинено за 210\~000 грн. Така вартість квартири визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутністю примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічне майно; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість є справедливою і відповідає дійсній вартості. Враховуючи вищевказане, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦКУкраїни). Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)). Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Отже, вирішуючи даний спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі № 6- 3090цс16). Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у справі за № 6-2233цс16. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, дійшов висновку про те, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі враховуючи наступне. Оскільки [PERSON] був власником квартири, майно вибуло поза волею власника, а саме на підставі постанови Київського апеляційного суду від року у справі № 759/10765/17, яку в подальшому було скасовано Постановою Верховного суду від 11.12.2019 року. Таким чином, суд вважає, що позивач має право витребувати зазначене спірне майно від добросовісного набувача, згідно вимог ст.388 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved