Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

13 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку № 12, що розташований по вул. Володимирській в м. Чернігові, оскільки відповідачі не проживають в ньому з 01 вересня 2015 року без поважних причин. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка є і законним представником [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщалася завчасно і належним чином. Повістка надсилалася за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем їх реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували. Представник Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Чернігові ради у судовому засіданні не заперечувала проти визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, а проти визнання втратившим право на користування житлом неповнолітнього [PERSON] заперечувала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, представника органу опіки та піклування, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 1/2 частини будинку № 12, що розташований по вул. Володимирській в м. Чернігові, що підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10 червня 2016 року (а/с 4). В даному будинку, крім позивача, зареєстровані також: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчить довідка № 133 вуличного комітету № 19 Деснянської районної у м. Чернігові ради від 02 вересня 2016 року (а/с 6). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а/с 7). Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що 01 вересня 2015 року відповідач [PERSON] забрала свої речі і разом з своїм неповнолітнім сином [PERSON] стала проживати за іншою адресою. На даний час [PERSON] участі у витратах на утримання будинку не приймає. Також, представник позивача, яка є і бабусею неповнолітнього [PERSON], у судовому засіданні зазначила, що її онук [PERSON] часто приходить до батька [PERSON] у гості, спілкується з ним та іншими членами сім'ї, вони харчуються та проводять час разом. Згідно акту від 02 вересня 2016 року, затвердженого головою вуличного комітету № 19 Деснянської районної у м. Чернігові ради, зі слів [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації з 01 вересня 2015 року (а/с 5). Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON]Л суду підтвердили, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з вересня 2015 року, так як після розірвання шлюбу переїхала в інше житло разом з неповнолітнім сином. Факт проживання відповідача [PERSON] за іншою адресою підтверджується тим, що вона отримала судову повістку за адресою: [ADDRESS], а не за місцем реєстрації (а/с 25). Згідно ст. ст. 1, 3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, вимога позивача про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України"\~у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Як вбачається з матеріалів справи, в будинку №12 по вулиці Володимирській в м. Чернігові зареєстрований [PERSON], який є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], а тому в цьому будинку з народження і був зареєстрований неповнолітній син члена сімї власника житла. Зазначені обставини, відповідно до положень\~ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,ст.29 ЦК України\~дають підстави для проживання дитини як за місцем проживання та реєстрації матері дитини, так і її батька. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини»\~схваленою резолюцією Генеральної Ансамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12,встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що право неповнолітнього [PERSON] користуватися жилим приміщенням по вулиці Володимирській, 12 в м. Чернігові є похідним правом від аналогічного права його батька [PERSON]. Доводи позивача щодо тягаря по сплаті комунальних послуг (водопостачання) в тому числі і за відсутніх в житловому приміщенні осіб, не можуть бути підставою для позбавлення права на користування житлом неповнолітнього, оскільки саме на батьках лежить обовязок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, в тому числі і сплачувати комунальні послуги, що нараховуються на неповнолітню особу. За таких обставин, підстав для визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за місцем проживання його батька, суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: partial