Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У червні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав Заяву № б/н від 28 березня 2012 року. [PERSON] було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт, який в подальшому збільшено до 8000 гривень, та видано кредитну картку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору станом на 12 травня 2021 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 20170 гривень 19 копійок, яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь та судовий збір в розмірі 2270 гривень. 17 серпня 2021 року відповідач подав до суду заперечення на позовну заву, в якій зазначив, що не погоджується з розміром заборгованості нарахованої позивачем, оскільки така нарахована поза межами кредитного ліміту - 8000 гривень. Також відповідач зазначив, що не підписував довідки про зміну умов кредитування, а тому вважає, що змінені умови кредитування на нього не поширюються. Окрім того, позивач просив застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності, перебіг яких, на його думку, почався 01 квітня 2017 року - з моменту початку перевитрат кредитного ліміту. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 червня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Будь-які інші процесуальні дії судом у справі не проводилися. Представник позивача за довіреністю №3013-К-Н-О від 10 серпня 2020 року Кіріченко В.М. у судове засідання не з`явився, подав з позовною заявою клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у її відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подавав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши думку представника позивача, викладену у письмовому клопотанні, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку позов задовольнити частково, з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ч. 1ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Судом встановлено, що [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим уклав договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви б/н від 28 березня 2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 змінено тип та найменування позивача, про що зазначено в його Статуті. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач [PERSON] згідний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку шляхом роздруківки з офіційного сайту банку www.pb.ua. Позивач зазначає, що на даний час відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк», що стало приводом для звернення до суду з вказаним позовом. АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало свій позов у частині стягнення тіла кредиту, заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, останній не виконував зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість. На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 березня 2012 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»); розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 28 березня 2012 року станом на 12 травня 2021 року, виписку по рахунку відповідача. Докази у справі достовірно вказують на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрило на ім`я відповідача картковий рахунок, видало кредитну картку, на яку в подальшому перераховані кредитні кошти. Відповідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] згідно кредитного договору б/н отримав кредитні картки 11 січня 2013 року № [NUMBER] строком дії до липня 2016 року, 09 грудня 2014 року № [NUMBER] строком дії до квітня 2018 року та 13 серпня 2018 року № [NUMBER] строком дії до березня 2022 року. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти [PERSON] відбувалась зміна кредитного ліміту, зокрема востаннє 11 січня 2013 року - збільшено кредитний ліміт до 8000 гривень, а 04 грудня 2020 року - зменшено кредитний ліміт до 0 гривень. З виписки по особовому рахунку [PERSON] станом на 13 травня 2021 року вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 28 березня 2012 року, станом на 12 травня 2021 року існує заборгованість в сумі 20170 гривень 19 копійок, з яких: 16328 гривень 17 копійок заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту), 3842 гривні 02 копійки заборгованість за нарахованими відсотками. З положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом також встановлено, що підписана відповідачем заява не містить процентної ставки за надані кредитні кошти. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 березня 2012 року, посилався на Витяг з «Тарифів Банку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору. Дійсно, витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, розмір обов`язкового щомісячного платежу, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, розмір комісії, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, а також інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та Витяг з Умов розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Відсутність достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду зазначила: оскільки підписана лише заява-анкета, яка не містить детальних умов договору, а Правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання та є неналежним доказом. Тому відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочених відсотків за користування кредитними коштами, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття відповідачем умов і тарифів кредитування. Поряд з цим, з наданих позивачем розрахунків заборгованості з 11 листопада 2013 року по 12 травня 2021 року та виписки по картці за період з 11 листопада 2013 року по 01 квітня 2021 року, судом установлено, що заборгованість за користування кредитом обрахована за різними відсотковими ставками, а саме 2,5, 2,7 та 3,5 відсотки на місяць із застосуванням подвійного коефіцієнту, що між сторонами обумовлено не було. Виходячи із взаємозв`язку наданої банком Виписки про Умови та Правила надання банківських послуг та норми ч. 1 ст. 1054 ЦК України, убачається, що за своєю суттю, прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього, в тому числі входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти. З огляду на вказані встановлені обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом підлягають до задоволення у межах кредитного ліміту 8000 гривень, оскільки поняття, порядок нарахування та природа виникнення простроченої заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення, сторонами не узгоджувалося. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, то суд вважає, що підстав застосування строків позовної давності немає, оскільки, як убачається з виписки за договором востаннє відповідач здійснював оплату товару кредитними коштами 22 серпня 2019 року, а позивач звернувся до суду 02 червня 2021 року, тобто позивач звернувся до суду з позовом в межі загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 256 ЦК України. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 900 гривень 28 копійок судового збору, що є пропорційним розміру задоволених вимог (39,66%). На підставі викладеного,

Outcome: partial