Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

30 листопада 2012 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у лютому 2010 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 481 800,00 доларів США, зобов'язавшись повернути за першою вимогою. У липні 2010 року позивач звернулася до відповідача з відповідною вимогою, проте останній відмовився повертати кошти, став ухилятися від зустрічей. При цьому відповідач уклав з [PERSON] договір дарування, за яким подарував останній належне йому нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS]. На думку позивача, відповідач уклав договір дарування для приховування свого майна, і цей правочин є фіктивним. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання договору дарування недійним, скасування державної реєстрації на спірне майно (т. 1 а.с.а.с. 1 - 3, 19, 23, 24, 82, 83). 02 серпня 2013 року у зв'язку зі смертю [PERSON] позивач уточнила позов, зазначивши замість останньої її правонаступника (спадкоємця) [PERSON] (т. 2 а.с.а.с. 73, 81, 82, 164 - 168). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, серед іншого пояснивши, що реєстрація права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно вже скасована на підставі судового рішення, а представники відповідачів - заперечували проти його задоволення. Третя особа до суду не з'явилася, звернувшись із заявами про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 95, т. 2 а.с.а.с. 2, 42). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 03.12.2003 р., зареєстрованого у КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради 22.12.2003 р. за № 32704897, належить виставковий салон непродовольчих товарів, розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 13, 14, 171). 01 лютого 2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 481 800,00 доларів США (т. 1 а.с. 9). 29 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (інтереси якої за довіреністю представляв [PERSON]) було укладено договір дарування, за яким [PERSON] отримала в якості подарунку вказане вище нерухоме майно (т. 1 а.с.а.с. 11, 12). 02 січня 2013 року [PERSON] зареєструвала за собою право власності на придбане майно. Згодом вказану реєстрацію було скасовано як незаконну (т. 1 а.с.а.с. 113, 114). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК. У відповідності з частиною 5 статті 203 ЦК правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами частини 1 статті 234 ЦК правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Суд вважає за обґрунтоване твердження позивача про відсутність у [PERSON] при укладенні договору дарування намірів на реальне відчуження спірного майна, оскільки про це свідчить уся сукупність зібраних у справі доказів. Так, частиною 1 статті 717 ЦК передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини 1 статті 210, частини 4 статті 334 ЦК правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, для настання реальних юридичних наслідків, на які спрямовано укладення договору дарування нерухомого майна, необхідно фактичне (фізичне) прийняття обдарованим дарунку, подальше користування ним та реєстрація права власності на нього. Між тим, матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] після укладення договору дарування не вчинила жодне з цих дій, а саме: фактично не прийняла дарунок, не почала ним користуватися та не зареєструвала своє право власності на нього. Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що оспорюваний договір дарування не порушив прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки остання не була стороною правочину. Так, згідно з частиною 3 статті 215 ЦК право на оскарження у судовому порядку правочину, крім сторін, має також будь-яка інша заінтересована особа, що заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Той факт, що [PERSON] уклав договір дарування саме з метою приховати належне йому майно опосередковано підтверджується і тим, що правочин було укладено після укладення з позивачем договору позики та її звернення до суду з позовом про стягнення за ним заборгованості, а також тим, що відповідну реєстрацію за [PERSON] права власності на дарунок було проведено за рік після укладення договору дарування і одразу після накладення судом арешту на дарунок. Відтак, суд вважає за необхідне позов у частині визнання договору дарування недійсним задовольнити. Провадження у справі у частині скасування державної реєстрації на дарунок підлягає закриттю, оскільки це питання розв'язано іншим судом.

Outcome: partial