Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, в якому просив припинити сервітутне право користування житловим будинком [ADDRESS] (далі [PERSON] та [PERSON] та визнати їх такими, що втратили право користування Будинком. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником Будинку, в якому зареєстровані: [PERSON] - колишня дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка; [PERSON] син; [PERSON] син; [PERSON] - син колишньої дружини. [PERSON] та [PERSON] відповідачі по справі, за вказаною адресою не проживають, у добровільному порядку зніматися з реєстраційного обліку не бажають, а факт їх реєстрації порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що ні вона, ні її син [PERSON] не проживають в Будинку та не перешкоджають [PERSON] користуватися ним. Також зазначила, що позивач жодного разу не звернувся до неї та її сина з питанням про зняття їх з реєстраційного обліку з даного Будинку. В судовому засіданні відповідач не заперечила факту її не проживання в будинку понад 10 років, пояснила, що має інше місце проживання, однак з реєстраційного обліку зніматись категорично відмовилась. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, свою позицію щодо заявлених до нього вимог не висловив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. З довідок виконавчого комітету Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району від 18.02.2020 №149, №150, слідує, що власником Будинку є [PERSON] (згідно витягу з погосподарської книги №2 за 2016-2020 роки). Крім нього у вказаному житлі зареєстровані: [PERSON] - колишня дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка; [PERSON] син; [PERSON] син; [PERSON] - син колишньої дружини. [PERSON] та [PERSON] відповідачі по справі, які там не проживають. Факт тривалості не проживання відповідачів у Будинку понад 1 рік підтверджується актом депутата Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району - Гнесем М. С. та письмовими поясненнями жителів с. Суховоля Новоград-Волинського району: [PERSON] та [PERSON] від 01.03.2020. Зазначені обставини відповідачкою в судовому засіданні не спростовувались та визнавались. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.03.2020 №285/544/20, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дане рішення набрало законної сили 03.04.2020. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок\~(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і\~проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами договір (угода) про порядок користуванням спірним будинком не укладався. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, квартири або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положено глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі проживали у спірному житловому приміщенні в якості членів сім`ї власника (колишня дружина позивача та пасинок) і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачі спільним побутом з позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Таким чином,\~сукупністю досліджених\~судом доказів\~встановлено,\~що відповідачі\~не являються\~членами сім`ї\~позивача,\~відтак їх,\~як колишніх\~членів сім`ї\~власника житла,\~слід визнати\~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням. Незважаючи на визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог та не заперечення того факту, що вона разом зі своїм сином не проживають в Будинку без поважних причин понад 10 років, вони продовжують перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою і не бажають зніматись, чим порушують право позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд стягує з відповідачів на користь держави в сумі 840,80 грн., так як позивачу буду відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Outcome: approved