Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Як зазначає позивачка 3 листопада 2008 року між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу ( депозиту ) згідно якого відповідач прийняв грошову суму вкладу в розмірі 600 євро і зобов'язався повернути її позивачці з відповідними нарахуваннями процентів. Проте, після закінчення терміну дії договору відповідач зазначений вклад з процентами не повернув, в зв'язку з чим позивачка неодноразово була змушена звертатися до суду з позовами про повернення вкладу, але лише 30 жовтня 2012 року їй було повернуто суму вкладу 600 євро та 45 євро відсотків. Мотивуючи тим, що між нею та відповідачем після, укладення договору банківського вкладу, виникли специфічні відносини як між споживачем та виконавцем послуги зберігання вкладу, позивачка і просить суд застосувати про розгляді справи норми Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнути з відповідача за період з 11 серпня 2012 року по 30 жовтня 2012 року проценти за користування відповідачем її вкладом в розмірі 13% річних та пеню за несвоєчасне повернення, відповідно 36 євро 98 центів, та 3098 євро 47 центів згідно з курсом НБУ. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду заперечення, в яких заявлені вимоги не визнає в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінюючи їх в сукупності, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав: Судом достовірно встановлено, що 3 листопада 2008 року між було укладено договір банківського вкладу ( депозиту ) терміном на шість місяців і згідно договору відповідач прийняв грошову суму вкладу в розмірі 600 євро та зобов'язався повернути її позивачці з відповідними нарахуваннями процентів, тобто фактично відповідач прийняв на себе зобов'язання надавача послуги зберігання грошового вкладу, а позивачка стала споживачем такої послуги, що в повному обсязі відповідає вимогам ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Після закінчення дії зазначеного договору грошові кошти позивачці своєчасно повернуті не були, і лише 10 жовтня 2012 року позивачці було повернуто 600 євро суми вкладу та 45 євро додатку ( чи то відсотки, чи то щось інше представник позивача не повідомив), тобто весь цей час, майже три з половиною роки, банк користувався грошима позивачки на свій розсуд, а позивачка не мала можливості скористуватися своїми коштами, чим їй завдано шкоду, а тому у відповідності до чинного законодавства ( як цивільно-правового, так і про захист прав споживачів ) відповідач повинен нести відповідальність за безпідставне користування чужими коштами та невиконання договірних зобов'язань, що також прямо передбачено п. 5.1 договору, який було укладено між сторонами. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму, яка розраховувається з розміру початкового вкладу (600 Євро) та часу перебування його в банку в період з 04 листопада 2008 року по 10 серпня 2012 року (3 роки 9 місяців і 6 днів при 13% річних), тобто, 949 євро 49 центів. Відповідно сума стягнення за спірний період (80 днів) складає: - пеня - 949 євро 49 центів * 80 днів * 3% в день дорівнює 2278 євро 78 центів; - процентів на вклад 949 євро 49 центів * 80 366 днів * 13% - 949 євро 49 центів * 80 366 днів * 0.1% = 38 євро 22 цента, що загалом складає 2317 євро, проте,оскільки розрахунки в валюті заборонені чинним законодавством заборонені, то дана сума має бути стягнута за курсом Національного банку на день розгляду справи в суді, який становить 16,106 грн. за 1 євро, тобто 37 317 грн. 60 коп. ( тридцять сім тисяч триста сімнадцять гривень 60 копійок ). Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача, що в даному випадку не можливо застосовувати вимоги і положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між ними, як споживачем та виконавцем послуги зберігання вкладу, виникли специфічні відносини, а саме відносини зберігання вкладу, при яких виконавець взяв на себе обов'язки збереження вкладу споживача, але при тому мав повне право розпорядження коштами споживача на свій розсуд, в тому числі і надати дані коштів в кредит іншому споживачеві, отримуючи при цьому додатковий прибуток від використання коштів позивачки, тобто отримуючи додаткову винагороду за виконання послуги збереження вкладу. Суд також не може прийняти до уваги посилання відповідача на п. 3.4.5 договору, згідно якого повернення коштів здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок, оскільки, на думку суду, в разі звернення вкладника з заявою про повернення йому вкладу, кошти повинні бути повернуті саме в той спосіб, яким вони були надані банку, тобто готівкою, а тому даний пункт договору є, у відповідності до вимог цивільного законодавства, нікчемним і кошти, разом з відсотками мали бути повернуті позивачці готівкою під час її звернення. При цьому суд враховує, що в запереченнях відповідач вказує, що 31 грудня 2009 року ( через майже півроку після закінчення терміну дії договору ) він перевів на поточний рахунок позивачки суму вкладу з відповідними відсотками, але ніяких доказів, що про це її було повідомлено суду не надано, крім того, як зазначено вище, переведення суми вкладу є незаконним і надає відповідачу в подальшому безперешкодно користуватися коштами позивачки. Також суд враховує, що Закон України « Про захист прав споживачів», а саме ст. 18 п. 1, прямо забороняє включати в договір умови, які є несправедливими, а п. 9 передбачає, що в наслідку застосування умов договору, які обмежують права споживача, якими йому завдано збитків, відшкодовуються винною особою в повному обсязі.

Outcome: approved