Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

23 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод», про стягнення компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача з 20.10.1982 року по 04.10.1998 рік. При звільненні при розрахунку їй не виплачена заборгованість по заробітній платі. Рішенням Слов'янського міського суду від 17.08.1998 року, з відповідача була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 1653 грн. 94 коп. Позивач вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь компенсацію втрати частини заробітку в сумі 4622 грн. 46 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.08.1998 року по 23.09.2014 року в сумі 35 313 грн. 96 коп. Крім того, незаконними діями відповідача їй була завдана суттєва моральна шкода, яка виразилась у несправедливому до неї відношенні відповідача. Порушення відповідачем його трудових прав привели до втрати її налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Завдану їй відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 3000 грн. У судове засідання позивач, [PERSON], не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, зазначила, що наполягає на задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 19). Представник відповідача, ВАТ «Содовий завод», в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, у якій позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі, при цьому просить розгляд справи провести у його відсутність. Заборгованість по заробітній платі в сумі 1653 грн. 94 коп., стягнута за рішенням суду, знята з бухгалтерського обліку ВАТ «Содовий завод» у зв'язку з тим, що по даному рішенню [PERSON] звернулася до Європейського суду з прав людини, а тому вказана заборгованість переходить під юрисдикцію держави, яка через органи казначейства проводить відповідні виплати заборгованості із справедливою компенсацією. Щодо стягнення компенсації зазначено, що діючим законодавством передбачено нарахування компенсації тільки після фактичного отримання заробітної плати (а.с. 18). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON] працювала у відповідача з 20.10.1982 року по 04.10.1998 року (а.с. 6-8). На час звільнення відповідач заборгував [PERSON] заробітну плату, чим були порушені вимоги ст. 115 КЗпП України, про своєчасну сплату заробітної платні, про що свідчить рішення Слов'янського міського суду від 17.08.1998 року (а.с.10 зв.б.) Відповідно до ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стягнення заборгованості із заробітної плати було здійснено за рішенням суду від 17.08.1998 року, однак фактичне розрахування не здійснено ( довідка ВАТ «Содовий завод» № 700 від 26.02.2013 р.)(а.с. 9) Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абзаців 5, 6, 7, 9, 10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу - у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 237-1 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (237-1) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Хоча рішенням суду від 17.08.1998 року з відповідача було стягнуто заборгованість із заробітної плати, однак фактично зазначена сума не сплачена позивачу, а тому в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач по теперішній час фактично з позивачем при звільненні не розрахувався. Суд не приймає до уваги посилання відповідача в тій їх частині, що оскільки позивач звернувся до Європейського суду з прав людини щодо невиконання рішення суду від 17.08.1998 року, то з цих підстав, вказана заборгованість по рішенню суду повинна бути стягнута з держави, а тому знята з бухгалтерського обліку ВАТ «Содовий завод», оскільки за своєю суттю рішення Європейського Суду покликано захистити право людини, порушене державою, і у зв'язку з цим, у разі коли Європейським Судом визнається, що право людини порушене, може бути стягнута сатисфакція, однак наявність такого рішення не знімає обов'язку боржника задовольнити вимоги стягувача по рішенню національного суду. До того ж, відповідачем не представлені суду будь-які докази того, що таке рішення Європейського Суду з прав людини існує, і внаслідок існування такого рішення суду держава взяла на себе обов'язок сплатити позивачеві суми заробітної плати, стягнуті по рішенню Слов'янського міського суду Донецької області. Крім того, у відповідності із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розраховуючи суму середнього заробітку, позивач по даній цивільній справі, виходив з вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та довідки наданої відповідачем № 12-5370 від 06.11.2014 року (а.с 10), згідно якої, середньоденна заробітна плата позивача складає 8,63 грн. (середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці роботи 380 грн. / відпрацьований час 44 робочі дні = 8,63 грн.). За період з 04.10.1998 року по 17.03.2015 рік (день постановлення рішення), кількість робочих днів становить 4129. Тобто за період затримки розрахунку при звільненні, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 35 633 грн. 27 коп. (8,63 грн. х 4129 дн. = 35 633 грн. 27 коп.). Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 4622 грн. 46 коп., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не додано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, дія постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року за № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати» - поширюється тільки на працюючих робітників, але ж ніяк не на звільнених. За таких підстав в задоволенні цих вимог слід відмовити. Окрім того позивач просить стягнути моральну шкоду. Така шкода відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодовується в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач послався на те, що він втратив налагоджені і нормальні життєві зв'язки, через що був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позивачем розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача. А тому на думку суду розмір моральної шкоди має складати 1000 грн. Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий та немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 599 грн. 93 коп. на користь держави, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial