Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

01 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, з 04 грудня 2020 року по 12 грудня 2020 року позивач з дружиною запланував поїздку до Єгипту, уклав договір № 492 на туристичне обслуговування від 01 грудня 2020 року на загальну суму туристичних послуг 30000 грн 00 копійок. Однак прибувши до аеропорту «Бориспіль» вони не змогли вилетіти до Єгипту. 04 грудня 2020 року заступником начальника відділу - начальником 1-го відділу впс «Бориспіль» капітаном Бур`яном Олександром Валентиновичем прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, яким мені відмовлено у перетині державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що відповідно до постанови Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 03 грудня 2019 року № 12814461150 тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Тому був вимушений повернутися до Харкова та вчиняти дії щодо виявлення причин накладення такої заборони. Після його звернення 05 грудня 2021 року Головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Карповим О.В. було видано копію постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відповідно до якої він має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 35043,97 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Однак регулярно сплачував аліменти та приносив квитанції про сплату аліментів у виконавчу службу. Про відсутність заборгованості зі сплати аліментів Начальнику Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) 07 грудня 2020 року було подано відповідну заяву. 07 грудня 2020 року Головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Карповим О.В. було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України та направлено цю інформацію до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. За таких обставин перебували в Єгипті тільки два дні замість семи. На підставі вищевикладеного вважає, що протиправними діями державного органу йому спричинено матеріальну та моральну шкоду. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання. 13 травня 2021 року до суду подано відзив державного виконавця на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив мотивовано тим, що 29 листопада 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41001585. 27 січня 2014 року державним виконавцем було направлено запит до ДП Завод Дектроважмаш» щодо розміру заробітної плати боржника. 18 лютого 2014 року з бухгалтерії підприємства надійшла довідка про розмір заробітної плати. Після отримання довідки про заробітну плату державним виконавцем було винесено зрахунок заборгованості, відповідно до якої заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на 01 лютого 2014 року складала 7287,28 грн. 24 лютого 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату № 41001585, яку було направлено для виконання до бухгалтерії ДП завод «Електроважмаш». 12 червня 2017 року до Індустріального відділу надійшло повідомлення з ДП Завод «Електроважмаш» про звільнення [PERSON] з підприємства. 18 липня 2017 року боржником було подано до відділу заяву про те, що він почав працювати в ТОВ «Тандем-2016». 13 грудня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 41001585 у зв`язку з тим, що згідно довідки ТОВ «ТАНДЕМ- 3016» боржник [PERSON] працює в ТОВ «ТАНДЕМ-2016» на посаді начальника цеху с 07 червня 2017 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] , що за територіальною підвідомчістю належить до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області. 21 травня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 41001585 у зв`язку з тим, що виконавче провадження відповідно до постанови про передачу виконавчого провадження надійшло до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в постанові про передачу виконавчого провадження було зазначено про те, що боржник працює та отримує дохід на території Київського району міста Харкова. Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. Отже, підстави для передачі виконавчого провадження до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відсутні, оскільки Законом надано право державному виконавцю звертати стягнення на доходи боржника по всій території України. 11 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження. Ні боржником, ні стягувачом ніяких відомостей про виконання рішення суду державному виконавцю не надавалось у зв`язку із чим, 03 квітня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України № 41001585, у зв`язку з тим, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у [PERSON] утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 01 квітня 2019 за період з 15 травня 2012 року по 01 квітня 2019 року в сумі 35043.97 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Боржник не повідомляв державного виконавця про виконання рішення суду, не надавав декларацію про свої доходи та майно, жодним чином не цікавився виконавчим провадженням, де він є боржником, хоча чинним законодавством встановлені обов`язки боржника та стягувача повідомляти державного виконавця про виконання рішення суду, а тому постанова державного виконавця про обмеження боржника у встановленні тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України є правомірною. 23 червня 2021 року державний виконавець Гордійчук В. подала до суду клопотання про залучення, співвідповідача Міжрайонний Відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському району у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Ухвалою суду від 25 червня 2021 року у задоволенні клопотання державного виконавця Гордійчук Вероніки про залучення співвідповідача відмовлено. 12 липня 2021 року до суду надійшли заперечення на відзив, в яких представник позивача просила позовні вимоги задовольнити. Зазначила, що незаконними діями відповідача - державного органу порушене одне з основоположних свобод, закріплених в Конституції України - це право на вільне пересування і право на оскарження дій державного службовця. Належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву підтримали, просили задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача у судове засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41001585. 27 січня 2014 року державним виконавцем було направлено запит до ДП Завод Дектроважмаш» щодо розміру заробітної плати боржника. 18 лютого 2014 року з бухгалтерії підприємства надійшла довідка про розмір заробітної плати. Після отримання довідки про заробітну плату державним виконавцем було винесено зрахунок заборгованості, відповідно до якої заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на 01 лютого 2014 року складала 7287,28 грн. 24 лютого 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату № 41001585, яку було направлено для виконання до бухгалтерії ДП завод «Електроважмаш». 12 червня 2017 року до Індустріального відділу надійшло повідомлення з ДП Завод «Електроважмаш» про звільнення [PERSON] з підприємства. 18 липня 2017 року боржником було подано до відділу заяву про те, що він почав працювати в ТОВ «Тандем-2016». 13 грудня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 41001585 у зв`язку з тим, що згідно з довідкою ТОВ «ТАНДЕМ- 2016» боржник [PERSON] працює в ТОВ «ТАНДЕМ-2016» на посаді начальника цеху с 07 червня 2017 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] , що за територіальною підвідомчістю належить до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області. 21 травня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 41001585 у зв`язку з тим, що виконавче провадження відповідно до постанови про передачу виконавчого провадження надійшло до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в постанові про передачу виконавчого провадження було зазначено про те, що боржник працює та отримує дохід на території Київського району міста Харкова. Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. Отже, підстави для передачі виконавчого провадження до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відсутні, оскільки Законом надано право державному виконавцю звертати стягнення на доходи боржника по всій території України. 11 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження. 03 квітня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України № 41001585, у зв`язку з тим, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у [PERSON] утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунком від 01 квітня 2019 за період з 15 травня 2012 року по 01 квітня 2019 року в сумі 35043.97 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. 04 грудня 2020 року по 12 грудня 2020 року позивач уклав договір № 492 на туристичне обслуговування від 01 грудня 2020 року на загальну суму туристичних послуг 30000 грн 00 копійок. 04 грудня 2020 року заступником начальника відділу - начальником 1-го відділу впс «Бориспіль» капітаном Бур`яном Олександром Валентиновичем прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, яким мені відмовлено у перетині державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що відповідно до постанови Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 03 грудня 2019 року № 12814461150 тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Про відсутність заборгованості зі сплати аліментів начальнику Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) стягувачем [PERSON] 07 грудня 2020 року було подано відповідну заяву. 07 грудня 2020 року Головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Карповим О.В. було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України та направлено цю інформацію до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Відповідно до статті 33\~Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Статтею 313\~ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 129-1\~Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129\~Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою статті 18\~ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 1\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 71\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» визначено особливості порядку стягнення аліментів. Так, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. У разі виїзду боржника на постійне проживання до держави, з якою Україна не уклала договорів про надання правової допомоги, за рішенням суду до виїзду боржника за кордон стягнення аліментів здійснюється за весь період до досягнення дитиною повноліття. У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. Після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, за відсутності заборгованості із сплати аліментів підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, повертають виконавцю постанову про стягнення аліментів з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу присуджених йому сум аліментів. Якщо відраховані з боржника суми аліментів не були перераховані стягувачу, виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, що утворилася, та роз`яснює йому права на звернення з позовом до підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи, якщо така заборгованість утворилася з їхньої вини. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Частиною дев`ятою зазначеної статті встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, виносяться державним виконавцем за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові\~Верховного Суду\~від 21\~лютого 2018\~року у\~справі №\~522/22008/15-ц\~(провадження\~№ 61-3462св18)\~зроблено висновок,\~що «як\~свідчить тлумачення\~статей 23,\~1174\~ЦК моральна\~шкода,\~завдана фізичній\~особі незаконною\~бездіяльністю посадової\~особи при\~здійсненні нею\~своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно з частиною першою статті 1173\~Цивільного ккраїни шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174\~ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170\~ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною другою статті 48\~ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Отже, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верхокго Суду від 27 листопада 2019 року у cправі № 242/4741/16-ц. Відповідно до змісту постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 03 квітня 2019 року після винесення постанови про відкриття провадження 29 листопада 2013 року, яка була надіслана до виконання за місцем роботи боржника ДП завод\~«Електроважмаш», утворилась заборгованість за період з 15 травня 2012 року по 01 квітня 2019 року в розмірі 35043, 97 грн, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Як свідчать матеріали справи, листом головного бухгалтера ДП завод «Електроважмаш» повідомлено, що згідно з виконавчим листом № 2036/2247/2012 від 13 червня 2013 року у виконавчому провадженні № 41001585 від 24 лютого 2014 року з Мусієнка стягнуто та перераховано аліменти по ј з 25 березня 2014 року по 23 травня 2017 року на користь [PERSON] . Погашена заборгованість в повному обсязі 7287, 28 грн. Стягнуто витрати у повному обсязі 31, 63 грн. (а. с. 23). Таким чином, постанова була надіслана та знаходилась на виконанні в ДП завод «Електроважмаш» та виконувалась. У подальшому листом головного бухгалтера ДП завод «Електроважмаш» Л. М. Ментішинової повідомлено, що [PERSON] звільнений 23 травня 2017 року наказом № 504-к від 23 травня 2017 року. (а. с. 25). 18 липня 2017 року до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] подав заяву, в якій повідомив про те, що звільнений з попереднього місця роботи, надав довідку про те, що з 07 червня 2017 року працює на посаді начальника цеху в ТОВ «Тандем -2016» та довідку про доходи (а. с. 41-42). 04 грудня 2020 року по 12 грудня 2020 року позивач уклав договір № 492 на туристичне обслуговування від 01 грудня 2020 року на загальну суму туристичних послуг 30000 грн 00 копійок. 04 грудня 2020 року заступником начальника відділу - начальником 1-го відділу впс «Бориспіль» капітаном Бур`яном Олександром Валентиновичем прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, яким мені відмовлено у перетині державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що відповідно до постанови Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 03 грудня 2019 року № 12814461150 тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Разом із тим, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12 грудня 2017 року згідно з листом головного бухгалтера ДП «Електроважмаш» за [PERSON] звільнився 23 травня 2017 року заборгованість за аліментами повністю погашена, тому заборговапність рахується з червня 2017 року, тобто з моменту зміни його місця роботи, та станом на 31 жовтня 2017 року становить 3597, 47 грн. Заборгованість по аліментах станом на 01 квітня 2019 року становить 35 043, 97 грн. (а. с. 31-32). Водночас як встановлено вище, [PERSON] повідомив про зміну місця роботи, була прийнята постанова про передачу виконавчого провадження, однак докази того, що відповідна постанова була надіслана для виконання за новим місцем роботи з метою вирахування аліментів із заробітної плати боржника матеріали справи не містять, а такий обов`язок законом покладений саме на державного виконавця та належить до його повноважень, оскільки положеннями закону передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення, зокрема шляхом винесення постанов, які надсилає підприємству, установі, організації. Відповідно до наведених вище положень законодавства визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику. Проте на запит про надання інформації [PERSON] листом начальником Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) було повідомлено, що згідно перевірки наявних документів, які знаходяться в матеріалах ВП № 41001585 відсутній розрахунок\~заборгованості за\~період з\~15\~травня 2012\~року по\~01\~квітня 2019\~року включно. Підтвердження направлення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України сторонам виконавчого провадження у Відділі відсутні (а. с. 44). Сплату аліментів у становлені строки відповідно до виконавчого листа та відсутність заборгованості підтверджено також і заявою стягувача [PERSON] 07 грудня 2020 року Головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Карповим О.В. після перевірки, якою було встановлено відсутність заборговансті зі сплати аліментів, було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України та направлено цю інформацію до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. За наведених обставин суд доходить висновку, що державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження відповідних дій, спрямованих на виконання рішення суду, належним чином не вчиняв, тому є незрозумілим на підставі чого дійшов висновку про наявність заборгованості, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України сторонам виконавчого провадження не надсилалася, що дозволяє дійти висновку про наявність підстав для визнання постанови такою, що винесена неправомірно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовна заява [PERSON] до Держави України в особі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, підлягає задоволенню частково. У зв`язку із тим, що внаслідок дій виконавчої служби позивач відповідно до договору на туристичне обслуговування не зміг здійснити подорож до Єгипту з 04 грудня 2020 року по 12 грудня 2020 року та перетнути кордон, вимушений був повернутися до м. Харкова та зміг вилетіти до Єгипту лише 09 грудня 2020 року, де перебував до 12 грудня 2020 року, з відповідача необхідно стягнути грошові кошти у сумі 17400 грн оплачених, але не використаних туристичних послуг. Стосовно стягнення додаткових послуг за договором про надання туристичних послуг від 07 грудня 2020 року в розмірі 6549 грн, підстав для їх стягнення суд не вбачає, оскільки позивач з дружиною ними скористались. Стосовно стягнення витрат на проїзні документи АСК «Експрес» Київ-Харків 04 грудня 2020 року та Харків-Київ 07 грудня 2020 року в розмірі 1675 грн суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки суду не надано належних доказів їх оплати саме позивачем, крім того другий квиток придбаний на ім`я дружини позивача, якій не було відмовлено у перетині кордону та вона не є стороною по справі. Щодо стягнення посадочних документів на проїзд залізничним транспортом з Києва до аеропорта Бориспіль 08 грудня 2020 року в розмірі 159, 88 грн, то в них не вказано на чиє ім`я вони придбані та не надано доказів понесення витрат на них саме позивачем. Що стосується витрат на тестові дослідження 08 грудня 2020 року Covid 19 в розмірі 2000 грн, то вони зроблені після зняття обмежень в перетині кордону, доказів понесення фактичних вират на них саме позивачем (фіскальних чеків тощо) не надано, тому підстав для стягнення їх вартості суд не вбачає. Стосовно витрат на таксі з Борисполя до Києва 04 грудня 2020 року в сумі 400 грн, проживання в готелі в розмірі 500 грн, транспортних витрат (таксі, оренда автомобіля) в розмірі 1600 грн, то належних доказів документального підтвердження фактичного понесення таких витрат в заявленому розмірі саме позивачем суду не надано та доказів того, що зазначені витрати були пов`язані та обумовлені саме вказаними обставинами, тому підстави для їх стягнення відсутні. Стосовно стягнення моральної шкоди, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 500,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Також позивач просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 18 000, 00 грн. Разом з тим суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу відповідно до статті 137 ЦПК України, про які зазначено позивачем у позовній заяві, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, тобто документального підтвердження того, що позивачем було понесено відповідні витрати в заявленому розмірі, або підлягають сплаті будь-які витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, згідно з положеннями статей 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до позиції Верховного Суду від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 рокупо справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, є підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Матеріали справи не містять акту прийому-передачі виконаних робіт, так і не надано доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачений судовий збір в сумі 1302, 83 грн, що документально підтверджено квитанціями № 0.0.2072100051 та № 0.0.2085595048 (а. с. 1, 57). Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 188, 91 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial