Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON]І, [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів грошової компенсації за не отримане особисте майно в сумі 18104,15 грн. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна за позивачем визнано право власності на майно, загальною вартістю 18104,15 грн. Відповідач [PERSON] в добровільному порядку відмовилась передати майно позивачеві визначене судовим рішенням, а тому останній звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року зазначений позов задоволено, витребувано у [PERSON] належне позивачеві майно на підставі рішення суду від 05 листопада 2015 року. Відповідач [PERSON] відмовилась в добровільному порядку виконувати судове рішення від 09 лютого 2017 року, внаслідок чого позивачем отримано виконавчий лист, який предявлений до виконання. Постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у звязку із відсутністю майна, яке підлягає передачі [PERSON] Крім того, в порядку забезпечення позову, ухвалою суду від 20 листопада 2013 року на спірне майно накладено арешт, яке в свою чергу державним виконавцем актом від 25 січня 2014 року передане на відповідальне зберігання відповідачці [PERSON], яка є матірю [PERSON] та проживає разом з останньою. За наведеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів грошову компенсацію за не отримане особисте майно в розмірі 18104,15 грн. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 704,8 грн. Відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, яке передбачено нормами цивільно-процесуального законодавства, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. В 2013 році [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. В межах зазначеної цивільної справи ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року накладено арешт на майно, зокрема, яке перебуває на зберіганні у [PERSON] та [PERSON] 25 січня 2014 року державним виконавцем при виконанні ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року складено акт опису й арешту майна, відповідно до якого на спільне майно [PERSON], яке перебуває у [PERSON] у смт. Вороновиця по вул. Сорочинська, 46, накладено арешт. Майно передане на відповідальне зберігання та прийняте [PERSON], яка в свою чергу попереджена про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року (справа № 127/26804/13-ц) частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Зокрема, за [PERSON] визнано право власності на причіп легковий-В, марки ПА, моделі 004, номер шасі 488602/4301 80009768, колір сірий, реєстраційний номер АВ 6642ХТ, рік випуску 2008; телевізор JVC, б/у,; вазу h =300 сіра (Кальяри) у кількості 4 шт. б/у; поливну систему для саду, б/у; бензопилу EIHELLN, б/у; умивальник [PERSON] с/о у кількості 2 шт., б/у; компресор, б/у; подрібнювач, б/у.; прес гідравлічний, у кількості 3 шт., б/у; насос штукатурний (розячинонасос), б/у; ванну металеву (сталева), у кількості 2 шт., б/у; каністру металеву, ємкістю по 20 літрів, у кількості 4 шт. б/у; коптильню металеву (коптильна установка), б/у; плуг ручний, б/у; сітку «Рабіца» довжиною 50 метрів, б/у; лещата слюсарні, б/у; електроточило (заточувальний станок), б/у; ресори до автомобіля марки ГАЗ 53 у кількості 4 шт., б/у; плитку керамічну «Піастрела» у кількості 15,3 кв.м., б/у; парасольку пляжну, б/у. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення набрало законної сили 17 листопада 2015 року. 18 травня 2016 року [PERSON] на адресу [PERSON] направив вимогу про виконання рішення суду від 05 листопада 2015 року про передачу майна, на яке визнано право власності за останнім. Зазначений лист отриманий відповідачкою 26 травня 2016 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року (справа № 127/19997/16-ц) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з незаконного чужого володіння. Витребувано у відповідача [PERSON] належне позивачеві [PERSON] на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року майно, яке передано позивачеві. Рішення набрало законної сили 21 лютого 2017 року. 21 квітня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист по цивільній справі № 127/19979/16-ц на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року про витребування майна. Відповідно до акту державного виконавця від 06 листопада 2017 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/19979/16-ц від 21 квітня 2017 року встановлено, що при перевірці майнового стану боржника [PERSON] та встановлення місця знаходження майна визначеного виконавчим документом за адресою м. Вінниця вул. Пирогова, 105/29, майна, яке має бути передане стягувану не виявлено. Відповідно до акту державного виконавця від 07 листопада 2017 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/19979/16-ц від 21 квітня 2017 року встановлено, що майна за переліком у виконавчому документі за адресою смт. Вороновиця, вул. Сорочинська, 46 не виявлено. Постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року виконавчий лист № 127/19979/16-ц від 21 квітня 2017 року повернуто стягувану на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він повинен передати стягувану в натурі). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судовим рішенням від 05 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] визнано право власності на майно, вартість якого позивач просить стягнути на свою користь, а тому в розумінні положень ч. 5 ст. 11 ЦК України у позивача виникло право власності на майно за рішенням суду. При цьому відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже позивачем доведено, що майно, вартість якого просить стягнути з відповідачів, належить останньому. Обставини перебування майна, вартість якого позивач просить стягнути, у відповідачки [PERSON], підтверджуються ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року, адже саме на зазначене майно накладено арешт яке перебувало на зберіганні у [PERSON] та актом державного виконавця від 25 січня 2014 року про опис і арешт такого майна. Обставини не передання майна належного позивачеві на підставі рішення суду відповідачкою встановлені рішенням суду від 09 лютого 2017 року, та зазначеним рішенням майно витребувано у [PERSON] та передано позивачеві. Наразі, в примусовому порядку зазначене судове рішення не виконане у звязку із відсутністю у боржника визначене виконавчим документом майно, яке він повинен передати стягувану в натурі, що підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. За наведених обставин суд вбачає порушення прав позивача, адже останній позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач обрав такий спосіб захисту порушеного права, як відшкодування збитків, шляхом стягнення грошової компенсації за належне йому майно, при цьому, надаючи правове обґрунтування обраному способу захисту, посилається на положення ст. 1166 ЦК України щодо відшкодування шкоди. Судом встановлена обставина неможливості виконання рішення суду від 09 лютого 2017 року, адже індивідуально визначене майно не може бути передано [PERSON] у звязку з відсутністю останнього у відповідачів. У пункті 7.1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Наприклад, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті. Звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками. За відсутності індивідуально визначеного майна, присудженого позивачу (за результатами розгляду віндикаційного позову), зміна способу виконання рішення шляхом звернення на кошти неможлива, оскільки в такому разі захист порушеного права власника майна повинен здійснюватися шляхом подання позову про стягнення збитків у вигляді вартості майна та доходів, які власник міг би одержати за весь час володіння таким майном. Аналогічна правова позиція викладена і в у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 № 6-1829цс15. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, порушене право позивача має бути захищене шляхом стягнення збитків на його користь. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи, що в судом встановлено неможливість повернути майно позивачеві в натурі, останньому слід відшкодувати його вартість відповідно до вищенаведених положень цивільного законодавства. При цьому суд зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2017 року при розгляді позову про витребування майна була встановлена зокрема і обставина вартості такого майна, що підлягала витребуванню. Наразі, розмір збитків заявлений позивачем у даному позові не відповідає вартості майна, визначеній судовим рішенням від 09 лютого 2017 року. Так згідно переліку майна за судовим рішенням, яке підлягало витребуванню, його вартість становить 18102,17 грн. (380,00 + 2000,00 + 689,00 + 238,00 + 800,00 + 2000,00 + 4500,00 + 1000,00 + 400,00 + 400,00 + 3000,00 + 200,00 + 600,00 + 250,00 + 350,00 + 200,00 + 595,17 + 500,00). При цьому позивач просить стягнути компенсацію в розмірі 18104,15 грн., а тому стягненню підлягає саме сума 18102,17 грн., адже інших доказів щодо вартості майна сторонами суду не надано. Щодо вимоги про стягнення збитків з відповідачів в солідарному порядку суд зазначає наступне. Правовою підставою для солідарного стягнення збитків з відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивач зазначає положення ст. 1190 ЦК України, відповідно до якої особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Підставою для стягнення збитків, у даному випадку, є неможливість виконання рішення суду від 09 лютого 2017 року у спосіб визначений останнім, а саме шляхом витребування та передачі майна визначеного індивідуальними ознаками позивачеві. При цьому відповідачем у вищезазначеній справі була [PERSON], і саме до неї задоволено вимоги позивача щодо витребування передачі майна. [PERSON], в свою чергу, в межах виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду від 20 листопада 2013 року відповідно до акту опису й арешту майна від 25 січня 2014 року була особою, яка прийняла арештоване майно на відповідальне зберігання, та відповідно до акту державного виконавця від 07 листопада 207 року у зазначеної особи арештовано майна не виявлено, хоча остання попереджалась державним виконавцем про кримінальну та матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну майна. Отже, відповідачі своїми діями завдали шкоди позивачеві, та відповідно до положень ст. 1190 ЦК України мають нести солідарну відповідальність. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме по 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial