Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] про поновлення строку на звернення, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом частково недійсними, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В судовому засіданні позивач на уточнених позовних вимогах наполягав, посилаючись на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав порушення вимог ст.1241 ЦК України. Відповідачка та представники відповідачки в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, надані письмі пояснення та заперечення підтримують в повному обсязі, просили застосувати строк позовної давності та пояснили, що позивачу було відомо про вступ у спадщину та отримання відповідачкою свідоцтв, особисто позивачем не було повідомлено та надано нотаріусу документів, що він має право на обов'язкову частку. Суд встановив. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку, пояснення сторін по справі, викладені ними в судовому засіданні, суд встановив. [INFO] помер батько сторін по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.03.2004 року. 21 вересня 2001 року [PERSON] склав на імя відповідачки [PERSON] заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за №5542, відповідно до якого 14/100 частин домоволодіння, розташованих по [ADDRESS] заповідав відповідачці [PERSON]. [INFO] померла мати сторін по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.04.2005 року. 02 квітня 2002 року [PERSON] склала на імя відповідачки [PERSON] заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за [ADDRESS], яка їй належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий Мологівською сільською радою 12.10.2001 року, яка розташована на території огородньо-садівничого товариства [ADDRESS] заповідала відповідачці [PERSON]. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначений садовий будинок та земельну ділянку. Встановлений законом строк відповідачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді рахунку та встановлений законом строк позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на рахунок в ТВБВ №10015/0339 філії Одеське області управління ВАТ «Ощадбанк» згідно заповідального розпорядження. За зверненням сторін по справі нотаріусом була заведена спадкова справа №311/2005. 19 вересня 2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. відповідачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на садовий будинок [ADDRESS], зареєстроване в реєстрі за №3885. 19 вересня 2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. відповідачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку [ADDRESS], зареєстроване в реєстрі за №3887.. Крім того, 06 вересня 2005 року відповідачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого батька [PERSON]. За зверненням відповідачки нотаріусом була заведена спадкова справа №312/2005. Отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого батька [PERSON] відповідачка не мала можливості, оскільки нею був пропущений встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2005 року [PERSON] був визначений додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON]. 07 березня 2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. відповідачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 14/100 частини домоволодіння, розташованих по [ADDRESS], зареєстроване в реєстрі за №720. Про наявність вказаного рішення суду позивачу стало відомо в 2016 році та було подано апеляційну скаргу. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Одеської області від 21 липня 2016 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2005 року скасовано в зв'язку з порушенням прав та законних інтересів іншого спадкоємця [PERSON], який на час відкриття спадщини був непрацездатним, проживав та був зареєстрований разом спадкодавцем [PERSON]. За час шлюбу батьки сторін по справі 01 серпня 1991 року за договором купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2-1744 придбали 14/100 частин домоволодіння, розташованих по [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 СК України, об'єкти права спільної сумісної власності - будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; - заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; - якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; - речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі чого 7/100 частин домоволодіння, розташованих по [ADDRESS] належали матері сторін по справі - [PERSON]. Тобто, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та при зверненні до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті матері відповідачка [PERSON] не зазначала щодо наявності іншого спадкоємця, а саме позивача по справі [PERSON], який на час відкриття спадщини проживав та був зареєстрований разом спадкодавцем. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Твердження представника відповідачки про те, що позивач в порушення вимог ст.ст.1269-1270 ЦК України не звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не є підставою для відмови у позові, оскільки позивач згідно ст.ст.1268-1270 ЦК України постійно проживав з спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавав, тому вважається таким, що прийняв спадщину, незалежно від заповіту, який склав [PERSON] на імя відповідачки [PERSON]. Крім того, згідно ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Існує категорія осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Це неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки. Вони спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно із ч.3 ст. 1235 ЦК України, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. На час відкриття спадщини позивач [PERSON] був інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 28 листопада 2002 року та має право на частку у спадщині згідно ч.1 ст.1241 ЦК України. Відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В матеріалах спадкових справ містяться заяви відповідачки [PERSON] в яких зазначає, що інші спадкоємці відсутні, в тому числі передбачених статтею 1241 ЦК України (а.с.43, 73). Враховуючи, що позивач [PERSON], як спадкоємець, має право прийняти спадщину та виявив намір здійснити це, а відповідачка на даний час згідно свідоцтв про право на спадщину, являється власником цілої частини майна, яке належало покійним батькам, отже позивач позбавлений можливості отримати спадкове майно у належній йому частині. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку, не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Абзацом 3 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" розяснено судам, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ч.1 ст.63 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом має деякі особливості. При видачі такого свідоцтва нотаріус з'ясовує наявність спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині згідно з вимогами ст.1241 ЦК України (це малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки). При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. У противному разі нотаріус відмовляє в прийнятті заповіту і видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, треба з'ясувати, чи не скасовано заповіт, про що необхідна відмітка нотаріуса. Дії відповідачки потягли за собою видачу державним нотаріусом свідоцтв про право на спадщину на спірне майно, у зв'язку з чим було порушено право позивача на частину цього майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину від 07 березня 2006 року, видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі за №720 є недійсним, на підставі ст.1301 ЦК України, оскільки відповідачка не являється єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину та при їх видачі були порушені права позивача [PERSON] як іншого спадкоємця; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 вересня 2006 року, видане державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі за №3885 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 вересня 2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., зареєстроване в реєстрі за №3887 є частково недійсним на підставі ст.1241 ч.1 ЦК України. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідності до п.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що позивачу [PERSON] лише у 2016 році стало відомо про наявність вказаних свідоцтв та рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суд вважає поновити строк на звернення до суду.

Outcome: partial