Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У червні 2020 року позивачка звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2014 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем в Іллічівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №66. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . На теперішній час фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, оскільки між ними втрачено почуття любові і поваги один до одного. Вважає, що збереження їхньої родини неможливе, просила шлюб розірвати. Понесені нею витрати на правову допомогу у розмір 1000 грн. просила стягнути з відповідача. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила розірвати шлюб із відповідачем, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причину неявки суд не повідомив. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 21.10.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час\~ та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 26 вересня 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Іллічівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №321, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії\~ [NUMBER] , виданим повторно 17.05.2019 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30.01.2015 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис №66. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.02.2016 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис №98. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Враховуючи те, що у сторін по справі відсутній намір на примирення, бажання поновити сімейні стосунки та проживати однією сім`єю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача, понесених нею судових витрат на сплату професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного. Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 2 ч.2 ст.137 ЦПК України, передбачено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналогічна позиція викладена постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №372/1010/16-ц . Так, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги №14 від 22.06.2020 року, укладений між адвокатським бюро «Правнича допомога» в особі керівника Лещенко О.Д. та Михальовою Я.О., акт наданих послуг, згідно яких остання, як замовник, зобов`язується оплатити за надання правничої допомоги (надання послуг) 1000 грн., на підтвердження проведення такої оплати, тобто здійснення відповідних витрат, позивачкою надано суду квитанцію №0.0.1747941987.1 від 24.06.2020 року. А тому вказані вимоги позивачки підлягають задоволенню. За вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. У зв`язку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачка була звільнена від сплати судового збору та її вимоги задоволені, а відповідач не звільнений від оплати судових витрат, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved