Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

09 серпня 2011 року заступник прокурора міста Харкова звернувся до суду з позовом в інтересах держави у особі Харківської міської ради до [PERSON], [PERSON], Управління Держкомзему у місті Харкові про визнання недійсними державних актів на землю, скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, приведення земельної ділянки у придатний для її використання стан і просив: визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанська, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові від 07.11.2001 року за № 4240; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001року № 2-2034, зареєстрований у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771 від 19.12.2001року, який укладено між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1179 га по вул. Рязанська, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові від 10.12.2001 року за №4127; зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків вул. Рязанська 22 ( вул. Мінська ) у власність територіальної громади міста Харкова. Обґрунтовуючи позов, заступник прокурора, вказував, що спірна земельна ділянка, усупереч чинного на той час законодавства, зокрема ст.ст.6, 17 Земельного Кодексу України, була вилучена із земель територіальної громади і передана у власність [PERSON], який 29.11.2001 року продав цю земельну ділянку [PERSON] 18.01.2012 року до суду звернулася Харківська міська рада, посилаючись на порушення законодавства у сфері земельних відносин та місцевого самоврядування, допущені виконавчим комітетом Харківської міської ради попередніх скликань, його органів, виконавчого комітету Дзержинської районного ради, а також відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просила: визнати недійсним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові від 07.11.2001р. за №4240; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року №2-2034, зареєстрований у виконавчому комітеті Харківської міської ради за №771 від 19.12.2001 року та укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській (вул. Мінська) у м. Харкові від 10.12.2001 року №4127; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 року №54/6 про надання дозволу громадянину [PERSON] на будівництво гаражу розміром 7х6 м на земельній ділянці, наданій для садівництва по вул. Мінській, 77-б у м. Харкові; визнати недійсним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1189 га по вул. Мінській, 77-б у м. Харкові для ведення садівництва від 05.12.1996 року серія ХР-31-01-028607, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №776; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 22.02.1999 року №8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова [PERSON] на право приватної власності на гараж літ. «А» площею 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77б у м. Харкові; зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку по вул. Рязанській, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради; звільнити земельну ділянку площею 0,1189 га по вул. Мінській, 77б у м. Харкові шляхом демонтажу гаражу та іншого нерухомого майна, розташованого на ділянці і привести її у стан, придатний для подальшого використання. 25.01.2012 року прокуратура міста Харкова звернулася до суду із заявою про відмову від позову, а Харківська міська рада самостійно підтримала уточнену позовну заяву. [PERSON] позови прокурора і Харківської міської ради не визнав і звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову заступнику прокурора м. Харкова, поданого в інтересах Харківської міської ради та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В подальшому [PERSON] звернувся з уточненими позовними заявами, в яких просив: застосувати позовну давність до позовної заяви першого заступника прокурора міста Харкова від 03.08.2011 року і закрити провадження у цій справі; закрити провадження у справі в звязку із відмовою прокурора міста Харкова від позову; визнати тезу позовної заяви, що стосується передачі повноважень місцевими радами народних депутатів щодо надання у власність чи користування земельних ділянок будь-яким іншим державним або виконавчим органам такою, що не відповідає Земельному кодексу України; визнати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 року №167 «Про надання у користування земельної ділянки по вул. Мінській для садівництва» таким, що на час його прийняття відповідало Земельному кодексу України; визнати законність надання [PERSON] у постійне користування земельної ділянки по вул. Мінській у м. Харкові; визнати законність надання [PERSON] у постійне користування земельної ділянки по вул. Мінській у м. Харкові; визнати законність передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1189 га по вул. Мінській, 77б згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 року №1004; визнати дійсним та законним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1189 га по вул.. Мінській, 77б від 05.12.1996 року №776; визнати законність передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.10.2001 року №1925; підтвердити законність і дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року №2-2034, укладеного між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем; визнати підстави набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові такими, що відповідають законодавству України; визнати протести прокурора м. Харкова на адресу Харківського міського голови від 01.07.2011 року №04-34-1981вих-11, від 01.07.2011 року №04-34-1982вих-11, від 01.07.2011 року №04-34-1983вих-11 такими, що ґрунтуються на помилкових твердженнях про порушення законодавства; визнати незаконним та скасувати рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 року №324/11 «Про розгляд протестів прокурора міста Харкова» в частині пунктів 6, 7 та 8 про задоволення відповідних протестів прокурора; визнати законними і дійсними рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 20.03.1996 року №1004 «Про надання дозволу на будівництво гаража на садовій ділянці по вул. Мінській, 77б громадянину [PERSON]І.» та від 22.12.1998 року №235/6 «Про прийняття до експлуатації гаража на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77 б гр. [PERSON]І.» і свідоцтво про право власності на гараж на приватній садовій ділянці, видане 22.02.1999 року та зареєстроване за реєстровим №2997; стягнути із Харківської міської ради завдану матеріальну шкоду у розмірі 10\~730,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10\~730,00 грн. на користь [PERSON]; покласти судові витрати на позивача Харківську міську раду. (т.2 а.с.35-50). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року позовні вимоги Харківської міської ради задоволено, а саме: визнано недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,11792 га по вул. Рязанська, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові від 07.11.2001р. № 4240; визнано недійсним укладений 29.11.2001 р. між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2-1034, зареєстрований від 19.12.2001 року у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771; визнано недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,11792 га по вул. Рязанська, 22 (вул. Мінська) у м. Харкові 10.12.2001 №4127; визнано недійсним рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997р. №54/6 про надання дозволу гр. [PERSON] на будівництво гаражу розміром 7x6м на земельній ділянці, наданій під садівництво по вул. Мінській, 77-6 у м. Харкові; визнано недійсним Державний акт від 05.12.1996 р. серія ХР-31-01-028607 на право приватної власності на землю загальною площею 0,1189 га по вул. Мінській, 77-6 у м. Харкові для ведення садівництва, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №776; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.02.1999р. №8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради [PERSON] на право приватної власності на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв.м. на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77-б у м. Харкові; вирішено повернути земельні ділянки по вул. Рязанська, 22 загальною площею 0,11792 га та по вул. Мінській, 77-б загальною площею 0,1189 га у м. Харкові Харківській міській раді з приведенням їх у придатний для подальшого використання стан. Цим же рішенням у задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено. (т.2 а.с.57-71) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2013 року апеляційна скарга [PERSON], до якої приєдналася [PERSON], відхилена, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року залишено без змін. (т.2 а.с.553-559). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2013 року касаційну скаргу [PERSON], до якої приєдналася [PERSON], відхилено, а рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 березня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2013 року залишено без змін. (т.3 а.с.246-248). Постановою судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 заяву [PERSON] про перегляд судових рішень по справі з підстав неоднакового застосування норм матеріального права, а саме: статті 41 Конституції України, статті 140 Земельного Кодексу України ( в редакції 2001 року), статей 257, 267 Цивільного кодексу України, - задоволено. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року скасовано, справу передано на новий касаційний розгляд. (т.4 а.с.178-174) Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу [PERSON], до якої приєдналася [PERSON], задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 30 березня 2012 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2013 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.4 а.с.290-293). Під час нового розгляду справи судом першої інстанції [PERSON] звернувся до суду з уточненими позовними заявами, клопотаннями про застосування позовної давності, заявою про збільшення розміру відшкодування матеріальної шкоди, клопотанням про стягнення з позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) понесених ним судових витрат, заявою про поворот виконання, в яких просив суд: застосувати позовну давність до позовної заяви (уточненої) Харківської міської ради; повністю відмовити Харківській міські раді у задоволенні її позовних вимог; визнати, давно закінчилися будь-які терміни позовної давності; підтвердити, що він, [PERSON], є законним власником садової ділянки площею 0,1189 га по вул.Мінська 77-Б та садової ділянки площею 0,1179 га по вул.Рязанська 22 в м.Харкові, визнавши законними укладений між ним і [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1179 га по вул.Рязанська в м.Харкові та всі прийняті органами місцевого самоврядування і органами землевпорядкування рішення, на підставі яких він набув права власності на земельні ділянки, збудовані на них гаражі. Також просив визнати незаконними скасування 8 сесією 6 скликання Харківської міської ради про задоволення протесту прокурора, про скасування рішення виконкому Харківської міської ради «Про передачу у власність [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул.Рязанській 22 для ведення садівництва», рішень про задоволення протесту прокурора і скасування рішення виконкому Харківської міської ради «Про надання у користування земельної ділянки по вул.Мінській для садівництва», про скасування рішень виконкому Харківської міської ради «Про передачу гр.[PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул.Мінскьй 77-Б для ведення садівництва» від 09.10.1996 року №1004. Також [PERSON], посилаючись на ст.56 Конституції України та ст.ст.1173 і 1174 ЦК України, ст.152 ЗК України просив відшкодувати за рахунок Харківської міської ради завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 10730 грн. та моральну шкоду в розмірі 10730 грн. завдані йому у звязку з безпідставними судовими позовами ХМР і включає судові збори, поїздки до судів та інших установ, в тому числі до м. Києва, канцелярські витрати, фактично його адвокатську роботу, застереживши, що до цих сум не входить вартість земельної ділянки та гаража, вартість яких підлягає відшкодуванню в інших його позовах. Моральна шкода полягає у завданні моральних страждань внаслідок незаконних скасувань рішень про надання йому земельної ділянки, передачі її у власність. Також [PERSON] просив стягнути з Харківської міської ради 1890,82 грн. судових витрат, які складають з оплачених ним судових зборів за подання зустрічних позовів, заяв про забезпечення доказів, за виготовлення процесуальних документів, за подання апеляційних та касаційних скарг, за виготовлення аудіо записів, оплату послуг поштового звязку за відправлення поштової кореспонденції до ВССУ та ВСУ, за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В заяві про поворот виконання [PERSON] просив зобовязати Харківську міську раду повернути безпідставно стягнену з нього за скасованим рішенням і утримувану Харківською міською радою частину земельної ділянки, а саме: 96 кв.м. площі садової ділянки за адресою вул. Рязанська 22 в м. Харкові шляхом демонтажу паркану з теперішнього місця і встановлення його впритул до камяної підпірної стіни пандусу. У звязку з неможливістю повернути частину земельної ділянки по вул. Рязанська 322 в м. Харкові площею 160 кв.м., яку Харківська міська рада заасфальтувала і тепер використовується як прохідна дорога загального користування і не може бути передану йому у власність для цільового використання як садова ділянка, просив зобовязати Харківську міську раду відшкодувати її ринкову вартість, яка становить 40 тисяч 309 у.о., що за офіційним курсом НБУ станом на 26.08.2016 року становить 911 792 грн. Крім того, [PERSON] просив зобовязати Харківську міську раду відшкодувати йому ринкову вартість зруйнованих за рішенням Харківської міської ради №152 від 20.03.2013 року гаража разом з огорожею, що становить 202,5 тис. грн. Також [PERSON] просив зобовязати Харківську міську раду відшкодувати йому ринкову вартість знищених підрядними організаціями, які діяли за договором з департаментом комунального господарства ХМР, частину саду. До суду 19.08.2015 року також звернулося комунальне підприємство «Харківводоканал», залучене до справи у якості третьої особи, з позовом до [PERSON]І, [PERSON] та Управління Держземагенства м.Харкова, в якому просило визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року №2-2034, зареєстрований у виконавчому комітету Харківської міської ради за №771 від 19.12.2001 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий № 4127 від 10.12.2001 року [PERSON] пор вул. Рязанська 22 (вул. Мінська), вказуючи, що на території, яку займає ця земельна ділянка, проходить водовід d-600 мм, який є джерелом водопостачання центральної частини мікрорайону Павлово поле м.Харкова, а також водопровідна камера з запірною арматурою та скидний колодязь, що суперечить діючому законодавству, та позбавляє КП «Харківводоканал» можливості належної реалізації повноважень по забезпеченню належного виконання своїх повноважень і створю загрозу забезпечення водопостачання центральної частини мікрорайону «Павлового поля» у разі пошкодження чи поломки цієї системи через обмежений доступ. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.08.2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.12.2015 року, позовну заяву КП «Харківводоканал» повернуто заявнику з підстав, передбачених ч.9 ст.193 ЦПК України, так як була подана після початку судових дебатів. (т.5 а.с.35-37, 42, 46, 47-48, 69, 113-115, 121, 147, 179, 161-173, 176, 190, 191-208) Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2015 року позовні вимоги Харківської міської ради залишені без задоволення, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] цим же рішенням задоволено частково, а саме: Суд вирішив: визнати незаконним та скасувати рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 року № 324/11 в частині п.п.6 та 6.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 01.07.2011 року № 04-34-1981 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул.Рязанській. 22 для ведення садівництва» від 24.10.2001 року № 1925.; визнати незаконним та скасувати рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради віл 06.07.2011 року № 324/11 в частині п.п.7 та 7,1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 01.07.2011 року № 04-34-1982 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради Про надання в користування земельної ділянки по вул.. Мінській для садівництва від 13.04.1994 № 167; визнати незаконним та скасуваїи рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 року № 324/11 в частині п.п.8 та 8,1 про задоволення протесту прокурорам. Харкова від 01.07.2011 року № 04-34-1983 вих. 11 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Мінській, 776 для ведення садівництва» від 09.10.1996 року №1004; стягнути з Харківської міської ради на користь [PERSON] грошову компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 18 330 (вісімнадцять тисяч триста тридцять) гри.; стягнути з Харківської міської ради на користь [PERSON] грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 730 (десять тисяч сімсот тридцять) грн.; стягнути з Харківської міської ради на користь [PERSON] понесені судові витрати в сумі 1 702.82 ( одна тисяча сімсот дві) грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада у особі представника [PERSON] і [PERSON] звернулися з апеляційними скаргами. [PERSON] в апеляційній скарзі просив задовольнити його вимоги зустрічної позовної заяви, не задоволені судом 1-ї інстанції, а саме: підтвердити, що він є законним власником садової ділянки площею 0,1189 га за адресою у Харкові вул. Мінська,77-Б та садової ділянки площею 0,1179 га за адресою у Харкові вул.Рязанська, 22; визнати дійсність та законність державного акту на право приватної власності на садову земельну ділянку вул. Мінська, 77-Б, серія ХР-31-01-028607 виданого йому Харківською міською радою 05.12.1996р., зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 776; визнати дійсність та законність державного акту на право приватної власності на садову земельну ділянку вул. Рязанська,22, серія РІ, № 692693, виданого йому Харківською міською радою 09.12.2001 р., зареєстрованого у Книзі записів державних актів на приватної власності на землю за № 4127; визнати, що рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про надання у користування земельної ділянки по вул. Мінській для садівництва» [PERSON] та [PERSON] від 13.04.1994 № 167 відповідало Земельному кодексу України (у редакції на прийняття рішення), зокрема, ст. 19 та 48; не суперечило ст. 7,19, 57 оскільки повноваження з надання земельних ділянок у користування були передані Харківською міською радою виконкому міської ради на підставі ст.З Земельного кодексу, ст.7 не забороняла надання у постійне користування земельних ділянок для садівництва, ст. 19 передбачала ювами надання ділянок для будь-яких потреб у межах міста, ст. 57 не порушена, бо площа наданої ділянки не перевищувала передбачених цією статтею 0,12 га; визнати законність передачі йому у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1189 га по вул. Мінська, 77-Б рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 р № 1004, дійсність та законність державного акту на право приватної власності на зазначену земельну ділянку серія ХР-31-01-028607 від 05.12.1996 р., зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 776. Рішення та видані документи відповідають вимогам чинного законодавства. Власником садової ділянки вул. Мінська, 77-Б є [PERSON] на законних підставах, з усіма необхідними правовими документами на неї; визнати законність передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1179 га по вул. Рязанська,22 рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.10.2001 № 1925 , державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку серія Р1 № 692620, зареєстрований у Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за № 4240. Рішення та видані документи відповідають вимогам чинного законодавства; підтвердити, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 №2-2034 укладений між [PERSON]В.(продавцем) та [PERSON] (покупцем) про земельну ділянку по вул. Рязанській, 22, площею 0,1179 га, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], є законним і дійсним, він укладений відповідно до законодавства України, жодних норм про обовязковість запису в договір обмежень та обтяжень законодавство на час укладання договору не містило; визнати такими, що відповідають законодавству України підстави набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку по вул. Рязанській, 22: договір купівлі-продажу зареєстровано розпорядженням Харківського міського голови від 12.12.2001 р. № 2377, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по вул. Рязанська, 22, виданий [PERSON] у відповідності до законодавства 19.12.2001 р, зареєстровано в книз записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4127. Визнати дійсним державний акт на право приватної власності [PERSON], серія Р1, № 892693, виданий 19.12.2001р., зареєстрований у книзі записів державних акті під № 4127, на ділянку для ведення садівництва по вул. Рязанська,22, площею 0,1179 га; визнати, що рішення виконкому Дзержинської районної ради від 20.03.1997 р № 54/6 «Про надання дозволу на будівництво гаража на садовій ділянці по вул. Мінській, 77-Б гр. [PERSON]І.», рішення того ж органу від 22.12.98 № 235/6 «Про прийняття до експлуатації гаража на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77-Б гр. [PERSON] т:, рішення того ж органу від 26.01.99 № 17/7 «Про дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на гараж на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77-Б гр. [PERSON]І.», свідоцтво про право власності на гараж на приватній садовій ділянці, видане виконкомом Дзержинської райради 22.02.1999, зареєстроване в БТІ 26.02.1999 за реєстровим № 2997 є законними і дійсними, вони не порушують вимоги п.1. ст.91 та п. «а» ст. 96 чинного Земельного кодексу, оскільки ст. 35 того ж кодексу передбачав право власника наданої для садівництва ділянки на «зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо», а гараж є різновидом господарських споруд тощо і займає менше 4 % площі ділянки, при цьому переважна більшість ділянки використовується для садівництва. Крім того, в ході апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції [PERSON] звернувся з заявами про поворот виконання, які неодноразово уточнював і просив ухвалити судове рішення, яким зобовязати Харківську міську раду виплатити йому за процедурою повороту виконання завдану матеріальну шкоду в розмірі 1 млн.476 тис.495 грн. вказуючи, що ця сума складається: з ринкової вартості зруйнованих за рішенням виконкому Харківської міської ради від 20.03.2013 року №152 належного йому гаража по вул. Мінська 77-Б в м. Харкові та огорожі двох садових ділянок у розмірі 461225 грн.; ринкової вартості 13,57% частини належної йому садової ділянки, яку ХМР незаконно захопила, заасфальтувала, збудувала дорогу, пандуси, підпірну стіну; вартості компенсації знищених кущів і дерев на території його садової ділянки, яку він визначає у розмірі 50 тис. грн..; упущеної вигоди у розмірі 104470 грн. у звязку з незаконним зруйнуванням гаража, який би він міг здавати в оренду; вартості частини садової ділянки Рязанська 22 в м. Харкові у сумі 860 800 грн. Представник Харківської міської ради в апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, як незаконне та постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове, яким позовні вимоги Харківської міської ради задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ХМР вказувала, що Харківською міською радою правильно встановлені правовідносини, що виникли у [PERSON] та [PERSON] з приводу постійного користування ними земельними ділянками, наданими для ведення садівництва, вірно та правильно застосовані до них норми матеріального права, а саме ст.ст. 7, 17 та 57, ст.ст. 10 і 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-ХІІ (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року), які забороняли надання земельних ділянок з метою їх використання для садівництва на правах постійного користування, а також забороняли передачу громадянам земельних ділянок без розроблення проекту відведення земельної ділянки. Вважає, що міською радою обґрунтовано застосовано норму статті 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції станом на 05.05.1993 року), яка врегульовувала правові режими користування землею та дійшов висновку про неможливість надання земельної ділянки із метою використання - для ведення садівництва на правах постійного користування землею. Ст. 57 Земельного кодексу України, передбачала можливість передачі громадянам земельних ділянок для індивідуального садівництва у власність, а не у постійне користування. Посилання [PERSON] в на той факт, що стаття 7 ЗК України у вказаній редакції встановлює лише перелік осіб, кому можуть земельні ділянки передаватися на правах користування без зв'язку із тим, для якого виду використання надаються земельні ділянки у користування, з огляду на що застосуванню не підлягала являються безпідставними, оскільки саме цією статтею (ч. 5 ст. 7) встановлювався вичерпний перелік випадків, у яких земельні ділянки надаються у постійне користування, із зазначенням: осіб, які мають право на отримання земельних ділянок у постійне користування, та видів використання земельних ділянок, що надаються на праві постійного користування. Право постійного користування земельними ділянками є специфічним речовим правом. Інститут постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Воно характеризується обмеженим суб'єктно-об'єктним складом: об'єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб'єктами можуть бути лише юридичні особи, визначені ч. 2 коментованої статті. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації. Вказана норма знайшла своє підтвердження у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року, справа N 1-17/2005. Отже, норми чинного Земельного кодексу України щодо права постійного користування землею жодним чином не закріпили можливість передавати громадянам земельні ділянки для садівництва у постійне користування. Аналіз вказаних норм свідчить про про відсутність у Земельному кодексі України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року) можливості передачі громадянам земельних ділянок для ведення садівництва на праві постійного користування. Згідно з вимогами статті 10 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року) встановлювалося, що передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, повинна відбуватися у порядку, визначеному статтями 17 і 19 цього Кодексу. Під час розгляду справи [PERSON] не заперечував того факту, що ні ним, ні [PERSON] проекти відведення земельних ділянок в постійне користування згідно, рішення ВК ХМР від 13.04.1994 року №167, для ведення садівництва не розроблялися та відповідно не погоджувалися з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури. Обов'язок розробки проекту відведення земельної ділянки у власність або в користування передбачений ст. 102 ЗК України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року), а також Положенням про ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 12 січня 1993 року. Статтею 99 Земельного кодексу України передбачалося проведення землеустрою, змістом якого відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 100 цього ж кодексу було, зокрема, складання проектів відведення земельних ділянок у власність або користування, відмежування в натурі (на місцевості) вилучених (викуплених) і відведених земельних ділянок. Необхідність розробки проекту відведення земельної ділянки, як при наданні земельної ділянки у користування, так і при передачі її у власність, підтверджується і приписами ст.ст. 99 та 100 Земельного кодексу від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року та 08.06.2000 року відповідно, тобто станом як на час прийняття виконавчим комітетом Харківської міської ради рішень про надання земельних ділянок у постійне користування від 13.04.1994 року №167, так і на час прийняття рішень про передачу земельних ділянок у приватну власність від 09.10.1996 року №1004 та від 24.10.2001 року відповідно). За таких умов виконавчий комітет Харківської міської ради у 1994 році не мав права передавати земельні ділянки, які знаходяться у межах міста у постійне користування для індивідуального садівництва. Оскільки відповідно до вимог Земельного Кодексу від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року) для індивідуального садівництва можуть передаватися лише земельні ділянки сільськогосподарського призначення. При цьому цільове призначення земельної ділянки може бути змінено лише на підставі відповідного рішення місцевого органу влади. Даних про те, що на час винесення рішення виконавчим комітетом Харківської міської ради від 13.04.1994 року №167 спірні земельні ділянки відносилися до земель сільськогосподарського призначення, а не до земель комунальної власності, матеріали справи не містять. Що стосується закріплення земельної ділянки за [PERSON], то у травні 1993 року голова виконкому Харківської міської ради /[PERSON]П./ не погоджував передачу у користування [PERSON] земельної ділянки під садівництво, розміром 0,8 га, який є прилеглим до земельної ділянки, яка належить [PERSON] за адресою: м. Харків вул. Мінська буд. 77 б. Відповідно до п. 5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянами України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності в даних про розміри земельних ділянок, переданих у власність з фактичними розмірами, то остаточний розмір площі таких ділянок визначається Радою народних депутатів. Необхідно враховувати, що матеріали справи свідчать і це не спростовано відповідачами, про факт відсутності такого додаткового рішення. При винесенні виконавчим комітетом Харківської міської ради рішення про передачу [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок у постійне користування площею 1000 кв.м. не було винесено додаткового рішення виконкомом Харківської міської ради, щодо передачі земельних ділянок іншого розміру, оскільки державний акт на право постійного користування земельною ділянкою [PERSON] був виданий площею 1200 кв.м., про що відповідне рішення не приймалося. Разом з тим, згідно з даними технічного звіту з інвентаризації земельної ділянки, складеного у 1999 році, площа спірної земельної ділянки склала 1179,2 кв.м. Аналогічне порушення було допущено й при виділенні у постійне користування земельної ділянки [PERSON] Отже судом не враховано, що зважаючи на порушення виконавчим комітетом Харківської міської ради вимогст. ст.ст. 7,17 та 57, ст.ст. 10 і 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року) при передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва у постійне користування, були відсутні правові підстави для прийняття рішення від 24.10.2001 року №1925 про передачу гр. [PERSON] земельної ділянки по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові у приватну власність. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт, яким, в даному випадку були відповідні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 року №167 про передачу громадянину [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва по вул. Мінській у постійне користування та від 24.10.2001 року № 1925 про передачу вказаної ділянки за адресою вул. Рязанська 22 у приватну власність, прийнятті із порушенням чинного, на час їх прийняття, законодавства. Крім цього судом не враховано, що згідно з матеріалів справи, у 1995 році Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою був виданий [PERSON] за адресою м. Харків вул. Мінська, а в рішенні виконавчого комітету Харківської міської ради та від 24.10.2001 року № 1925 вказується інша адреса - м. Харків вул. Рязанська 22, при цьому рішення щодо зміни адреси, Харківською міською радою не приймалося. Крім того, відповідно до п. 1.12. «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та обєднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Вказані вимоги [PERSON] протриманні земельної ділянки у власність дотримані не були. Відповідно і [PERSON] 05.12.1996 року Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1189 га по вул. Мінській, 776 у м. Харкові для ведення садівництва, видано з порушенням норм земельного законодавства, що свідчить про його недійсність. Як вбачається з матеріалів справи підставою для видачі [PERSON] державного акту слугувало рішення міськвиконкому від 09.10.1996 року №1004 «Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Мінській, 77 б для ведення садівництва». Однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що у 1996 році спірна земельна ділянка по вул. Мінській 77-Б відносилася до земель сільськогосподарського призначення і відповідним рішенням ради змінено цільове призначення землі. В порушення Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди), затвердженого наказом Держкомзему України від 15 квітня 1993 року № 28 [PERSON] не було складено проект відведення земельної ділянки у власність земельну ділянки, а також виділено земельну ділянку у іншому розмірі, ніж вказано у рішенні виконкому. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Таким чином, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, як правовстановлюючого документа можливо лише у випадку визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Представник ХМР вважає, що законних підстав для передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки для ведення садівництва у приватну власність матеріали справи не містять, а відтак суд необгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо визнання недійсним державного акту на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові від 07.11.2001 року № 4240. Що стосується укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі- продажу земельної ділянки ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22, то судом не враховано, що при укладенні вказаного договору, він не відповідав вимогам закону. Так, в п. 4 договору купівлі-продажу продавець свідчить, що відчужувана земельна ділянка нікому іншому не продана, не подарована, в спорі і під забороною не перебуває. Разом з тим, договір не містить жодного застереження про наявність встановленої на земельній ділянці охоронної зони високовольтних ліній електропередач напругою 110 кВ та обтяження щодо цієї земельної ділянки у вигляді необхідності використовувати цю ділянку із дотриманням вимог Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою КМ України від 04.03.1997 року №209. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 69 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 25.10.2001 року) вздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередачі, телефонно-телеграфних ліній, що проходять поза населеними пунктами, а також навколо випромінюючих споруд телерадіостанцій та радіорелейних ліній встановлюється охоронна зона. Охоронна зона може встановлюватися також уздовж земель залізничного транспорту. Землі в межах цих зон у власників землі та землекористувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, що передбачаються правилами, затверджуваними у встановленому порядку. Зважуючи на наявність листа-погодження підприємства Харківських високовольтних електричних мереж АК «Харківобленерго» від 16.10.2001 року вих. №10167/20/3-01-93, вбачається, що відповідач [PERSON] (продавець) достеменно знав про наявність встановленого обмеження відносно земельної ділянки площею 1179,2 кв. м. по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові. Цим листом було погоджено приватизацію громадянином [PERSON] земельної ділянки для індивідуального садівництва та вказано, що ця ділянка знаходиться в зоні високовольтних ліній напругою понад 110 кв. «Нагірна-Сокольники» (в кінці вулиці Рязанської) та зобов'язано майбутнього власника дотримувати приписів Правил охорони електричних мереж напругою понад 1000 вольт», затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 11.09.1972 року (далі - Правила). Вказані Правила втратили чинність в зв'язку із затвердженням постановою КМ України від 04.03.1997 року №209 Правил охорони електричних мереж, які на сьогодні є чинними і обов'язковими до виконання. Виконавчий комітет Харківської міської ради при прийнятті рішення від 24.10.2001 року №1925 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Рязанській, 22 для ведення садівництва» врахував вказаний лист-погодження підприємства Харківських високовольтних електричних мереж АК «Харківобленерго». Відповідно до вимог ст. 1 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою КМ України від 04.03.1997 року №209 (далі - Правила), електричними мережами, які підлягають охороні згідно з Правилами, вважаються трансформаторні підстанції, розподільні пункти і пристрої, струмопроводи, повітряні лінії електропередачі та споруди, які до них належать. Відповідно до статті 19 Закону України «Про електроенергетику» від 16.10.1997 року (із змінами і доповненнями станом на 22.06.2000 року) в охоронних зонах електричних мереж, а також інших особливо важливих об'єктів електроенергетики діють обмеження, передбачені законодавством України щодо використання земель. Згідно з пунктом 2 Правил для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюють відповідні заходи, серед яких - встановлення охоронних зон. Охоронні зони електричних мереж встановлюються уздовж повітряних ліній електропередачі - у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмеженихвертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів за умови не відхиленого їх положення на відстань 20 метрів - для повітряних ліній 110 кВ пункт 5 Правил). Згідно з пунктом 8 Правил забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, а саме: саджати дерева та інші багаторічні насадження, крім випадків створення плантацій новорічних ялинок. Оскільки оскаржуваний договір купівлі-продажу майна було укладено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, тому до спірних правовідносин стосовно правомірності передачі, продажу майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу, повинні застосовуватися положення ЦК Української РСР від 18.07.1963 року (із змінами і доповненнями, внесеними станом на 08.10.1999 року). При вирішенні спорів, пов'язаних з оцінкою правомірності передачі або продажу майна, суди застосовують законодавство, яке діяло на момент вчинення зазначених дій. Стаття 48 ЦК Української РСР у вказаній редакції передбачала підстави для визнання недійсною угоди, яка не відповідає вимогам закону. Встановленою, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч. 1 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року за правилами ст. 48 Цивільного кодексу угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки закону, а й іншим актам, виданим органами державної влади, чи управління в межах наданої їм компетенції. Отже, судом не враховано, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року, [PERSON] не дотримано вимог стосовно дії обмежень щодо використання земель в охоронних зонах електричних мереж встановлених ст. ч. 6 ст. 19 Закону України «Про електроенергетику» від 16.10.1997 року №575/97-ВР (із змінами і доповненнями станом на 22.06.2000 року) та пунктами 5 і 8 Правил охорони електричних мереж щодо використання земельної ділянки для садівництва, яке передбачає закладення дерев та інших багаторічних насаджень, що заборонено вказаними приписами. Договір не містить посилання на повідомлення продавцем [PERSON] покупця [PERSON] про розташування земельної ділянки площею 0,1179 га по вул. Рязанській у м. Харкові, що є предметом цього договору та передавалася для ведення садівництва, в зоні високовольтної ліній напругою 110 кВ «Нагорна-Сокольники». Крім того, на території земельної ділянки по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові проходить водовід сІ-600 мм, який є джерелом водопостачання центральної частини мікрорайону Павлове поле. На вказаній ділянці також знаходиться водопровідна камера з запірною арматурою та скидний колодязь. Санітарно - захисна зона водоводу складає згідно діючого законодавства 10 м, що являється нормативною відстанню для забезпечення санітарно- епідеміологічну надійність та надає право КП «Харківводоканал» безперешкодного доступу для проведення експлуатаційних та ремонтних робіт. Проте, передача спірної земельної ділянки по вул. Рязанській, 22 (вул. Мінська) у користування санітарно - захисна зона водоводу не враховувалась, землевпорядна документація з КП «Харківводоканал» не погоджувалась. Наведений водовід сІ-600 мм, водопровідна камера з запірною арматурою та скидний колодязь та інше обладнання призначене для водопостачання розміщене на зазначеній земельній ділянці перебуває у комунальній власності та знаходиться на балансі КП «Харківводоканал ». Передача земельної ділянки у власність [PERSON], а згодом і [PERSON] позбавляє КП «Харківводоканал» доступу до зазначеної мережі водопостачання. Підсумовуючи викладене, представник ХМР вказує, щопередача наведеної земельної ділянки у власність [PERSON], та наступне придбання на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] здійснені з порушенням прав та законних інтересів КП «Харківводоканал», що позбавляє це підприємство можливості належної реалізації свого права господарського відання відносно зазначеного майна та ставить під загрозу забезпечення водопостачання центральної частини мікрорайону Павлове поле у разі пошкодження чи поломки цієї системи через обмеження доступу, чим порушуються також інтереси територіальної громади м. Харкова. Наведена правова позиці також ґрунтується на наступних нормах чинного законодавства, зокрема, ст.11 Закону України «Про трубопровідний транспорт», ст.ст. 33, 35, 38 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання. Відповідно до п. 8.11 ДБН-360-92 відстань до межі першого поясу зони санітарної охорони господарсько-питних водопроводів слід приймати не менше, зокрема в сухих ґрунтах при діаметрі до 1000 мм -10 метрів. Інструкцією обліку класифікації аварій на міських водопровідних та каналізаційних системах КДІ -204-12 Укр 213-92, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України 16.12.1992 №71 встановлено, що зонами санітарної охорони вважаються території, щовключають в себе джерело водопостачання і водопровід. Зона санітарної охорони інакшеназивається охоронною зоною водопроводу. Ширину санітарно-захисної смуги водоводів, які проходять по незабудованій території, приймають від крайніх водоводів. Якщо прокладання здійснюється в сухих грунтах - не менше 10 м при діаметрі до 1000 мм і не менше 20 м при більших діаметрах. Якщо грунти мокрі - не менше 50 м, діаметр значення не має. Охоронні зони потрібні для забезпечення безпеки використання водопровідних або каналізаційних мереж. При пошкодженні подібних мереж можуть виникнути проблеми екологічного характеру, а також це загрожує заподіянням багатьох незручностей для користувачів мереж. Згідно із частиною IV зазначеної Інструкції для забезпечення санітарно-епідеміологічної надійності і захисту водозаборів і водопровідних споруд, водоводів і міських розвідних мереж встановлюються зони та смуги санітарної охорони згідно з діючими нормативами. На водопровідних, каналізаційних мережах, колодязях, інших пристроях забороняється: складати різноманітні матеріали і предмети, накопичувати сміття, металобрухт тощо; зводити будь-які будови або споруди без дозволу експлуатаційних організацій; проводити будь-які роботи, відкривати кришки колодязів, спускатися у них, регулювати засувки та ін. (для сторонніх організацій та осіб, крім працівників експлуатаційних організацій). Внаслідок аварії, яка сталася 19.07.2015 року по вул. Рязанській, КП «Харківводоканал» було встановлено аварійний стан водоводу, який проходить через територію земельної ділянки по вул. Рязанська, 22, у звязку з чим у КП «Харківводоканал» виникла необхідність вступу у справу в якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору на стороні міської ради. Однак суд першої інстанції повернув позовну заяву КП «Харківводоканал» ухвалою від 19.08.2015 року, що є порушенням, яке призводить до неповноти встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення справи. В свою чергу судом не враховано, що досліджені в судовому засіданні Державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22 у м. Харкові від 07.11.2001 року № 4240 та договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 29.11.2001 року не містять застережень щодо обмеження користування земельною ділянкою у зв'язку з проходженням водогону. Крім цього Харківська міська рада вважає обґрунтованими підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22.02.1999 року №8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова [PERSON] на право приватної власності на гардж літ. «А» площею 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 776 у м. Харкові. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 20.03.1997 року дозволено будівництво гаражу розміром 7x6 м. на земельній ділянці, наданій під садівництво по вул. Мінській, 776 за проектом, узгодженим з районним архітектором згідно з рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від №54/6 «Про надання дозволу на будівництво гаража на садовій ділянці по вул. Мінській, 776 гр. [PERSON]І.». В рішенні зазначено, що земельна ділянка по вул. Мінській, 776, надана гр. [PERSON] для ведення садівництва згідно з рішенням міськвиконкому №1004 від 09.10.1996 року за площею складає 1189 кв. м. Статтею 67 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (із змінами і доповненнями станом на 05.05.1993 року) передбачено, що розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Земельний кодекс України у статті 2 поділяв землі відповідно до їх цільового призначення на наступні категорії: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, слищ міського типу і сільський сільських населених пунктів), 3)землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4)землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5)землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Розділ II цього ж Кодексу передбачав режими використання земель за відповідними категоріями. Згідно зі статтею 48 Земельного кодексу земельні ділянки для огородництва, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, сінокосіння і випасання худоби за цільовим призначенням відносилися до земель сільськогосподарського призначення. Разом з тим, земельні ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва були віднесені за цільовим використанням статтею 67 Земельного кодексу України до земель населених пунктів та мали інший режим надання та використання. Оскаржуваним рішенням виконкому Дзержинської райради від 20.03.1997 №54/6 фактично для будівництва індивідуального гаражу надано земельну ділянку у розмірі площею 0,1189 га, який в декілька разів перевищує встановлений Земельним кодексом України розмір земельної ділянки - 0,01 га для такого виду використання. Судом не враховано, що з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,1189 га по вул. Мінській, 776 у м. Харкові згідно з рішенням міськвиконкому від 09.10.1996 року №1004, в зв'язку із прийняттям оскаржуваного рішення від 20.03.1997 року №54/6 «Про надання дозволу [PERSON] на будівництво гаража на садовій ділянці по вул. Мінській, 77-Б, використовувалася не за цільовим призначенням. Згідно з вимогами статті 40 Земельного кодексу України власники земельних ділянок і землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання. Статтею 27 цього Кодексу передбачено припинення право користування земельної ділянки, в тому числі, в разі використання землі не за цільовим призначенням. [PERSON] про обстеження земельної ділянки по вул. Мінській, 77 у м. Харкові, складених відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління земельних відносин міськради 17.2.2009 року та 20.06.2011 року, судом встановлено, що земельна ділянка по вул. Мінській, 776 використовується гр. [PERSON] в межах державного акту на право приватної власності на землю від 05.12.1996 року №776, проте встановлено факт розміщення на земельній ділянці двох гаражних боксів, що свідчить про нецільове використання земельної ділянки, наданої для ведення садівництва. Тобто в даному випадку фактично відповідачем спірна земельна ділянка по вул. Мінській, 776 використовується, як землі комерційного призначення та згідно з Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем. ба-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженою наказом Держкомстату України від 05.11.98 № 377, зареєстрованою в Мін'юсті України 14.12.1998р. за № 788/3228, відповідно до видів економічної діяльності, зазначених у довідках, що надають юридичним особам органи державної статистики, а також з урахуванням п.3.5. Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженим сумісним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства аграрної політики України, Міністерства будівництва, архітектури та житлова комунального господарства України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 №18/15/21/11 коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки, який ураховує відносну прибутковість видів економічної діяльності. Отже рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 20.03.1997 року №54/6 «Про надання дозволу на будівництво гаража на садовій ділянці по вул. Мінській, 776 гр. [PERSON]І.» не відповідає вимогам ст. 6, 48, 67, 57 Земельного кодексу України. Посилання відповідача на наявність дозволу будувати гаражі та інші будівлі і споруди відповідно до вимог ст. 121 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року є безпідставними, так як на час виникнення правовідносин щодо дозволу будувати гараж, Земельний кодекс України в цій редакції не діяв. Крім того, вказана норма стосується присадибної ділянки, яка відрізняється за своїм правовим режимом використання від земельної ділянки для ведення садівництва. Присадибна ділянка в свою чергу - це ділянка, надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Виконавчим комітетом Дзержинської районної ради 22.02.1999 року видано свідоцтво про право власності у тому, що гараж літ. «А-4» площею 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці, розташований по вул. Мінській у м. Харкові за №776 дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 26.01.1999 року №17/7. Зміна цільового використання землі здійснюється за ініціативою зацікавленої особи. Відомості про вжиття таких заходів з боку відповідача в матеріалах справи відсутні. Згідно з вимогами розділу 4 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держбуду від 09.06.1998 року №121, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності. Разом з тим, свідоцтво про право власності на певний об'єкт нерухомого майна має бути оцінений судом в сукупності із іншими доказами щодо правомірності набуття у власність відповідного об'єкту та, за умови відсутності правових підстав для виникнення права власності на майно, можуть визнаватися недійсними. Правових підстав для зведення відповідачем гаражу на земельній ділянці, наданій у власність для садівництва, не було. Отже, недійсність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22.02.1999 року №9 виконавчим комітетом Дзержинської районної ради гр. [PERSON] про належність йому гаражу літ. «А» площею 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці по вул. Мінській. 776 у м. Харкові, підтверджується наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до статті 76 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В частині решти позовних вимог, судом вірно застосовано вимоги норми процесуального права статті 261 Цивільного кодексу України від 18.03.2004 р. відповідно до якої встановлено аналогічне правило стосовно перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник Харківської міської ради вважає, що встановлений законом перебіг строку позовної давності за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2001 р., а також інших позовних вимог, які стосуються визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, виданих у 1996 році та відповідно у 2001 році, а також вимог щодо недійсності рішення щодо дозволу на будівництво гаражу починається з того дня, коли Харківська міська рада дізналася про порушення її права, а саме з часу отримання від прокуратури міста Харкова відповідних протестів від 01.07.2011 р. та клопотання Головного управління Держкомзему у Харківській області про усунення порушень земельного законодавства. В судове засідання апеляційної інстанції представник Харківської міської ради та інші особи, які приймають участь у справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не зявилися. Клопотання представника ХМР про відкладення розгляду справи у звязку з її зайнятістю у іншій справі апеляційний суд відхилив як безпідставну. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, залучене ухвалою апеляційного суду до справи у якості правонаступника Управління Держземагенства у м.Харкові, подало заяву з проханням розглядати справу без їх участі, копію судового рішення надіслати поштою. На підставі викладеного та вимог ст. 303-1, ч.2 ст.305 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за відсутністю представника ХМР та інших осіб, які беруть участь у справі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], [PERSON], перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні за таких підстав. Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справ, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що рішенням Харківського міськвиконкому № 238 від 26.05.1993 року було зобовязано райвиконком розробити проект і до 23.08.1993 року виконати благоустрій земельної ділянки, яка знаходиться в охоронній зоні ВЛ-110 кв. «Іванівка-Сокольники», обмеженою частиною вул. Мінською, Саржиним яром та присадибною ділянкою № 77 б по вул. Мінській. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 року рішення міськвиконкому № 238 від 26.05.1993 було скасовано та винесено рішення про надання в постійне користування земельних ділянок для ведення садівництва [PERSON] та [PERSON] за рахунок вільної від забудови міської землі орієнтовно площею по 0,1 га в охоронній зоні ВЛ-110 кв. « Іванівка-Сокольники» ( пп. 2.2 п. 2 рішення). На підставі вказаного рішення та акту від 08 червня 1994 року встановлення меж земельної ділянки, 27 квітня 1995 року на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків вул. Мінська виданий державний акт на право постійного користування землею на ім»я [PERSON] для ведення садівництва загальною площею 0,12 га. На підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 року на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Харків вул. Мінський 77 б у м. Харкові виданий державний акт на право постійного користування землею на імя [PERSON] для ведення садівництва загальною площею 0,12 га. Пунктом 4 рішення доручено відділу землекористування міськвиконкому встановити межі земельних ділянок у натурі, оформити та видати громадянам [PERSON] і [PERSON] державні акти на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно з довідкою Управління Держкомзему у місті Харкові від 04.07.2011 року за вих. №4329/08 в матеріалах кадастрової справи відсутні проекти відводу на земельну ділянку площею 0,1179 га по вул. Рязанській, 22 та на земельну ділянку площею 0,1189 га по вул. Мінській, 77 б у м. Харкові. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 року № 1004 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1189 га по вул. Мінській 77 б у м. Харкові для ведення садівництва та на підставі вказаного рішення було видано державний акт про право приватної власності на землю за вищезазначеною адресою від 05.12.1996 року. Також на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 24 жовтня 2001 року земельна ділянка, розташована за адресою: м. Харків вул. Рязанська 22 була передана [PERSON] у власність для ведення садівництва та був виданий державний акт від 07.11.2001 року. 29.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Харків вул. Рязанська 22, який зареєстрований у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771 від 19.12.2001 року. На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997р. №54/6 було надано дозвіл гр. [PERSON] на будівництво гаражу розміром 7x6м на земельній ділянці, наданій під садівництво по вул. Мінській, 77-6 у м. Харкові. 22.01.1999 року виконавчим комітетом Дзержинської районної ради [PERSON] було видано свідоцтво про право власності №8, на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв.м. на приватній садовій ділянці по вул. Мінській, 77-б у м. Харкові. Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2011 року №324/11 «Про розгляд протестів прокурора міста Харкова» було задоволено протести прокурора міста Харкова від 01.07.2011 року №04-34-1982 вих11 і №04-34-1983 вих11 та скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 року №167 «Про надання у постійне користування земельної ділянки по вул. Мінській для садівництва» і рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 року №1004 «Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Мінській, 77-Б для ведення садівництва». Ухвалюючи рішення в частині задоволення поданої суду заяви [PERSON] про застування до вимог ХМР позовної давності та відмовляючи у задоволенні позову Харківської міської ради з підстав пропуску встановленого законом трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із законом (ст.ст.71, 80 ЦК України 1963р., ст.ст. 257, 267 ЦК України) виходив з того, що Харківська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому оспорювала дії та правочини з 1994 по 2001 рік включно, лише у серпні 2011 року, тобто із значним (більше 10 років) пропуском передбаченого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Відповідно до частини 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2003 року правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. Частиною 1 статті 261 ЦК України (2003р.) передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішення питань щодо тривалості загальної позовної давності, початку перебігу позовної давності та наслідків спливу позовної давності ЦК України в ред.1963 року регулювалися таким же чином. (ст.ст.71,76,80 ). Відхиляючи доводи представника Харківської міської ради про необхідність визначення початком перебігу позовної давності у даній справі є день, коли Харківська міська рада отримала протест прокурора від 01.07.2011 року та клопотання ГУ Держкомзему у Харківській області про усунення порушень земельного законодавства, в яких містилася інформація про порушення вимог законодавства у сфері земельних відносин при отриманні [PERSON] і [PERSON] земельних ділянок, суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із законом (ст.ст.76, 261 ЦК України) правильно дійшов до висновку, що позивач ХМР є юридичною особою, набуває та здійснює свої права і обовязки через відповідні органи та посадових осіб, які, з огляду на повноваження цієї особи, зобовязані здійснювати контроль у сфері земельних відносин в межах земель територіальної громади. Як статтею 76 ЦК України (1963р) так і статтею 261 ЦК України (2003) визначено, що початком перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалася або повинна (могла) довідатися про порушення свого прав. Така ж правова позиція, яка є обовязковою для застосування ст.261 ЦК України до подібних правовідносин, викладена Верховним Судом України в постанові від 29.10.2014 року, прийнятої у справі №6-152цс14 при перегляді судових рішень у даній справі за заявою [PERSON] (т,4 а.с.178-185). Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника Харківської міської ради [PERSON] в частині невідповідності обставинам справи окремих висновків суду першої інстанції в мотивувальні частині оскарженого нею рішення щодо недоведеності позивачем ХМР порушень її прав на володіння, користування та розпорядження спірними земельними ділянками, оскільки позивачем надано достатні докази на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Такий висновок узгоджується з судовими рішеннями вищих судових інстанцій по даній справі, які погодилися з доводами [PERSON] в його касаційних скаргах та заяві про перегляд судових рішень з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.355 ЦПК України, лише в частині доводів про неоднакове застосування ст.261 ЦК України. Одночасне посилання на недоведеність позовних вимог і на застосування наслідків сплину позовної є помилковим, оскільки одночасне застосування таких підстав є несумісним. Разом з тим, головне питання відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову Харківської міської ради суд першої інстанції вирішив правильно, у відповідності із законом, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині. Також відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави і для задоволення апеляційної скарги представника Харківської міської ради в частині задоволення позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання незаконними та скасування рішень 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 06.07.2011 року №324/11 в частині п.п.6,7,8 та 6.1, 7.1, 8.1 про задоволення протестів прокурора, якими скасовані: рішення виконкому Харківської міської ради №1924 від 24.10.2001 року «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Рязанська 22 для ведення садівництва»; рішення виконавчого комітету №167 від 13.04.1994 року «Про надання в користування земельної ділянки по вул. Мінській для садівництва»; рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №1004 від 09.10.1996 року «Про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по вул. Мінській 77-Б для ведення садівництва». Ухвалюючи рішення про задоволення цих позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із Законом «Про місцеве самоврядування», Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009, ст.19 Конституції України вказував, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їх виконання і не можуть бути скасовані чи змінені цим же органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таке положення спрямоване на забезпечення стабільності правовідносин. Крім того, з пояснень [PERSON], які не позивачем та наявними в матеріалах справи доказами не спростовуються, вбачається, що підставою для звернення прокуратури м. Харкова з протестами на рішення виконавчого комітету Харківської міської ради 15-річної давнини про надання йому земельної ділянки було бажання позивача у особі його керівництва, розширити підїзд до джерела питної води «Саржин яр», його благоустрою та зведення на території підїзної дороги та за рахунок належної йому частини земельної ділянки храму. З доводами позивача про знаходження виділеної йому земельної ділянки в охоронній зоні високовольтних мереж ЛЕП з напругою 110 кВт та водоводу він не згоден, вказуючи, що ніяких перешкод у обслуговуванні електричних мереж і мережі водопостачання він вчиняв. В той же час жодних пропозицій від Харківської міської ради та її керівництва щодо вирішенні питання про відведення частини належної йому земельної ділянки для потреб територіальної громади чи комунальних служб на засадах рівності забезпечення інтересів сторін конфлікту не надходило. Матеріали поданого прокурором позову, позову Харківської міської ради та надані ними докази не містять даних, які б свідчили здійснення обєктивної, суцільної перевірки дотримання законодавства у сфері земельних відносин, а не вибіркове застосування прокуратурою і ХМР законодавства та владних повноважень до певних осіб. Також відсутні передбачені законом підстави для задоволення апеляційної скарги представника ХМР і в частині рішення суду про стягнення на користь [PERSON] 10730 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок прийняття Харківською міською радою 06.07.2011 року рішень про задоволення протестів прокурора, спрямованих на позбавлення його права власності на земельні ділянки, а також рішення в частині стягнення з Харківської міської ради 1702 грн.82 коп. у якості компенсації [PERSON] понесених ним судових витрат, які складаються зі сплачених ним сум судового збору за подання апеляційних, касаційних скарг, заяв, клопотань про забезпечення доказів, про видачу копій судових рішень, витрат по оплаті інформаційно технічного забезпечення розгляду справи, та які, згідно наданих квитанцій, поніс [PERSON] і які є необхідними для розгляду справи. Розподіл судових витрат між сторонами судом першої інстанції здійснено у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. Разом з тим, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення заявлених [PERSON] вимог про стягнення з Харківської міської ради на його користь грошової компенсації матеріальної шкоди в розмірі 18330 грн., вказуючи, що вона складається з 10730 грн. за знищення гаражного боксу, 5500 грн. витрат на поїздки до м.Києва у звязку з розглядом даної цивільної справи та 2100 грн. які він сплатив за проведення прес-конференції для телеканалу УНІАН. Суд, усупереч ст.11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки у відповідних уточнених позовних заявах [PERSON] прямо вказував, що до сум відшкодування шкоди, не входить вартість гаражного боксу з парканом та вартість знищених дерев, кущів, садової ділянки під час будівництва, відшкодування яких є предметом інших позовних вимог. [PERSON] не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б свідчили, що [PERSON] викликався судом касаційної інстанції чи Верховним Судом України в м.Київ для участі у перегляді судових рішень по даній справі. Прес-конференції в ЗМІ та оплата за їх здійснення не передбачені жодною нормою глави 8 «Судові витрати» розділу 1 ЦПК України і не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони у спорі у розумінні положень ст.ст.22, 1168 та ст.1174, 1175 ЦК України, на які посилався [PERSON] у своїх зустрічних позовних заявах. Заяви [PERSON] про поворот виконання шляхом покладення на Харківську міську раду обовязку виплатити йому 1 млн.476 тис.495 грн., які складаються із матеріальної шкоди, завданої внаслідок руйнування гаража та огорожі двох садових ділянок (461225 грн.), 13,57% вартості захопленої території садової ділянки (952945 грн.), шкоди, завданої знищенням частини саду (50000 грн.), упущеної вигоди у звязку з незаконним зруйнуванням гаража та позбавленням можливості здавати його в оренду (104470 грн.), не підлягає задоволенню в даному провадженні, оскільки такий спосіб захисту прав та інтересів не узгоджується зі змістом ст.380 ЦПК України, яка передбачає повернення позивачем безпідставно стягнутого з відповідача за судовим рішенням, яке у подальшому скасоване, а у разі неможливості повернути майно, відшкодування його вартості в розмірі грошових коштів, одержаних від його реалізації. По даній справі не приймалося судове рішення про стягнення з [PERSON] на користь Харківської міської ради майна, не відбувалася його реалізація в порядку виконання рішення, яке скасоване. З обставин справи та змісту вимог, зазначених в обґрунтуванні [PERSON] вказаної заяви, вбачається, що фактично він ставить питання про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (рішеннями) Харківської міської ради та її органів, яке вирішується у порядку позовного провадження, а не в порядку, передбаченому ст.380 ЦПК України. Оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради ухвалою суду апеляційної інстанції, постановленою в порядку, передбаченому ст.297 ЦПК України, задоволено клопотання апелянта і відстрочено, згідно ст.82 ЦПК України, оплату позивачем судового збору у розмірі 2486 грн.17 коп. до ухвалення судового рішення по справі, але до цього часу судовий збір ним не сплачено, апеляційний суд, згідно вимог ч.1 ст.82 та ст.88 ЦПК України, приймає рішення про стягнення з Харківської міської ради вказаної суми судового збору на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial