Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

«11» лютого 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 01 листопада 2004 року він уклав договір дарування в простій письмовій формі з відповідачем. Згідно договору дарування вона порадувала позивачеві 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS]. В подальшому з відповідачем у позивача було укладено договір дарування нотаріально щодо 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS], з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд за цією адресою. Вищевказаний договір дарування позивачем не було зареєстровано у відповідності до чинного законодавства, у відповідності до відповіді КП ДМБТІ від 13.08.2015 року. Зазначеними домоволодіннями позивач користується з листопада 2004 року, проводить ремонти будівель за власний рахунок, відкрито володіє та користується ними біль 10 років. Відповідач, в свою чергу, не виявила за всі ці роки жодних претензій щодо права власності на спірні домоволодіння та користування ними. У позивача немає можливості оформити право власності на вищевказані домоволодіння, оскільки правовстановлюючі документи втрачено попереднім власником, в наслідок чого позивач звертається до суду. З огляду на викладене, просить суд визнати за ним право власності на домоволодіня [ADDRESS], та домоволодіння [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти розгляду справи заочно, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. 169, 224,225 ЦПК України - заочно. В зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.344 Цивільного Кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. ( ч.4 ст.344 Ц України). У відповідності до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). Відповідно до п.п.9-14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Як встановлено в судовому засіданні, 01 листопада 2004 року позивач уклав договір дарування в простій письмовій формі з відповідачем. Згідно договору дарування відповідач порадувала позивачеві 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS]. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позивач з листопада 2004 року проводить ремонти будівель за власний рахунок, відкрито володіє та користується ними біль 10 років. Відповідач, в свою чергу, не виявила за всі ці роки жодних претензій щодо права власності на спірні домоволодіння та користування ними. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Як вбачається з матеріалів справи, у позивача є в наявності правовстановлюючі документи лише на домоволодіння [ADDRESS], яке належить [PERSON] На інше домоволодіння [ADDRESS], яке належить на праві приватної власності відповідачеві жодних правовстановлюючих документів позивачем надано не було. Тому у суду немає жодних підстав для задоволення позову в цій частині. Розглядаючи питання щодо визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS], за позивачем, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи містяться належні правовстановлюючі документи щодо зареєстрованого права власності за [PERSON] та договір дарування від листопада 2004 року, посвідчений нотаріально, який позивачем не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Також судом встановлено, що позивач біль 10 років безперервно, відкрито володіє та користується нерухомим майном, а саме домоволодінням [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи, відповідач жодних претензій щодо свого права власності за цей час не пред'являла до позивача, жодним чином не цікавиться вищевказаним спірним майном, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно володіє, користується, розпоряджається майном домоволодіння [ADDRESS] на власний розсуд і за позивачем слід визнати право власності в порядку набувальної давності на 1/3 частину вищевказаного домоволодіння, у відповідності до договору дарування від 01 листопада 2004 року. Відповідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1200 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial