Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

[PERSON] 28.09.2018 року звернулася до суду з даним позовом до відповідача та просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS]. Зобов'язати управління Державної міграційної служби України в Полтавській області зняти [PERSON], [INFO], з реєстрації з належного позивачу приватного житлового господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на наступні обставини. Вона є власником вказаного [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі - продажу [NUMBER] від 07.02.2006 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER]. На даний час в належному їй будинку зареєстрована її дочка [PERSON], хоча фактично з серпня 2010 року та по теперішній час в зазначеному будинку вона не проживає. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що [PERSON] є її дочкою. З серпня 2010 року вона не мешкає в [ADDRESS], що належить їй на праві власності. З вказаного будинку вона виїхала добровільно, перешкоди у користуванні житловим приміщенням їй не чинились. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримував вимоги позивача, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без його участі чи відзиву на позов не надав. Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Так, судом направлялись судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] що зареєстрована у установленому порядку (а.с. 28, 39, 40,) та, яка не повідомила суд іншої адреси. Крім того виклик відповідача до суду був здійснений й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.23-24, 33-34). Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9864059 від 16.02.2006 року (а.с.6), позивач [PERSON] є власником [ADDRESS]. Підстава виникнення права власності - договір купівлі - продажу ВСО 773423 від 07.02.2006. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такий захист прав може бути здійснено способами передбаченими ст.16 ЦК України. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.13) відповідачка [PERSON] є дочкою позивачки [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.12.2018 року, виданої виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.39). Відповідно до акту обстеження від 27.09.2018 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради та 2 свідків (а.с. 14) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично не проживає за вказаною адресою. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача. [PERSON] є дочкою позивачки. З 2010 року [PERSON] не мешкає в [ADDRESS], який належить [PERSON] [PERSON] добровільно виїхала з вказаного будинку в 2010 році разом з батьком, колишнім чоловіком позивачки, більше в ньому не з'являлася. Аналіз встановлених судом обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, оскільки більше восьми років у ньому фактично не проживає, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг не бере. Доказів на підтвердження того, що відповідачці чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин її відсутності, наявність між нею і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду встановлено не було. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, яка втратила право користування житловим приміщенням [ADDRESS] підлягають задоволенню. Вимога же про зняття відповідача з реєстрації у вказаному будинку не підлягає задоволенню судом, оскільки така дія є похідною від визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а судове рішення у даній справі слугуватиме підставою для вчинення такої дії відповідним уповноваженим на те органом. При цьому суд виходить з того, що відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, ч.2 ст.405 ЦК України та

Outcome: partial