Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

19.07.2017 р. позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] з позовом про захист честі, гідності та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона має трьох дітей, працює у Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури прибиральницею. Останнім часом стало неможливо працювати через втручання у роботу, ствердження неправдивої інформації стосовоно її особистого життя, критики та словесні образи відповідача [PERSON] у присутності інших працівників та студентів Академії, що принижує її честь та гідність. Зазначила, що 02.08.2016 р. відповідачка, побачивши її у холі Академії, не в перший раз почала кричати на позивача та ображати її у присутності вахтерів - [PERSON], [PERSON], співробітників відділу кадрів - [PERSON], її колег прибиральниць - [PERSON] та [PERSON], студентів та абітурієнтів, що заходили у той час до Академії стосовно зовнішності позивача, що буцімто вона погано вдягнута та має неохайний вигляд, а також дорікаючи їй та висловлювала недостовірні відомості про те, що вона (позивач) погана матір, погано виховує дітей, знущається, змушує їх працювати, заставляє жебракувати, мордує різними заняттями, що вона (позивач) «шлюха», стояла на Окружній дорозі і спала з ким попало, що не змогла знайти нормального чоловіка, а взяти її за дружину зголосився лише якийсь китаєць, що вона сепаратистка і «понарожала тут дітей», а потім покинула їх на призволяще, що вона купила диплом про вищу освіту, а тепер «ха-ха» працює прибиральницею. Відповідачка викрикувала це все голосно при всіх і штовхала її руками. Через такі образи, наклепи та фізичне приниження у неї (позивача) стався нервовий зрив, піднявся тиск і вона змушена була одразу звернутися за медичною допомогою до медсестри Академії. Оскільки стан не покращився, на наступний день вона звернулась до поліклініки, де її було оглянув лікар і прописав амбулаторне лікування. Неправомірними діями відповідачки принижена честь та гідність позивача, а також заподіяно моральну шкоду. Яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка принизила позивача перед іншими людьми та поширила неправдиві відомості стосовно неї та її родини. Вважає, що [PERSON] поширила свідомо неправдиві відомості, які порочать честь і гідність позивача, а також давала непристойну оцінку її поведінці і особистості та її сім'ї у спосіб, що суперечить пристойній формі спілкування між людьми, заподіяла позивачу моральну шкоду. Підкреслила, що такі напади відповідача на неї, відбувалися неодноразово та регулярно, про що вона скаржилися керівництву Академії. В обґрунтування позовних вимог, зазначила, що вона (позивач) відчуває моральні страждання і нервовий стрес. Змушена на місці роботи уникати зустрічі з відповідачем, видивлятись чи не іде вона (відповідач) по коридору на зустріч позивачу, щоб не наражатися знову на її образи та крики. Порушився нормальний хід життя позивача, що вимагає додаткової його організації - вона (позивач) намагається мінятися змінами чергування зі співробітницями, підлаштовуючись аби не потрапляти в одну зміну з відповідачем, не може спокійно виконувати свої службові обов'язки. У неї порушився сон і погіршилося самопочуття, тому що не знає, що ще за брехню вигадає відповідачка і де її поширить. Вважає також, що така поведінка відповідача впливає а репутацію всієї Академії взагалі в очах працівників, студентів, абітурієнтів та інших відвідувачів. На підставі вищевикладеного, позивач [PERSON] звернулась до суду та просить: 1)зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності відносно позивача; 2) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати в сумі 620 грн. 16 коп. пов'язані з лікуванням, згідно квитанції; 3) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 5) стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПКУкраїни викладено в новій редакції. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Не заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'являлась, зокрема 16.01.2018 р., 28.02.2018 р. та 05.04.2018 р., повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, причину неявки суд не повідомила. Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручені з відміткою - "за закінченням встановленого строку зберігання". Будь-яких заяв клопотань, а також відзиву на позов зі сторони відповідача на адресу Деснянського районного суду м. Києва не надходило. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що є співробітником Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури, працює прибиральницею, бригадир. В августі 2016 року, відносячи ключі на вахту, де була [PERSON] почули крики, вирішили підійти та побачили як [PERSON] кричить та ображає [PERSON] Ми втрутились в конфлікт. [PERSON] дуже сильно кричала та ображала [PERSON] що вона погано виглядає, негарно себе поводить, чоловік «китаєць» і взагалі де вона його знайшла «китайця», народила 3-х дітей. Ці всі крики чули студенти, ми зробили їй зауваження. [PERSON] постійно фотографує прибиральниць та пише «кляузи». Неодноразово скаржились проректору, був випадок коли викликали поліцію, оскільки [PERSON] їх фотографує без їхньої згоди. Викликали комісію, зверталася в опікунську раду. Відносини позивача [PERSON] в колективі хороші, інших конфліктів не було. Після конфлікту з [PERSON] медсестра дала направлення для обстеження [PERSON], яка потім довго хворіла (перебувала на лікарняному). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що працює в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури вахтером. [PERSON] знає останні 5-6 років. [PERSON] втручається в роботу вахтерів та охорони, їй цікава вся інформація про персонал. У [PERSON] хороших відносин немає, вона непередбачувана, фотографує персонал без їх згоди. Суду повідомила, що в холі Академії бачила конфлікт між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] кричала на [PERSON] та ображала її стосовно зовнішнього вигляду позивача, обзивала чоловіка «китайцем», ображала дітей. В наслідок цього, [PERSON] була на лікарняному тривалий час. Взагалі відносини [PERSON] з колективом хороші. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду показав, що відповідача [PERSON] знає років 10, останні 5 років вона дуже змінилась в гіршу сторону. Відповідачка звинувачує всіх, пише скарги. В жовтні 2017 року був конфлікт, хапала свідка за одяг, обзивала [PERSON] нецензурною лайкою. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON], з 05.05.2015 р. працює в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури на посаді прибиральниці, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки, серії [NUMBER] (а.с.11-14). Відповідно до характеристики проректора з адміністративно-господарської роботи Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури [PERSON] від 13.09.2016 р. №728-40 характеризується як зразкова багатодітна мати трьох дітей. Зовні охайна. Не палить, не вживає спиртних напоїв. У спілкування з колегами доброзичлива, зі студентами, абітурієнтами та іншими відвідувачами Академії ввічлива і чемна. Дотримується прийнятих норм поведінки, тактовна, сторониться конфліктних ситуацій. Дорожить честю та гідністю свого робочого колективу, готова прийти на допомогу співробітникам. Добре розвинуто почуття товариськості. Користується повагою у своїх колег. Висловлюється ясно та відверто, захищає свою думку ввічливо та твердо. Трудову дисципліну не порушує, за час роботи в Академії стягнень не мала. Проявила себе як відповідальний працівник, показавши сумлінне ставлення до роботи. Претеній та зауважень з боку керівництва до її роботи не було (а.с.15). Судом встановлено, що позивачка має трьох дітей, [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд не бере до уваги посвідчення [NUMBER] від 11.04.2011 р., видане на ім'я [PERSON] - Управлінням у справах сім'ї, молоді та спорту Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, як пред'явнику цього освідчення, що має право на пільги передбачені законодавством для багатодітних сімей, оскільки строк дії посвідчення закінчився 30.09.2013 р. (а.с.8). Відповідно до листка непрацездатності серії АДА №435673 медико-санітарної допомоги №3 Святошинського району м. Києва [PERSON] з 08.08.2016 р. по 12.08.2016 р. перебувала на лікарняному. До роботи стати з 13.08.2016 р. Причина непрацездатності - захворювання загальне (а.с.34). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії фіскального чеку від 06.08.2016 р. ТзОВ «Єврофармація» Аптека, придбано - «Тиворпин АСПА» та «Гидазепам» ІС на загальну суму 305, 50 грн. (а.с.35) Відповідно до фіскального чеку від 16.08.2016 р. ТОВ «Аптека низьких цін» аптека №16, придбано - «Витрум центру», «Кардиомагнил», «Спазмалгон» на загальну суму 314, 66 грн.(а.с.35). В судовому засіданні, позивач [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди посилалась на вищезазначені фіскальні чеки, оскільки нею було понесено матеріальні витрати на купівлю ліків, які вона придбала як наслідок образ відповідача [PERSON], оскільки у позивача стався нервовий зрив, піднявся тиск. Досліджений судом листок непрацездатності серії АДА №435673 медико-санітарної допомоги №3 Святошинського району м. Києва [PERSON] не доводить ствердужваного позивачем факту того, що зазначене у ньому захворювання було спричинено діями відповідача. Досліджені судом документи, а саме фіскальні чеки на придбання ліків суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджують ні факт завдання матеріальної шкоди за зазначені в позові обставини, ні вину відповідача, ні причинного зв'язку з діями відповідача, ні розміру відшкодування. Таким чином, суд не бере до уваги листок непрацездатності серії АДА №435673 медико-санітарної допомоги №3 Святошинського району м. Києва, фіскальні чеки на придбання чеків, надані позивачем в обґрунтування погіршення стану її здоров'я, оскільки судом на підставі наданих позивачем доказів не встановлено наявність причинно-наслідкового зв'язку з будь-якими діями відповідачки та погіршенням стану здоров'я [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди. Стосовно стягнення моральної суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» доказуванню в справах про захист честі, гідності та ділової репутації слід довести наступні обставини: - те, що відомості дійсно стали відомими третім особам; - відповідач не доклав достатні зусилля, щоб забезпечити конфіденційність розповсюдженої інформації; - причинно-наслідковий зв'язок між тим, що відповідач не забезпечив достатньої конфіденційності поширюваної інформації, в результаті чого така інформація стала відомою третім особам. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Водночас, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 вищенаведеної постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз'яснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У пункті 15 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно із ст.14 закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Відповідно до статті 22 Закону України «Про інформацію» масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Законодавство України не містить визначення недостовірної інформації і не окреслює фактичних ознак, які вказують на недостовірність інформації. Встановлюються тільки ознаки недостовірності, які можуть бути спростовані, а, також, у частині 2 статті 302 Цивільного кодексу України встановлюється, що фізична особа, яка поширила інформацію, зобов'язана переконатися у її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Недостовірну інформацію можна визначити як інформацію, що належить до однієї з двох таких категорій: 1) інформація про суб'єкта, яка була поширена і сприймається негативно принаймні певною групою членів суспільства, що може спричинити порушення немайнових прав відповідної особи, при цьому відсутнє чинне рішення суду щодо достовірності/недостовірності такої інформації (презюмовано недостовірна); 2) будь-яка інформація, недостовірність якої встановлена судом (доведено недостовірна). Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповніабо перекручені). Вітчизняною доктриною права, «Честь» визначено як правило моральної свідомості і категорію етики, що включає у себе моменти усвідомлення індивідом або організацією свого суспільного значення і визнання цього значення з боку суспільства (Юридична енциклопедія. Інститут держави і права Національної академії наук України. За ред. Акад. Ю.С.Шемшученка, Українська Енциклопедія, 1998. «Гідність» визначено як чинник моральної свідомості, в якому виражається уявлення про самоцінність особистості, її моральні рівність з усіма іншими, і що, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе і суспільства до нього. (Юридична енциклопедія. Інститут держави і права Національної академії наук України за ред. акад. Ю.С.Шемшученка, Українська Енциклопедія, 1998. - «Ділову репутацію» визначено як оцінку діяльності юридичної або фізичної особи, яка ґрунтується на висновках щодо ділових якостей та морального обличчя цих суб'єктів, дотримання ними вимог законодавства (законослухняність) і належного виконання договірних та інших зобов'язань перед діловими партнерами і споживачами. (Юридична енциклопедія. Інститут держави і права Національної академії наук України. за ред. Акад. Ю.С.Шемшученка, Українська Енциклопедія, 1998. Юридичним складом правопорушення в сфері інформаційних відносин наявність якого може бути підставою для задоволення позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації; б) інформація стосується позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В діях відповідачки наявний склад цього цивільного правопорушення. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому, згідно частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В пункті 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснено судам, що відповідно достатті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Дослідивши позовну заяву позивача, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку що у даному випадку правовідносини підпадають під визначення «поширення інформації що принижують його честь, гідність та ділову репутацію особи» та не є оціночним судженням. Згідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно приписів ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд наголошує, що будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до роз'яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконною дією або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, і визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Виходячи з вказаної норм та висновку суду про доведеність перед судом факту поширення відомостей про позивача, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди, підлягає задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдавала, за наявності її вини. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідноіз ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: partial