Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

04.09.2013 позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання і участі батьків у їх вихованні від 17.06.2008. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що від шлюбу вона з відповідачем має трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] 17.06.2008 між нею та відповідачем був укладений договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання і участі батьків у їх вихованні від 17.06.2008, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надавати позивачу грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття на певний період року до досягнення ними повноліття або закінчення ними вищого навчального закладу, нести витрати на медичне обслуговування дітей шляхом щорічного страхування дітей у медичному закладі, фінансувати витрати на дітей на час їх відпочинку разом із матір'ю, внести на депозитні рахунки кожної дитини грошові кошти у сумі, що еквівалентна 100000,00доларам США. Однак, відповідач взяті на себе за вказаним договором зобов'язання не виконав, від добровільного їх виконання відповідач ухиляється. Позивач, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним договором, вважає, що у останнього утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 334856,74грн. У подальшому, позивач у судовому засіданні неодноразово змінювала позовні вимоги та збільшувала їх розмір, в останній редакції просила суд стягнути з відповідача на її користь за порушення виконання зобов'язань заборгованість за п.2.1.2 вказаного договору в розмірі 261737,00грн., понесені нею витрати за договором добровільного страхування в розмірі 44368,68грн., понесені витрати за п.2.1.5 договору на відпочинок в розмірі 58131,60грн., заборгованість за п.2.1.6 договору в загальному розмірі 2997000,00грн., яку позивач просить внести на депозитні рахунки дітей. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили позов задовольнити в повному обсязі, вважаючи безпідставними та недоведеними заперечення на позов відповідача та його представника. Додатково до викладеного зазначили, що зазначений договір був укладений з ініціативи відповідача, всі суми грошових коштів були визначені самим відповідачем в обмін на зобов'язання позивача передати у власність відповідача майно, що було об'єктом спільної власності подружжя і було набуто за час шлюбу, що і було зроблено позивачем. Разом із тим відповідач взяті на себе зобов'язання за договором, зокрема, в частині утримання трьох дітей не виконує, у зв'язку з чим позивач змушена була нести витрати на одяг, взуття, медичне страхування, відпочинок для дітей. На заперечення представника відповідача, представник позивача пояснила, що докази, на які посилається представник відповідача, зокрема, відсутність претензії з боку матері протягом місяця з моменту, визначеним цим договором дати передачі грошових коштів, що передбачено п.3.5 договору, жодним чином не спростовують відсутність наявного боргу у відповідача перед позивачем, оскільки вказаний пункт договору на думку представника позивача є нікчемним в силу положень ч.3 ст. 614 ЦК України, відповідно до яких правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на викладене в письмових запереченнях на позов, вважаючи позов безпідставним, необгрунтованим, просили відмовити в його задоволенні. Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник зазначили, що відповідач належним чином виконує взяті на себе за вказаним договором зобов'язання, зокрема, надає позивачу передбачені договором аліменти, грошові кошти на одяг, взуття для дітей, їх відпочинок, лікування тощо, що підтверджується відсутністю з боку позивача протягом усього часу дії договору письмової претензії щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, що передбачено п.3.5 вказаного договору. Таким чином вважають відсутніми підстави відповідно до п.3.5 договору для стягнення з відповідача будь-якої заборгованості. Одночасно представник відповідача зазначила про нікчемність п.2.1.6 договору, відповідно до якого відповідач зобов'язаний внести на депозитні рахунки кожної дитини грошові кошти в сумі 100000 доларів США в силу недодержання сторонами вимог ч.1 ст.224 ЦК України щодо необхідності одержання дозволу органу опіки та піклування. При цьому відповідач зазначив, що він не мав можливості внести на депозитні рахунки дітей зазначену суму грошових коштів у зв'язку з погіршенням його фінансового стану. Заслухавши пояснення сторін, з'ясуваши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При з'ясуванні та встановлені обставин справи суд виходить з вимог ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вимог ст.58, ст. 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів та положень ч.1 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 18.03.2008 між позивачем та відповідачем розірвано шлюб, а/з №84, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с.18) Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх та неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. (а.с.12-15) Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строку виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. 17.06.2008 між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання і участі батьків у їх вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номер 2093. (а.с.16-17) Факт укладання цього договору сторонами в судовому засіданні не заперечувався. Відповідно до умов вказаного договору відповідач взяв на себе серед іншого наступні зобов'язання: 1) надавати матері під звіт грошові кошти на придбання для дітей одягу та взуття до досягнення ними повноліття у такому порядку: для придбання одягу та взуття на літній період грошові кошти надаються протягом квітня-травня з розрахунку еквівалентному по 1000 доларів США на одну дитину; для придбання одягу та взуття на зимовий період грошові кошти надаються протягом вересня-листопада з розрахунку еквівалентному по 1500 доларів США на одну дитину; для придбання одягу та взуття для школи та занять спортом грошові кошти надаються з розрахунку еквівалентному 500 доларів США на одну дитину (п.2.1.2) ; 2) нести витрати на медичне обслуговування дітей шляхом щорічного страхування дітей у медичному закладі за вибором матері або сплачувати 100% вартості ліків на підставі документів, що підтверджують витрати (п.2.1.4) ; 3) фінансувати витрати на дітей на час їх відпочинку разом з матір'ю , але не більше ніж протягом двох тижнів влітку та додатково до двох тижнів протягом року (п.2.1.5); 4) протягом трьох років з моменту укладання цього договору внести на депозитні рахунки кожної дитини грошові кошти в сумі, що еквівалентна 100000,00 доларам США. Відповідно до п.3.1 вказаного договору цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до дня його остаточного виконання сторонами. Зі змісту п.3.5 зазначеного договору вбачається, що у випадку передачі аліментів чи інших коштів у готівковій формі доказом належного виконання батьком своїх зобов'язань буде вважатись відсутність письмових претензій з боку матері протягом місяця з моменту визначеним цим договором дати передачі таких коштів. Тобто, в разі невиконання батьком своїх зобов'язань за договором позивач зобов'язана пред'явити відповідачу письмову претензію протягом місяця з моменту визначеним цим договором дати передачі таких коштів. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При оцінці доказів у їх сукупності, в силу вимог ч.1 ст. 545 ЦК України, суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON], який вказував на те, що був присутнім декілька разів при передачі відповідачем позивачу грошових коштів у конверті, при цьому не зміг вказати їх розмір та свідка [PERSON], яка пояснила, що не бачила, як відповідач передавав позивачу будь-які кошти, оскільки обставини у справі можуть бути підтверджені певними засобами доказування, зокрема, розпискою. У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст.526 ЦК України. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом із тим, взяті на себе за вказаним договором зобов'язання, зокрема, з надання грошових коштів на одяг, взуття, лікування, відпочинок для дітей, внесення на депозитні рахунки дітей грошових коштів відповідач не виконав, у зв'язку з чим станом на час розгляду справи у відповідача утворилась заборгованість. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували належне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором відповідач суду не надав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Таким чином, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. Однак, належних та достатніх доказів відсутності вини відповідача в порушенні зобов'язання суду не надано і такі дані в матеріалах справи відсутні. Доводи відповідача та його представника про належне виконання відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань з огляду на відсутніть відповідно до п.3.5 договору письмової претензії з боку позивача про невиконання відповідачем покладених на нього вказаним договором обов'язків протягом місяця з моменту визначеним цим договором дати передачі таких коштів суд не приймає до уваги як безпідставні, оскільки за змістом пунктів 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6 за виключенням п.2.1.2 договору, останні не містять дату ( число, місяць, рік) передачі грошових коштів позивачу. Крім того, слід зазначити, що відсутність письмової претензії, не виключає можливість звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів. Що стосується доводів відповідача та представника відповідача про нікчемність п.2.1.6 договору в силу недодержання сторонами вимог ч.1 ст.224 ЦК України щодо необхідності одержання дозволу органу опіки та піклування, то по суті ці доводи суд також вважає безпідставними, оскільки базуються на власному припущенні та суб'єктивному тлумаченні вимог чинного законодавства. Судом також не приймаються посилання відповідача на неможливість внесення грошових коштів у сумі 100000 доларів США на депозитні рахунки кожної дитини з огляду на скрутне фінансове становище, оскільки не ґрунтуються на положеннях ч.1 ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено в судовому засіданні і вказана обставина не заперечувалась відповідачем зазначений вище договір був укладений за ініціативою відповідача і який самостійно визначив розмір зазначених у договорі витрат. За таких обставин, та обставина, що відповідач взяті на себе за договором про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання і участі батьків у їх вихованні зобов'язання не виконав в судовому засіданні знайшла свого підтвердження, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Ч.3 ст.533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В абзацах 2,3 п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 зазначено: "У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення". Таким чином, оскільки грошові зобов'язання за договором визначені в іноземній валюті, суд вважає за необхідне навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Визначаючи розмір заборгованості за договором, суд, враховуючи положення п.3.5 вказаного договору та фактично сплачені позивачем грошові кошти на медичне страхування дітей та їх відпочинок, вважає за необхідне частково стягнути з відповідача на користь позивача наступну суму заборгованості: - за п.2.1.2 договору суму заборгованості за 2013 рік (протягом квітня - травня, вересня-листопада місяця) у розмірі 85360грн.00коп.= (1000+1500 +500)*3=9000 -1000 (сума сплачених відповідачем коштів у 2013р., що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні) = 8000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.03.2014 (1 долар США=10,67грн) складає 85360грн.00коп.; - за п.2.1.4 договору суму понесених позивачем витрат на медичне страхування трьох дітей за 2014 рік у медичному закладі «Добробут» у розмірі 44368грн.64коп., що підтверджується заявами на здійснення платежу на користь юридичної особи, договорами добровільного медичного страхування від 17.02.2014 №03/0310088/1006/14, №03/0310089/1006/14, додатком №4 до договору №03/0310089/1006/14 (а.с.217-224) ; - за п.2.1.5 договору суму понесених позивачем витрат на відпочинок дітей разом з матір'ю у розмірі 58131грн.60коп., що складається з: 18990грн. - вартість туристичного пакету на двох дітей та матір, 12204 грн. - вартість авіаквитків, 1830Євро, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.03.2014 (1Євро=14,72грн.) складає 26937грн., що підтверджується належними доказами, наявних в матеріалах справи (а.с.225-234) ; - за п.2.1.6 договору суму заборгованості у розмірі 100000 доларів США на кожну дитину, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.03.2014 (1долар США= 10,67грн.) складає 1067000 грн. на кожну дитину та зобов'язати відповідача вказану суму грошових коштів внести на розрахунковий рахунок [NUMBER], відкритий в ПАТ «Приватбанк», ЗКПО 350512535, МФО 305299 на ім'я сина [PERSON], [INFO], на розрахунковий рахунок [NUMBER], відкритий в ПАТ «Приватбанк», ЗКПО 14360570, МФО 305299 на ім'я сина [PERSON], [INFO], на розрахунковий рахунок [NUMBER], відкритий в ПАТ «Приватбанк», ЗКПО 14360570, МФО 305299 на ім'я дочки [PERSON], [INFO] Відкриття вказаних рахунків підтверджується також належними доказами, наявними в матеріалах справи. (а.с.214-216) Разом із тим, виходячи з положень ч.1 ст.11 ЦПК України, якими передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за п.2.1.6 договору у розмірі 990000,00грн. на кожну дитину, що є меншою ніж дійсна сума заборгованості в межах заявлених позивачем вимог. Посилання представника позивача на нікчемність п.3.5 договору в силу положень ч.3 ст. 614 ЦК України, відповідно до яких правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним суд вважає помилковими, оскільки вказаний пункт договору жодним чином не суперечить ч.3 ст. 614 ЦК України з огляду на те, що положення зазначеного пункту не свідчать про обмеження відповідальності відповідача за порушення ним зобов'язання за договором. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи норми чинного законодавства та докази у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, доведеним, а відтак підлягає частковому задоволенню. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3654 грн.00коп., що документально підтверджена. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial