Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

[PERSON] 11.10.2016 року звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням доповнень просила: поновити для неї строк звернення до суду з даним позовом, визнати незаконним її звільнення з посади майстра виробничого навчання Полонського професійного аграрного ліцею (далі Ліцей) та поновити на роботі; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн.. В обґрунтування позову зазначала, що вона з 04.09.2007 року стала працювати у Ліцеї майстром виробничого навчання. 01.09.2016 року відповідач звільнив її з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки для неї не була запропонована інша робота, не враховано її переважне право на залишення на роботі із підстав наявності у неї двох неповнолітніх дітей, із яких одна є інвалідом дитинства, а вона являється одинокою матірю, а також що звільнення проведено без згоди профспілкового органу Ліцею, членом якого вона є. В судовому засіданні [PERSON] заявлений позов підтримала. Представник відповідача позов не визнала, пояснила, що звільнення позивача проведено у відповідності до законодавства, оскільки у Ліцеї мало місце скорочення чисельності працівників, вільних робочих місць які би можна було запропонувати для [PERSON] не було. Крім цього зазначила, що позивачкою пропущено місячний строк звернення з позовом до суду, а тому з цієї підстави її позовні вимоги не можуть бути задоволені. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] 04.09.2007 року стала працювати в Ліцеї на посаді майстра виробничого навчання. 10.06.2016 року згідно до наказу в.о. директора Ліцею № 105 позивачку попереджено про наступне, через два місяця, звільнення у звязку з скороченням чисельності учнівського контингенту, обмеженого фінансування навчального закладу та у через заплановану реорганізацією Ліцею. 31.08.2016 року [PERSON] за наказом в.о. директора Ліцею звільнено з роботи з 01.09.2016 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників. В день звільнення (01.09.2016 року) позивачка отримала трудову книжку із записом про своє звільнення, а 11.10.2016 року звернулась до суду з даним позовом. Наведені обставини підтверджуються даними згаданих наказів, трудової книжки та сторонами визнаються. Вирішуючи питання законності звільнення [PERSON] з роботи суд зазначає про таке. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] є одинокою матірю, має дочку [PERSON] Крістіну, [INFO], яка являється дитиною інвалідом. Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Отже, звільнення позивачки з роботи є явно незаконним. Згідно до ч.2, 3 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті у вказаних випадках, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Після цього проводиться множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як вбачається із матеріалів справи, останні два місяці роботи [PERSON] перед місяцем звільнення є липень, серпень 2016 року. У ці місяці позивачка в серпні працювала 11 днів, за що їй нарахована заробітна плата в сумі 1271 грн. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] за вказаний період становить 115, 55 грн. (1271 грн. : 11 робочих днів). Тривалість вимушеного прогулу за період з 01.09.2016 року по день ухвалення рішення становить 94 робочих дні, за які має бути виплачено для позивачки середній заробіток в сумі 10\~861, 70грн. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка отримавши трудову книжку 01.09.2016 року, звернулась до суду з позовом з пропуском місячного строку, а саме 11.10.2016 року. Згідно до положень ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки. Як свідчать надані позивачкою та її представником докази, [PERSON] 20.09.2016 року з метою подачі до суду позову про поновлення на роботі звернулась до Шепетівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, який лише після проведення відповідних процедурних дій 04.10.2016 року видав доручення про надання правової допомоги адвокату [PERSON], котрий 10.10.2016 року виготовив від імені позивачки позовну заяву. Дану обставину, а також те, що [PERSON] є одинокою матірю, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, із яких одна є інвалідом дитинства, суд визнає як поважні причини через наявність яких позивачка не змогла в місячний строк з дня звільнення звернутись з позовом до суду, а відтак поновлює для [PERSON] цей строк. На підставі ст.237-1 КЗпП України позивачка має право на стягнення з Ліцею моральної шкоди, оскільки через незаконне звільнення, вона несла моральні переживання. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням глибини душевних страждань, які завдані [PERSON], їх тривалості, та виходячи при цьому із засад розумності і справедливості, і встановлює такий розмір в сумі 2000 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп.

Outcome: partial