Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

19 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 вересня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Дніпрогаз» було підписано типовий договір розподілу природного газу. [INFO] [PERSON] помер, а позивач є його спадкоємцем. Так, 01 січня 2020 року ним сплачувалися АТ «Дніпрогаз», щомісяця плата за послугу з розподілу природного газу, однак 16 вересня 2020 року позивач через сервіс ПУМБ-он лайн, помилково обрав оператора газопостачальної системи АТ «ОГС Дніпропетровськгаз», замість АТ «ОГС Дніпрогаз» та сплатив 145,49 грн. на його рахунок IBAN [NUMBER] . Позивач намагався в досудовому порядку повернути помилково сплачені кошти, однак в досудовому порядку врегулювати спір не вдалося. Тому позивач пославшись на вимоги ст. 1212 УПК України просив стягнути з відповідача з урахуванням ст. 625 ЦК України матеріальну шкоду в розмірі 159,26 грн. Окрім матеріальної шкоди діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду яку він оцінює в 50 192,40 грн. обґрунтовуючи тим, що відмова відповідача у поверненні коштів призвела до порушення внутрішнього спокою, витрат, гірких, скорботних думок про несправедливість по відношенню до нього, що спричинило погіршення стосунків з навколишнім оточенням (а.с.1- 10). 30 червня2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача в якому остання зазначила, що дійсно від позивача на рахунок відповідача були зараховані кошти у сумі 145,49 грн., оскільки позивач не є споживачем їх послуг, вказана грошова сума вважалася як помилково перерахована. 18 червня 2021 року АТ «Дніпропетрвоськгаз» повернув помилково сплаченні кошти позивачем в розмірі 145,49 грн. на його рахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 5196 від 16 червня 2021 року. Окрім того зазначила, що раніше повернути кошти позивачу не мали можливості, оскільки з 23 жовтня 2019 року та по червень 2021 рік відповідно до постанови приватного виконавця у виконавчому провадженні № 60403353 було накладено арешт на всі рахунки відповідача. Стосовно стягнення на користь позивача моральної шкоди спричиненої діями відповідача просили відмовити в зв`язку з недоведеністю позивача наявності такої шкоди (а.с. 46-49) Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 квітня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 41). Ухвалою судді від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. 42-43). В наданому відзиві представник відповідача просила слухати справу за їх відсутності, проти задоволення позовнихв вимог заперечували (а.с. 49). Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного правового висновку Фактичні обставини, встановлені судом 30 вересня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Дніпрогаз» було підписано типовий договір розподілу природного газу [INFO] [PERSON] помер, позивач є його спадкоємцем, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с. 39). 16 вересня 2020 року [PERSON] через сервіс ПУМБ-он лайн, помилково обрав оператора газопостачальної системи АТ «ОГС Дніпропетровськгаз», замість АТ «ОГС Дніпрогаз» та сплатив 145,49 грн. на його рахунок IBAN [NUMBER] . 18 червня 2021 року АТ «Дніпропетрвоськгаз» повернув помилково сплаченні кошти позивачем в розмірі 145,49 грн. на його рахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 5196 від 16 червня 2021 року (а.с.50). Оскільки відповідач безпідставно утримував, помилково перераховані кошти [PERSON] , пославшись на ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача індекс інфляції та спричинену моральну шкоду в розмірі 50 192,40 грн. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахуваня кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Враховуючи, що на теперішній час, помилково перераховані кошти [PERSON] в розмірі 145,49 грн. повернуті відповідачем на рахунок [PERSON] що підтверджується платіжним дорученням № 5196 від 16 червня 2021 року, тому в задоволенні позовних вимог стосовно стягнення матеріальної шкоди в розмірі 145,49 грн. слід відмовити. Стосовно позовних вимог про стягнення індексу інфляції суд зазначає наступне. У разі якщо сторони не домовляться про зарахування неналежно сплачених коштів у рахунок інших операцій (звісно, у визначений чинним законодавством спосіб), їх слід повернути. Таке питання має вирішуватись учасниками переказу самостійно в претензійно-позовному порядку, адже жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливості безспірного стягнення коштів із рахунків одержувачів у разі їх помилкового зарахування. Частина 1 ст. 1214 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Отже в статтях 1214 і 536 ЦКУ зазначено, що за користування чужими грішми (у т.ч. безпідставно одержаними) боржник повинен сплатити проценти в розмірі, визначеному в договорі, законі чи іншому акті цивільного законодавства. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дія ст. 625 ЦКУ поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у т.ч. і на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ЦКУ (набуття майна без достатньої правової підстави). Аналогічну правову позицію викладено в постановах ВСУ від 01.10.2014 р. № 6-113цс14, від 01.06.2016 р. у справі № 910/22034/15 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц. Суд критично ставиться до посилань відповідача на не можливість повернення помилково перерахованих коштів позивачу, у зв`язку з арешт коштів відповідача, в період з 23 жовтня 2019 року по червень 2021 рік, оскільки згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи вищенаведене суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення інфляційних витрат обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стягнути з відповідача на користь позивача 13,77 грн.(159,26 грн. (матеріальна шкода з урахуванням індексу інфляції) - 145,49 грн. (помилково перераховані кошти)=13,77грн.(індекс інфляції)). Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Пунктами 1 та 2 частини 2 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Пунктом 3 Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують спричинення йому моральних страждань та в чому полягали його моральні страждання. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди. Стосовно клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині стягнення 145,49 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Позовну заяву [PERSON] пред`явлено 19 квітня 2021 року, а матеріальна шкода в розмірі 145,49 грн. сплачена відповідачем [PERSON] лише 18 червня 2021 року тобто після пред`явлення позову. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. (за позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди) На підставі викладеного,

Outcome: partial