Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 59\~828,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В 2004 році отримала право на пенсію за інвалідністю, вона має статус внутрішньо переміщеної особи. Їй було призначено пенсію по інвалідності з 01.06.2003 року по 31.05.2005 року, а з 01.10.2006 терміном довічно пенсію за віком. У зв?язку із загостренням бойових дій на території Луганської та Донецької областях у 2016 році вона була вимушена покинути своє місце проживання та виїхати на підконтрольну Україною територією а саме міста Кремінна Центр-1 та зареєструвалась там як внутрішньо переміщена особа. У подальшому в зв?язку із сімейними обставинами, станом здоров?я, відсутністю можливості забезпечити себе та членів своєї родини постійним місцем проживання та заробітком вона була вимушена повернутися до міста Стаханова, що стало підставою для припинення виплат органом Пенсійного фонду України у березні 2016 року їй призначеної пенсії. Зазначає, що вона є людиною похилого віку, все своє доросле життя сумлінно працювала, виконувала обов?язки громадянина України, зокрема платила до бюджету податки та інші збори, встановлені законодавством і вважає, що має законне право у старості отримати соціальний захист з боку своєї держави. Починаючи з 2014 року її родина не живе а існує. Вони неодноразово за весь цей час потрапляли під обстріли, житло потребує ремонтних робіт, стан здоров?я погіршився і вплинуло на це не тільки вік, а й нервові потрясіння, які довелось пережити за цей час. Виїхати на постійне місце проживання поза межами території антитерористичної операції немає можливості. 12.08.2019 року позивача було взято на облік внутрішньо переміщених осіб в Немишлянському районі м. Харкова. На підставі довідки внутрішньо переміщеної особи її було взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян м. Харкова. У серпні 2019 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача про нарахування пенсії за віком, на яку вона має право з 2006 року, починаючи з листопада 2016 року по теперішній час. Відповідь на звернення вона не отримала. Позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо не нарахування та невиплату пенсії з листопада 2016 року і зобов?язання виплатити заборгованість за вказаний період. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов?язано нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з березня 2016 року, в частині присудженого виконання пенсії в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. 23.12.2019 року позивач звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 26.12.2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. На сьогоднішній день рішення суду у повному обсязі не виконано, позивачу сплачено пенсію лише за один місяць. Заборгованість з пенсійних виплат, яка виникла перед позивачем за період з березня 2016 року по місяць відновлення нарахована, але не сплачена. Виконавче провадження закінчено у зв?язку з невиконанням рішення суду з боку відповідача. Внаслідок дій Пенсійного фонду України в особі його територіальних органів, у тому числі й відповідача, позивач протягом трьох з половиною років була позбавлена єдиного джерела існування, в неї не вистачало коштів на лікування хоча вона є особою з інвалідністю 2 групи. Позивач проживала на території, яка не контролюється українською владою, вона не може піти на роботу, усі заощадження пішли на лікування та оплату послуг адвоката. На цей час накопилось багато боргів, а допомогти немає кому. Зазначає, що її страждання продовжуються і на сьогоднішній день, бо вона й досі не отримала пенсії за період з березня 2016 року по листопад 2019 року, у зв?язку з чим позивач вимушена звернутися за захистом до суду. Уповноваженим представником відповідача Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Харківській області надано до суду відзив, в якому зазначив, що [PERSON] , починаючи з вересня 2019 року перебуває на обліку Головного управлінні Пенсійного Фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком. 30.08.2019 року вона звернулась до Індустріального об?єднаного управління ПФУ із заявою про запит пенсійної справи з м. Рубіжне Луганської області. 02.09.2019 року відповідачем було здійснено відповідний запит. 26.09.2019 року отримано пенсійну справу. Відповідно до розпорядження Кремінського відділу ППВП Рубіжанського ОУ ПФУ в Луганській області від 17.09.2019 року зазначено, що особовий рахунок знятий з обліку 01.10.2019 року пенсію виплачено по 29.02.2019 року. Рішенням головного управління поновлено виплату [PERSON] з 01.11.2019 року. Не погодившись з рішенням ГУ ПФУ щодо невиплати пенсії за попередній період позивач звернулась до окружного адміністративного суду. Повідомив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року виконано відповідачем. Здійснено нарахування пенсії [PERSON] за період з 01.03.2016 року по 31.10.2019 року, яка міститься на особовому рахунку позивача в органах ПФУ та буде виплачено за наявності бюджетного фінансування. Стосовно відшкодування завданої позивачу моральної шкоди зазначив, що з тексту позовної заяви не можна зробити висновок про те, що йому заподіяні страждання, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. При визначенні моральної шкоди зазначає про неможливість заробляти собі на життя, однак відповідно до документів, які містяться в матеріалах справи позивач працював з переривами у роботі. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 27.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 10.09.2020 року залучено у якості співвідповідача по справі Державну казначейську службу України. Представником відповідача Державної казначейської служби України надано відзив на позов, в якому зазначив, що казначейство є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету, воно не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Оскільки казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому стягнення коштів з казначейства є неприпустимим. Щодо розміру моральної шкоди висновки позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними доказами. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не зв`явилась, просила справу розглянути за її відсутності, задовольнити позовну заяву з підстав зазначених у ній. Представник відповідача Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Харківській області в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути без участі представника управління. Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомся, причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які в судове засідання не з`явились, на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи та з урахуванням заяв по суті справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є інвалідом 2 групи що підтверджується довідкою МСЕК № 093080 серія 2-20 ЛИ. Згідно довідки від 12.08.2019 року № 6334-5000174547 позивач взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання зазначене [ADDRESS] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що з березня 2016 року виплата пенсії [PERSON] була припинена. Позивач зверталась до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити їй невиплачену пенсію починаючи з березня 2016 року по теперішній час. Відповіді на своє звернення позивач не отримала, у зв?язку з чим звернулась до Харківського окружного адміністративного суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року, яке набрало чинності 03.12.2019 року, адміністративний позов [PERSON] задоволений частково. Зобов?язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити [PERSON] пенсію за період з березня 2016 року. Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження пенсії у межах суми стягнення за один місяць. Як зазначає позивач в своєму позові рішення суду у повному обсязі не виконано, позивачу сплачено пенсію лише за один місяць. Згідно листа Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова № 6640/021120 від 02.12.2019 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року виконано та нараховано на грудень 2019 року. Пенсію з 01.03.2016 року по 31.10.2019 року не сплачено. Недоотриману пенсію буде сплачено на підставі п. 15 постанови КМУ від 25.04.2018 року. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №747/-1093/Р-02/8-2000/20 від 18.03.2020 року повідомлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року позивачу проведені відповідні нарахування пенсії. Доплату за рішенням суду в межах виплат за один місяць нараховано на грудень 2019 року. Також повідомлено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються і органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Згідно наданих відповідачем відомостей з \~Інтегрованої комплексної\~інформаційної системи\~Пенсійного фонду\~України [PERSON] нараховано до виплати, але не виплачено пенсію, починаючи з квітня 2016 року по жовтень 2019 року. Позивач,\~вважає,\~що протиправними\~діями відповідача\~було позбавлено\~її конституційного\~права на\~соціальний захист\~як інваліда\~2\~групи,\~оскільки вона\~протягом трьох\~з половиною\~років позбавлена єдиного джерела існування, в неї не вистачало коштів на лікування хоча вона є особою з інвалідністю 2 групи, проживаючи на території непідконтрольній українській владі, вона не може піти на роботу, усі заощадження пішли на лікування та оплату послуг адвоката. Зазначає, що її страждання продовжуються і на сьогоднішній день, бо вона й досі не отримала пенсії за період з березня 2016 року по листопад 2019 року. Позивачем визначений розмір моральної шкоди з Державного бюджету України в сумі 59 828,00 гривень. Згідно зі ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Коституцією\~та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.\~1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ч. 1\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 46 Конституції України\~громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом. У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення). Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.\~ Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.\~ При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.\~ Чинне законодавство не містить методики чи способів\~\~обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Згідно статті 129-1 Конституції України\~\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд. За змістом статті 129 Конституції України\~\~однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~1950 року. Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). Суд також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір, але інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Матеріали справи свідчать про те, що судовим рішенням в адміністративній справі визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо нарахування та виплати [PERSON] пенсії за період з березня 2016 року. Цими діями управління завдано [PERSON] моральну шкоду, яка за період з березня 2016 року до жовтня 2019 року недоотримала пенсію. Крім того, з дня набрання судовим рішенням законної сили управлінням протягом семи місяців [PERSON] не було здійснено перерахунок пенсії, яка є її єдиним доходом. Внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області при призначенні їй пенсії по інвалідності позивач, особа похилого віку, змушена була звертатись до суду за захистом своїх соціальних прав, що включає її право на соціальне забезпечення, тому не отримання нею пенсії призводило до переживань, що відобразилось на стані її здоров`я, враховуючи нервові потрясіння, пов?язані також з тим, що позивач фактично проживає на непідконтрольній українській владі території, де йдуть бойові дії. Виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 5000 гривень, які підлягають стягненню з Держави Україна в особі державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України. Зазначений розмір на погляд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України з приводу того, що казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача, оскільки воно є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету, тому стягнення коштів з казначейства є неприпустимим суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 1304.2011 р. 3460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення). Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013р.№ 45 передбачено, що він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Положеннями п.10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової)шкоди» №4від 31.03.1995року роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 56 Конституції\~судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених вимог до відповідачів та наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір»,\~як інвалід 2 групи, судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст.1166,1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 19, 46, 56, 129 Конституції України,

Outcome: partial