Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

05.11.2020 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 12.11.2020. У обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 14.09.2006 між сторонами укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви. Позивачем було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 38\~210,00 грн зі строком повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 11.10.2020 утворилася заборгованість у розмірі 46\~657,98 грн, яка складається із: -43\~015,80 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, -3\~642,18 грн заборгованості за простроченими відсотками. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.09.2006 у розмірі 46\~657,98 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 2102,00 грн. 19.11.2020 суддею Романенко відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.01.2021 відповідачем до суду подано відзив (а.с.67-72), у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Позивач вказує, що заборгованість за договором обраховується з 15.01.2007, тому вважає, що саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності, коли позивач дізнався про порушення зобов`язання за договором. Тому вважає, що заборгованість у розмірі 33807,24 грн за період з 15.01.2007 по 27.10.2017 нарахована поза межами позовної давності та не підлягає задоволенню. Вказує також, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов я розумів та ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Звертає увагу на те, що ним сплачено 550,00 грн пені, хоча заява не містить умов про нарахування пені. За період з 27.10.2017 по 27.10.2020 позивач з невідомих причин нараховував відсотки за користування кредитним лімітом у розмірі 3,5% та в подальшому враховує нараховані відсотки, як тіло кредиту. Посилається при цьому на те, що наявна у виписці сума у графі «Залишок після операцій» в повній мірі відповідає графі у розрахунку заборгованості «Заборгованість за наданим кредитом. Яким чином позивач обраховував тіло кредиту у розмірі 43015,80 грн, враховуючи відомості з виписки щодо фактично використаних коштів, невідомо. Вказує на те, що з наданої виписки не можливо встановити за який період та яким чином обрахований розмір відсотків за користування кредитом. Окрім того, позивач зазначає, що за останні три роки він використав кредитні кошти на суму 14\~928,20, а сплатив позивачу 68\~669,29 грн, тому вважає, що будь-які непогашені зобов`язання у нього відсутні. З огляду на зазначене, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 28.01.2021 позивачем надано до суду відповідь на відзив (а.с.80-89), у якій він просить задовольнити позов у повному обсязі. Посилається на те, що Правила та Умови є публічною офертою, підписавши анкету-заяву відповідач приєднався і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку договорі банківського обслуговування в цілому. Умови та Правила, а також Тарифи розташовані на офіційному сайті Банку. Зазначає, що сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Посилається на виписку з карткового рахунку, згідно якої вбачається, що відповідач отримав кредитну картку, йому було встановлено кредитний ліміт, він користувався грошима, частково сплачував заборгованість за договором. Вказує, що відповідач був ознайомлений саме з наданими до суду Умовами та Правилами, у зв`язку з чим вважає безпідставним посилання відповідача на постанову ВСУ №6-16цс15 від 26.10.2016. Зазначає, що позивачем надано всі докази, які підтверджують укладення кредитного договору та виникнення кредитних зобов`язань у відповідача. Вважає, що підпис на кредитному договорі свідчить про те, що позивальнику добре були відомі і цілком зрозумілі всі умови цього договору і він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Оскільки банком не заявлено вимог щодо стягнення неустойки просить не брати до уваги заперечення в цій частині. Вказує також, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за договором, що на думку позивача свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнавав їх. Посилається на те, що у анкеті-заяві відповідачу встановлено кредитну ставку у розмірі 36% на рік. Вказує на правомірність дій банку щодо зміни відсоткової ставки. Окрім того, зазначає, що строк дії кредитного договору не закінчився. 12.05.2021 представником відповідача адвокатом Сидоренко І.О. надано до суду додаткові пояснення до відзиву (а.с.115-117), у яких вона посилається на те, що істотними умовами, на яких [PERSON] користувався кредитним лімітом були базова процентна ставка та строк дії кредиту, на який сторони чітко обумовили умови користування кредитом, що відповідає строку дії картки. Вказує, що під заборгованістю по тілу кредиту банк маскує нараховані відсотки за користування кредитом, розмір яких не був обумовлений і погоджений із відповідачем. Вказує, що розмір та порядок одержання процентів встановлюються договором. строк дії картки від 30.08.2006 закінчився у серпні 2012. 03.09.2012 позивач відкрив відповідачу нову картку з терміном дії до квітня 2016, однак жодних відомостей про досягнуті між позивачем подальші умови кредитування позивачем кредитним лімітом матеріали справи не містять. Вважає, що починаючи з 2012 року жодних домовленостей про розмір відсотків та його зміни за користування кредитним лімітом між позивачем і відповідачем досягнуто не було. Відтак, нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, починаючи з вересня 2012 року є безпідставним. Окрім того, зазначає, що у своєму позові позивач посилається на редакцію Умов і правил, що почали діяти з 01.03.2019. Також посилається на те, що сторонами не було обумовлено списання коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом, пені за прострочку кредитом та штрафу. Вказує також, що всього відповідачем використано 95\~155,90 грн, а повернув - 138\~794,02 грн, тобто виконав зобов`язання за договором. 27.05.2021 позивачем до суду надано відповідь на додаткові пояснення (а.с.145-151), які частково дублюють змість відповіді на відзив, наданої позивачем раніше. Окрім того, зазначає, що відповідач отримав5 кредитних карток, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня липня 2021 року. Оскільки відповідача було ідентифіковано 14.09.2006, та повторну ідентифікацію відповідач пройшов 13.06.2012, то при перевипуску карток підписання анкети не було потрібно, що не заборонено чинним законодавством. Під перевипуском кари розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся заборгованість за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Позивач долучив до позовної заяви клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.50). Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, хоча про час, дату і місце розгляду справи, були повідомлені належним чином. До суду представником позивача надано клопотання, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, судове засідання просить провести без участі відповідача та його представника (а.с.159). Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків . Судом встановлено, що 14.09.2006 ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого у свою чергу є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання заяви, в якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 17). Заява відповідача містить відомості, зокрема, про суму кредитного ліміту 250,00 грн, базову процентну ставку 36% з розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії карти, а також порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетової карти № [NUMBER] . До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, (а.с.18-23), які не підписані відповідачем. Позивачем відповідачу було надано шість кредитних карт, строк дії останньої з яких закінчується у липні 2021 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.16). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на [PERSON] , [INFO] відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн, який після цього було неодноразово змінено. Зокрема 27.11.2017 збільшено до 38\~210,00 грн, а 18.07.2018 зменшено до 0,00 грн (а.с.15). Відповідно до наданих Банком розрахунків (а.с.4-14), заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 11.10.2020 становить 46\~657,98 грн та складається із наступного: -43\~015,80 заборгованості за простроченим тілом кредиту, -3\~642,18 грн заборгованості за простроченими відсотками. З виписки по картковому рахунку відповідача (а.с.36-47), вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачем проводилися операції зі зняття готівкових коштів та внесення коштів з метою повернення отриманого кредиту, окрім того, здійснюється автоматичне погашення простроченої заборгованості за кредитом. Останнє поповнення карткового рахунку відповідачем здійснено 30.09.2020 на суму 600,00 грн. Суд не бере до уваги копію заяви від 13.06.2021 (а.с. 154), на підставі якої Банком відповідачу оформлено та видано зарплатну карту, оскільки дана заява немає доказового значення у справі та не впливає на виниклі між сторонами кредитні правовідносини. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві, підписаній сторонами 14.09.2006, визначено розмір базової відсоткової ставки у розмірі 36% річних. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.09.2006, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови (18-23). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.09.2006) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05.11.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах. Однак,\~при цьому\~суд враховує,\~що заява\~від 14.09.2006\~містить умови\~про розмір\~базової відсоткової\~ставки 36% річних, підписана відповідачем. Таким чином, сторони дійшли згоди щодо розміру відсоткової ставки. Однак, з розрахунку заборгованості вбачається також неодноразова зміна відсоткової ставки позивачем та встановлення за період з 13.09.2006 по 31.12.2012 подвійної відсоткової ставки (простроченої) у розмірі 72%. Так, відсоткова ставка, визначена умовами договору у розмірі 36% була змінена позивачем: з 01.01.2013 по 29.08.2014 - 30%, з 01.09.2014 по 31.03.2015 - 34.8%, з 01.04.2015 по 31.05.2015 43,20%, з 01.06.2015 по 12.02.2016 30%, з 13.02.2016 по 28.10.2016 34,8%, з 29.10.2016 по 14.04.2017 43,2%, з 24.04.2017 по 31.07.2020 42%, з 01.08.2020 по 11.10.2020 40,8% (а.с.4-14). За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від \~ 24 березня 2008 року) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку (далі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №\~1155, рекомендоване поштове відправлення це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для\~ пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових\~ переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу. З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимим доказами повідомлення відповідача про зміну відсоткової ставки у встановленому законом порядку. З огляду на зазначене, враховуючи чисельні зміни відсоткової ставки, у тому числі тривалі періоди, за які позивачем нараховувались відсотки у збільшеному розмірі, аніж визначено умовами договору, а також зважаючи на часткове погашення заборгованості відповідачем, зокрема погашення заборгованості за відсотками, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 3\~642,18 грн станом на 11.10.2020. Щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 43\~015,80 грн, суд приходить до висновку, що такі вимоги доведені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню з огляду на наступне. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що до тіла кредиту позивачем враховано відсотки за користування кредитом, оскільки такі твердження не доведені належними та допустимими доказами. Розрахунки проведені особисто представником відповідача не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки вона не є фахівцем у даній галузі, висновки якого можуть бути оцінені судом як належні та допустимі докази у справі щодо розміру наявної заборгованості, в тому числі й за такою складовою, як "тіло кредиту". Відповідач мав право під час розгляду справи у суді на звернення до суду з відповідним клопотанням про проведення судової економічної експертизи, оскільки для визначення правильності розрахунку заборгованості необхідні спеціальні знання у сфері, іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо (п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України). Відповідно до вимог цивільного процесуального законодався України учасники справи повинні добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки. Клопотання стороною відповідача про призначення судової економічної експертизи з метою отримати належні і допустимі докази на підтвердження своїх заперечень щодо нарахованого розміру заборгованості до суду не надходили та не заявлялися. Наявність у представника диплому спеціаліста за кваліфікацією менеджера-економіста не наділяє її повноваженнями проведення таких експертних досліджень та складання відповідних висновків. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не спростовано належними і достовірними доказами розмір нарахованої заборгованості, у тому числі за тілом кредиту, тому його заперечення в цій частині ґрунтуються на припущеннях. Окрім того, суд не бере до уваги посилання відповідача та його представника на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, а також твердження про те, що перебіг позовної давності почався 15.01.2007, коли позивач дізнався про порушення відповідачем зобов`язання за договором, а тому заборгованість у розмірі 33807,24 грн за період 15.01.2007-27.10.2017 нарахована поза межами строку позовної давності, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови). Заявою від 14.09.2006, підписаною відповідачем, не визначено порядку повернення коштів черговими платежами у конкретному розмірі та із визначенням конкретного терміну повернення кожного із чергових платежів. Також не визначено, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки. Даною заявою визначено виключно строк дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки. При цьому суд також враховує, що Умови та правила не підписані відповідачем, а тому не є частиною кредитного договору від 14.09.2006, та відповідно, визначений у цих умовах строк дії договору та порядок погашення заборгованості не є умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Так, судом встановлено, що заява позичальника від 14.09.2006 не містить встановленого графіку погашення кредиту за кредитними картками. Окрім того, вказана заява не містить відомостей про те, що строку дії кредитного договору відповідає строку дії кредитної картки. Строк дії кредитного ліміту, визначений у заяві, не є тотожним строку дії кредитного договору, оскільки Банк на власний розсуд може збільшувати та зменшувати розмір кредитного ліміту (коштів, які надаються позичальнику), визначаючи тим самим строк його дії. При цьому, поняття строку дії кредитного договору не може залежати від розміру встановленого кредитного ліміту на певний строк, оскільки строк дії договору регулює період часу протягом якого між його сторонами тривають зобов`язальні правовідносини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що моментом початку перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли Банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тому перебіг позовної давності почався з моментуздійснення [PERSON] останнього платежу по погашенню заборгованості за кредитом, тобто з 30.09.2020. Такий висновок суду узгоджується із правовими позиціями, викладеними щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 697/1307/17-ц, від 21.09.2020 у справі №\~\~314/5082/17, від 15.01.2021 у справі №494/366/19. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 05.11.2020, суд приходить до висновку, що ним не пропущено строк позовної давності. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість у розмірі 43\~015,80 грн, яка складається з тіла кредиту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 2102,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № PROM7B5R2L від 27.10.2020 (а.с.1). Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 46\~657,98 грн. Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 43\~015,80 грн. Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 92,2% (43\~015,80х100: 46\~657,98 = 92,2%). Оскільки, вимоги позивача задоволено на 92,2%, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню на користь позивача в сумі 1938,04\~грн (2102,00х92,2%=1938,04). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 207, 525, 526, 530, 610, 626,628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1055, 1066,1069 ЦК України,

Outcome: partial