Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

16 жовтня 2020 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 30.07.2008 у розмірі 23617,98 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 30.07.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та\~\~ [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів». Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито картковий рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8500,00\~грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором\~\~\~\~\~ не виконувала, унаслідок чого станом\~\~\~на 17.09.2020 утворилась заборгованість у розмірі 23617,98 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 18741,20 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 4876,78 грн. Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 28.10.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання 03.12.2020 сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У поданому до суду клопотанні позивач просив розглянути справу без участі представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка подала заяву про розгляд справи без її часті, позовні вимоги визнала частково у сумі 8500,00 грн (тіло кредиту), просила також суд застосувати строк позовної давності. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах\~та на\~умовах,\~встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048\~ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 30.07.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 21). Згідно вказаної заяви відповідачеві видана картка кредитка «Універсальна» «30 днів пільгового періоду) з кредитним лімітом 250,00 під базову відсоткову ставку за кредитним лімітом 3 % на місць на залишок заборгованості. Згідно наданої позивачем Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (договір б/н) (а.с. 20) кредитний ліміт, встановлений 30.07.2008 (250,00) декілька разів змінювався, а саме: 06.08.2008 кредитний ліміт збільшено до 1200,00 грн, 25.12.2008 кредитний ліміт зменшено до 680,00 грн, 25.12.2008 кредитний ліміт збільшено до 690,00 грн, 22.07.2009 кредитний ліміт зменшено до 520,00 грн, 27.07.2011 збільшено до 800,00 грн, 14.03.2012 збільшено до 8000,00 грн, 19.03.2012 збільшено до 8500,00 грн; 17.02.2017 зменшено до 4490,00 грн; 03.01.2019 зменшено до 0,00 грн. Отже найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача за весь період кредитування складав 8500,00 грн., та який остаточно було зменшено до 0,00 грн 03.01.2019. Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 17.09.2020 утворилася заборгованість в сумі 23617,98 грн, яка складається з: 18741,20 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту за період з 01.11.2008 по 17.09.2020; 4876,78 грн - заборгованості за простроченими відсотками за період з 12.09.2008 по 31.07.2020. Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором б/н станом на 21.09.2020 (а.с. 42-49) за період з 30.07.2008 по 21.09.2020, а також довідкою про картки, видані відповідачу відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору, остання з яких перевипущена 08.01.2020 під номером [NUMBER] терміном дії - 09/23 (а.с. 19). Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту за картковим рахунком відповідача до 18741,20 грн. Отже пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (18741,20 грн) значно перевищує кредитний ліміт, який був встановлений на картковий рахунок відповідача, та в межах якого відповідач мав право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав. Крім того, з розрахунку позивача, наданого на обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Так, розрахунок заборгованості за договором (а.с. 10-18) та виписка за договором (а.с. 42-49) свідчить про те, що заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідач отримав у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого йому кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення позивачем заборгованості за кредитом за рахунок погашення процентів за користування кредитом за рахунок кредитних коштів. Так з виписки за договором, наданої позивачем, вбачається, що позивач неодноразово здійснював «списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 3.6 відсотка…» та на суму списання автоматично збільшував від`ємний «залишок після операції». Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом відповідача поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок позичальника. З виписки з особового рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості. У той же час, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів. Такий висновок викладено в постанові Полтавського апеляційного суду від 13.01.2020 у справі № 544/1257/19. Відповідачка у письмовій заяві визнала факт отримання нею кредиту у сумі 8500,00 гривень та просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачкою визнано отримання нею кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на її банківську картку, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту 8500,00 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10241,20 грн (18741,20 8500,00 = 10241,20) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними доказами, оскільки утворилася не за рахунок прямого кредитування позичальника (відповідача), а за рахунок збільшення заборгованості за кредитом за рахунок нарахованих та списаних позивачем процентів за користування кредитом, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю. Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами суд зазначає таке. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на яких не міститься підпис відповідача. Отже суд вважає, що доводи позивача про підписання та отримання відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів» у письмовій формі не підтверджені позивачем належними доказами та є безпідставними. Суд також не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17(постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового період» (а.с. 22) суд не бере до уваги та відхиляє як доказ на підтвердження погодження умов кредитування між сторонами, оскільки надана позивачем копія Довідки не містить прізвища, імені та по батькові особи, що підписала цей документ, та суд не може достеменно пересвідчитися, що такий документ було дійсно підписано відповідачкою, а не іншою особою. Суд також звертає увагу на те, що, укладаючи кредитний договір, шляхом підписання відповідачем відповідної заяви та видачі позивачем кредитної картки «Універсальна», сторони домовились, що процентна ставка за користування кредитним лімітом складає 3 % щомісяця на залишок заборгованості. Отже суд зважає на те, що погоджена сторонами ставка процентів за користування кредитними коштами, складає 36 % річних (3 % х12 = 36 %). З розрахунку заборгованості (а.с. 10-18) вбачається, що позивачем здійснювався розрахунок заборгованості за процентами в межах погодженої процентної ставки (36 %, 34,8 % річних) до 31.03.2015. Й станом на 31.03.2015 «загальний залишок заборгованості за відсотками», розрахований виходячи з процентної ставки, яка б не перевищувала погоджений з відповідачем розмір, складає 463,76 грн, Розмір саме такої суми заборгованості за процентами, нарахованими відповідачу за користування ним кредитними коштами, суд вважає обґрунтованою та підставною, оскільки вона здійсненна за погодженою у заяві процентною ставкою та нарахована на суму кредиту в межах встановленого кредитного ліміту. В подальшому, починаючи з 01.04.2015 позивач здійснював нарахування процентів за користування кредитом відповідачеві, застосовуючи проценті ставки 43,2 %, 86,4 % тощо. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що сторони домовлялись саме про такі умови кредитування. Також судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості банком використовувалася формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1\~ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2\~ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №325/1163/16-ц. Застосована позивачем формула розрахунку заборгованості за процентами, на думку суду, суперечить вимогам закону та умовам договору, оскільки позивач мав право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом виключно на суму фактичної заборгованості за кредитом, отриманим позичальником, із застосуванням тієї процентної ставки, про яку сторони домовились. Як вбачається з розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. У зв`язку з тим, що судом встановлена часткова необґрунтованість розрахунку процентів, та жодна із сторін не скористалась своїм правом самостійно подати до суду висновок експерта або заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за процентами у період з 01.04.2015 по 17.09.2020 є безпідставним та необґрунтованим, оскільки такі проценти нараховувались позивачем на суму заборгованості за кредитом, яка перевищувала встановлений кредитний ліміт, із застосуванням процентних ставок, які між сторонами кредитного договору не погоджувалися. Тому у цій частині позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю. Щодо заяви відповідачки про застосування строку позовної давності суд зазначає таке. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 р. у справі N 444/9519/12 зробив правовий висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). З матеріалів даної справи вбачається, що згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно здійснювати повернення кредиту певними частинами відповідно до умов кредитного договору та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом. Строк дії кредитної картки, в межах якої було видано кредит відповідачеві, закінчується у вересні 2023 року. З розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту виникла у позивачки вперше 01.11.2008, проценти за користування кредитом, які суд визнає доведеними та обґрунтованими, виникли станом на 31.03.2015. З позовною заявою про примусове стягнення заборгованості з відповідачки у судовому порядку позивач звернувся 16.10.2020, тобто більш ніж через три з дня виникнення у позивача права на позов за щомісячними платежами, які відповідачка зобов`язана була здійснювати щомісяця. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 463,76 грн, розрахунок яких суд вважає обґрунтованим та доведеним, і у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє з-підстав спливу строку позовної давності. У той же час заборгованість за тілом кредиту, яку суд вважає обґрунтованою та доведеною, у сумі 8500,00 грн, пред`явлена позивачем у межах строку позовної давності за останні три роки до дати пред`явлення позову до суду, а саме з 16.10.2017 по 16.10.2020. Так з дослідженого судом розрахунку заборгованості та з виписки за договором вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 10.10.2017 та 27.10.2017 не змінювалася та складала 8810,68 грн. Оскільки суд вважає підставними та обґрунтованими тільки вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 8500,00 грн, а решту безпідставними, то строк позовної давності до вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту застосуванню не підлягає. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 8500,00 грн. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в загальній сумі 8500,00 грн, тобто 35,99 % від ціни позову, то з відповідача у відповідності до\~ст.141 ЦПК України\~підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 756,51 грн (2102,00 х 35,99 % = 756,51). На підставі викладеного та

Outcome: partial