Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Луцького міськрайонного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18.11.1986 року він перебуває на обліку як отримувач пенсії. З вересня 2011 року йому було припинено виплату пенсії з посиланням на те, що він постійно проживає в Російській Федерації, хоча фактичним місцем проживання є м. Луцьк. Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.04.2012 року, яка ухвалена за його позовом, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області\~\~щодо відмови в поновленні виплати пенсії за вислугу років з вересня 2011 року незаконними та зобов`язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2011 року. Постанову Луцького міськрайонного суду Львівським апеляційним\~\~адміністративним судом залишено без змін, а Вищим адміністративним судом України Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області у відкритті касаційного провадження було відмовлено. В подальшому в 2013 році за сімейними обставинами він виїхав на проживання до російської Федерації, у зв`язку з чим подав заяву про переведення пенсійних виплат до Російської Федерації, де проживав та отримував пенсію до серпня 2018 року включно. В серпні 2018 року у зв`язку з смертю дружини повернувся проживати в Україну за адресою колишнього місця проживання: [ADDRESS] . Його пенсійна справа була направлена з Російської Федерації в Україну та прибула в розпорядження Пенсійного фонду на початку травня 2019 року. 07.05.2019 року він звернувся до Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області з заявою про поновлення йому виплати пенсії на території України за адресою його фактичного місця проживання. Листом від 06.06.2019 року відповідач відмовив йому у виплаті пенсії. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року у справі № 140/2145/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019 року визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області\~\~щодо відмови в поновленні виплати [PERSON] пенсії за вислугу років, та зобов`язано поновити виплату пенсії за вислугу років з вересня 2018 з одночасною виплатою суми не отриманої пенсії, але не більше як за 12 місяців. Вказує, що внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень він зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні його звичайного способу життя. Зокрема, протягом 9 місяців йому не виплачувалось пенсійне забезпечення, яке було єдиним джерелом його доходів. Моральні страждання полягали у порушенні його звичайного способу життя, що пов`язано із зайвими втратами на відновлення свого порушеного права, а саме відвідування бібліотеки для вивчення пенсійного законодавства з метою самозахисту, погіршенні свого стану здоров`я, із-за неспроможності придбати необхідні ліки та продукти харчування, необхідності витрачання свого часу, власних фізичних і моральних сил на переписку, терпіти приниження від листування та відвідування посадових осіб Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області. Вказує, що йому прийшлось перепозичати кошти для повсякденного існування. Моральну шкоду оцінює у 100 000 гривень та просить її стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на його користь. 03 квітня 2020 року від Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області надійшов відзив на позову заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, вважаючи його безпідставним. 06 квітня 2020 року від Головного управління державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить в позові [PERSON] відмовити, вказуючи на його безпідставність. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року замінено відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області на належного відповідача Державну казначейську службу України. 03 червня 2020 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути моральну шкоду в сумі 100000 гривень з Державного бюджету України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити. Представник Державної Казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала щодо їх задоволення. Представник Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши думку часників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.11.1986 року призначена пенсія за вислугу років, яку він отримував у ГУ ПФУ у Волинській області. 04.12.2013 року [PERSON] був знятий з обліку в ГУ ПФУ у Волинській області у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. В період з січня 2014 року по серпень 2018 року позивач перебував на обліку в центрі соціального забезпечення Брянської області військового комісаріату Російської Федерації, де отримував пенсію за вислугу років, виплата якої припинена з 01.09.2018 року за його заявою у зв`язку зі зміною місця проживання на м.Луцьк Волинської області. З матеріалів дослідженої в судовому засіданні пенсійної справи вбачається, що 06.02.2019 року позивач звернувся в управління із заявою встановленого зразка про призначення/перерахунок пенсії за вислугу років, в якій вказав, що пенсію в Російській Федерації не отримує . 07.05.2019 року він звернувся із заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії згідно із\~Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Листом від 17.05.2019 року №4572/02-60-39 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача про те, що пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»\~передбачено, що особа, яка звертається за призначенням пенсії, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Відповідач вказав, що позивачу необхідно підтвердити фактичне проживання на території Волинської області. 20.05.2019 року [PERSON] звернувся із до відповідача із заявою, у якій прохав надати відповідь на його заяву від 07.05.2019 року та зазначив, що засобів для існування не має. Листом від 06.06.2019 року управління повідомило, що по факту розгляду наданих позивачем документів Комісія вирішила, що для поновлення виплати пенсії за вислугу років відповідно до\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, і інших осіб»\~з урахуванням копії закордонного паспорта та у зв`язку із відсутністю реєстрації на території України, немає законних підстав. Одночасно згадана Комісія рекомендувала [PERSON] для поновлення виплати зареєструватись на території України у порядку, встановленому законодавством. 11.06.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення комісії для встановлення його фактичного місця проживання. Листом від 20.06.2019 року №588/П-01 управління надало відповідь позивачу, де зазначило, що підтвердження факту реєстрації чи фактичного місця проживання не входить до компетенції органів Пенсійного фонду та рекомендувало з цього приводу звернутись до органів Міграційної служби та органів місцевого самоврядування, які здійснюють відповідні функції згідно норм чинного законодавства. Одночасно повідомлено, що головним управлінням надіслано запит до Пенсійного фонду України від 14.06.2019 №6936/02-35 з приводу можливості поновлення виплати пенсії за вислугу років. Статтею 19 ч. 2\~\~Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у поновленні виплати [PERSON] пенсії за вислугу років визнано протиправними та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області поновити з вересня 2018 року виплату позивачу пенсії за вислугу років з одночасною виплатою суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців. Вказане рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року залишено без змін.\~\~ Статтею 56 Конституція України\~проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Так, судом встановлено, що протиправними діями відповідача Головного управління пенсійного фонду України у Волинській області [PERSON] було позбавлено єдиного джерела для існування - пенсії за вислугу років в період з вересня 2018 року по грудень 2019 року. Обставини щодо незаконності дій та рішення суб`єкта владних\~\~ повноважень, а саме Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області по відношенню до позивача [PERSON] були встановлені рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2019 року, яке набрало законної сили, а тому, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи. Позбавлення позивача пенсії потягло за собою порушення нормального функціонування організму в цілому, підтримання його здоров`я стало неможливим із-за відсутності будь-яких коштів. Неможливість придбання продуктів харчування та непродовольчих товарів за вказаний період привело до непоправимих душевних страждань. З огляду на викладене, суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягають у порушенні звичної життєдіяльності позивача, що потягло за собою докладання ним додаткових зусиль для її відновлення, а також мало негативний вплив на його психологічний стан, завдано моральної шкоди. Також суд враховує похилий вік [PERSON] , який є пенсіонером, особою з інвалідністю другої групи по зору, а також ту обставину, що він вимушений був неодноразово вживати заходів щодо відновлення своїх прав, що порушило усталене життя позивача, викликало почуття відчаю та розпачу. А тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що незаконними діями та рішенням посадових осіб Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області була заподіяна моральна шкода позивачу [PERSON] . Разом\~\~ з тим, з врахуванням характеру, тривалості моральних страждань та істотності змін в життєвих та інших стосунках позивача, суд вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань буде грошова сума в розмірі 20000\~ гривень. Відповідно до\~ст. 25 Бюджетного кодексу України\~Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. Отже заподіяну моральну шкоду в сумі 20000 гривень слід стягнути на користь [PERSON] з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України. Згідно з п. 10.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 р. зі змінами "Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди": 10-1. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 56 Конституції\~судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади вона підлягає відшкодуванню за рахунок органу державної влади. Судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року. Зокрема, п. 41 постанови зазначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином, з викладеного вбачається, що шкода, заподіяна фізичним чи юридичним особам внаслідок незаконних дій органів державної влади, а також їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Державного Бюджету України, шляхом списання коштів, на підставі рішення суду, з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial