Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

20.11.2013 року Позивач звернувся до суду з позовом та просив визначити місце проживання доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 25.06.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Посилається, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач проживали разом в орендованій позивачем квартирі, але згодом під впливом матері відповідача-[PERSON], відповідачка забрала дітей та повернулася жити за адресою : [ADDRESS]. Позивач зазначає, що мати відповідачки негативно впливає на відповідачку та на дітей, перебування дітей в сім»ї відповідачки негативно впливає на їх виховання та стан здоров»я, оскільки діти постійно хворіють. Позивач посилається, що з відповідачем виникли спірні відносини щодо місця проживання їх дітей, оскільки відповідач не дає можливості приймати активну участь у вихованні дітей. Мирним способом вирішити спірні правовідносини не вдалося. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не в змозі матеріально забезпечувати належне виховання та розвиток дітей, оскільки немає постійного заробітку та знаходиться в декретній відпустці. Доходи відповідача не достатні для повноцінного забезпечення всім необхідним: належним харчуванням, одягом, засобами розвитку дітей. Також зазначає, що відповідач власного окремого житла не має, в квартирі крім неї і дітей проживають ще троє членів сім'ї, а тому відповідач не може самостійно забезпечити належні умови для нормального розвитку дітей та їх навчання. Разом з тим позивач вважає, що він в змозі надати дітям освіту і добробут, а проживання дітей разом з ним відповідає їх інтересам. Не погоджуючись з первинним позовом, 17.01.2014 року відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила визначити постійне місце проживання доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], разом з матір»ю, за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що з 2010 року сторони проживають окремо, шлюб між ними було розірвано за рішенням суду від 25.06.2010 р. Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Посилається, що як під час спільного проживання у шлюбі, так і після його розірвання, [PERSON] не цікавиться життям малолітніх дітей та не приймає участі у їх належному вихованні, з ними не спілкується та не надає належної матеріальної допомоги. Відповідач зазначає, що вона постійно слідкує за станом здоров'я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у відповідачки з дітьми встановлений психологічний контакт, діти прив'язані один до одного та до неї. Також, відповідач вважає, що в інтересах дітей буде краще та сприятливіше, щоб діти проживали з матір'ю, вони проживають в окремій кімнаті трьохкімнатної роздільної квартири де створені всі необхідні умови для комфортного їх відпочинку та навчання. Також зазначила, що перешкод у спілкуванні з дітьми позивачу не чинила та не має наміру перешкоджати йому в здійсненні його прав та обов»язків щодо дітей. В зв»язку з вищевикладеним просила зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 23.01.2014 року зустрічний позов об»єднано в одне провадження з первісним. В судовому засіданні позивач та його представник первинний позов підтримали та просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач та її представник просили зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первинного позову, відмовити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував та просив суд задовольнити зустрічний позов. Зазначив, що відповідачка разом зі своїми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [ADDRESS], та вважає що зміна місця проживання дітей призведе до затримки й зниження темпів психічного та фізичного розвитку дітей та не буде відповідати інтересам дітей. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні первинного позову слід відмовити. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 03.06.2006 року по 25.06.2010 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом'янського суду м. Києва від 25.06.2010 р. шлюб між сторонами було розірвано ( а.с. 6). 31.07.2007 року у сторін народилася дочка [PERSON], а [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с.7-8). Встановлено, що [PERSON] разом з дітьми та своїми батьками зареєстрована і проживає в трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] ( а.с.53). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.04.1998 року вказана вище квартира належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (а.с.53). Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 11.01.2014 р., за місцем проживання створені належні умови для розумового та фізичного розвитку дітей. Стосунки в сім'ї теплі, родинні, дід та баба допомагають доглядати онуків ( а.с. 124-126). Встановлено, що відповідач тимчасово не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. За місцем роботи та проживання характеризується позитивно ( а.с. 38,42,51). Відповідно до довідки з ДКЛ № 4 Солом'янського району м. Києва від 15.01.2014 року, діти доглянуті, дитячу поліклініку відвідують з мамою, при відвідуванні лікарем-педіатром дітей вдома лікування і догляд за дітьми здійснює мати. В 2012 році малолітній [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з матір'ю, яка здійснювала догляд за дитиною ( а.с. 74). Протягом 2013 року малолітні [PERSON] та [PERSON] тричі перебували на огляді у лікаря-алерголога з приводу фаринготрахеїту та ларинготрахеїту, призначене лікування мати виконувала в повному обсязі. На цей час стан здоров'я дітей задовільний, на диспансерному обліку малолітні не перебувають, згідно з довідками від 26.12.2013 р. ( а.с. 71). З характеристики [PERSON], наданої Спеціалізованою школою І ступеня №324, вбачається, що [PERSON] з 01.09.2013 року навчається в школі, відношення до навчання старанна, відповідальне. До школи [PERSON] приводить і забирає мати. Щодня учениця має охайний зовнішній вигляд. Всі необхідні для навчання підручники, зошити, шкільні приладдя є в наявності. За час навчання малолітньої [PERSON] відбулися батьківські збори 2 рази, на яких були присутні мама і батько. Батьки постійно цікавляться успішністю дівчинки, приймають участь у житті класу (а.с.70). Згідно висновку психологічного обстеження складеного міським центром дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради від 16.01.2014 року вбачається, що у дітей [PERSON] та [PERSON] спостерігається емоційна прихильність до матері, але прослідковується бажання бачити поруч обох батьків ( а.с. 68-69). Як вбачається з соціально-психологічного висновку, наданого Міжнародним інститутом глибинної психології у м. Києві від 21.01.2014 р., соціально підтримуючим оточенням для дітей є їх мати та її родичі, мати найбільш авторитетна фігура для сина і доньки. Негативне, конфліктне ставлення дітей до батька, який мешкає окремо, обумовлено негативним досвідом взаємодії з батьком в перед- та построзлучний період. Вказане ставлення до батька та намагання змінити місце проживання дітей без погодження з ними призведе до затримки та зниження темпів психічного та фізичного розвитку дітей. Особливо це стосується [PERSON], враховуючи вік дитини (а.с. 95-101). В якості свідків по даному спору були допитані [PERSON] (батько відповідачки), [PERSON] (мати відповідачки), [PERSON] (сусідка відповідачки), [PERSON] (сестра позивача), [PERSON] (психолог Центру психологічної експертизи та психодіагностики МІГП). [PERSON] та [PERSON], зазначили, що відповідачка належним чином піклується про дітей та є хорошою матір»ю. Пояснили, що діти прив»язані до матері та мають тісний психологічний зв»язок з нею. Також зазначили, що позивач не здатний належним чином забезпечити утримання та виховання дітей. [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою [PERSON] і жодного разу не бачила, щоб [PERSON] приходив провідати дітей після розірвання шлюбу між сторонами. Пояснила, що коли сторони жили разом, то [PERSON] піклувався про дітей, цікавився їхнім життям та розвитком. [PERSON] зазначила, що позивач любить своїх дітей, цікавиться їхнім життям та розвитком, купує їм одяг, іграшки, продукти, необхідні шкільні приладдя. Також даний свідок зазначила, що діти теж люблять батька та хочуть, щоб батьки жили разом. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що авторитетом для дітей є їхня мати [PERSON], яка створила необхідні умови для формування просоціальної поведінки у [PERSON] та [PERSON]. Пояснила, що до батька [PERSON] у дітей склалося негативне, конфліктне ставлення, що обумовлено негативним досвідом взаємодії з батьком у період сумісного проживання. Також зазначила, що зміна місця проживання дітей без погодження з ними призведе до затримки й зниження темпів психічного та фізичного розвитку дітей. Оцінюючи покази вказаних вище свідків, суд приходить до висновку, що відповідач є хорошою та турботливою матір»ю, яка приймає активну участь у вихованні та утриманню дітей. Також встановлено, що [PERSON] працює в ПП «Авто-буд-сервіс» на посаді слюсаря з 03.02.2014 року, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.131-132). Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов, наданого Іваницькою селищною радою, [PERSON] разом із своїми батьками мешкає в приватному будинку за адресою: [ADDRESS], площею 77 кв.м, де для проживання дітей створено належні умови ( а.с.124-126). В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що на теперішній час він працює в м. Києві та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS], в сім'ї своєї рідної сестри. Пояснив, що має намір орендувати житло в м. Києві, для забезпечення найкращих умов проживання дітей. Оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що позивач в певній мірі є турботливим батьком, який прагне для створення належних умов виховання та утримання своїх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку Органу опіки та піклування Солом»янської районної у м. Києві державної адміністрації № 108-1747/01 від 24.02.2014 року вбачається, що виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів малолітніх дітей, враховуючи думку [PERSON],

Outcome: partial