Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У червні місяці 2014 року позивач [PERSON] звернулася із позовом до суду, який мотивує тим, що вона є власником квартири за №3 у будинку №61, що по вулиці Заводській у м. Хмельницькому. У вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає її брат, [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про склад сім»ї та прописку. Відповідач декілька років у квартирі не проживає, нею не користується, фактично створив сім»ю та постійно мешкає у квартирі [ADDRESS]. Факт не проживання брата у квартирі підтверджується актом, складеним мешканцями будинку та показами свідків. В даний час вона є власником квартири згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 березня 2014 року, а відповідач членом її сім»ї не являється, просила усунути перешкоди в користуванні житлом, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на житло та зняти його з реєстрації. Судом об»єднаний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правових наслідків спадкування недійсними. [PERSON] заявлений позов мотивує тим, що 19 липня 2011 року помер його батько, [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась дружина померлого, його матір, [PERSON], від прийняття спадщини він тайого сестра [PERSON], як діти померлого відмовились на користь матері. При цьому, [PERSON] вказала йому, що після смерті матері вони успадкують по одній другій частині квартири №3 що по вулиці Заводській, 61 у м. Хмельницькому. Позивач проти цього не заперечив, і 23.02.2012 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. 24.09.2013 року матір [PERSON] померла. 26 березня 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки 18.03.2009 року [PERSON] склала заповіт, за змістом якого все належне їй майно на випадок смерті вона заповіла [PERSON] Позивач вважає, що відповідачем набуто право власності на квартиру з порушенням установленого законом порядку. Позивач вважає відмову від спадкування частини нерухомого майна [PERSON] вчиненою внаслідок помилки, яка виникла внаслідок дій відповідача [PERSON] переконання його в необхідності вчинення такої відмови, аби спадкувати цілісно нерухомий об»єкт після смерті матері по ? його частині кожен. Про існування заповіту матері на користь [PERSON] складеного у 2009 році йому нічого відомо не було, оскільки він до 2011 року проживав у Російській Федерації. Тому він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, і такий правочин має бути визнано судом недійсним. В судовому засіданні заявлені вимоги [PERSON] та її представник уточнили та просили визнати [PERSON] таким, що втратив право на житло. Суду пояснили, що представник відповідача та свідки допитані судом за клопотання представника [PERSON] підтвердили факт не проживання його у квартирі [ADDRESS] з 2010 року у зв»язку із утворенням сім»ї. Ним самим та його представником цей факт не заперечується. Оскільки [PERSON] членом сім»ї [PERSON] не являвся та являється, він був членом сім»ї попереднього власника квартири, матері [PERSON], тому його слід визнати таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Заявлений позов [PERSON] про визнання правочинів не дійсними не визнали та суду пояснили, що він свідомо і добровільно відмовився від спадкування частки у квартирі після смерті батька на користь матері, [PERSON], яка померла 24 вересня 2013 року. Тому вона ніяким чином обманути його ні в чому не могла на час вчинення такої відмови. Також не могла ніяк вплинути на нього, щоб він відмовився від своєї частки у спадщині після смерті батька, оскільки сама теж відмовилась від належної їй частки на користь матері. Сам заповіт, складений матір»ю в її користь ніяким чином не впливав на волевиявлення [PERSON] при написанні заяви про відмову від частки спадщини після смерті батька. В судовому засіданні представник [PERSON] заявлений ним позов додатково обґрунтував ще із посиланням на статтю 230 ЦК України про наявність в діях [PERSON] обману щодо наявності заповіту на її користь. Посилається на те, що його відмова від спадкування частини нерухомого майна після смерті батька [PERSON] є недійсною та вчинена під впливом обману з боку [PERSON], позову [PERSON] не визнав. Суду пояснив, що дійсно [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2010 року не проживав, не проживає в ній і зараз чого сам у судовому засіданні не заперечує, житлом у ньому не користувався, однак плату за нього вносив, що підтверджується відповідними платіжно-розрахунковими книжками, здійснював догляд за матір»ю. Він дійсно проживав та проживає у [INFO] з дружиною і в даний час, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Не заперечує, що членом сім»ї [PERSON] не являвся та не являється, оскільки з нею спільно не проживали та спільного господарства не вели, проживав у фактичних шлюбних відносинах та вів спільне господарство з матір»ю [PERSON] Суду в письмових поясненнях зазначив, що [PERSON] ввела його оману та він відмовився від спадщини, оскільки вона замовчувала обставини про наявність заповіту, складеного матір»ю в її користь. Заслухавши доводи позивача [PERSON] та її представника, їх заперечення щодо позову [PERSON], доводи в обґрунтування позову заявленого [PERSON] та його представника, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а об»єднаний позов [PERSON] відхиленню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що [PERSON] є власником квартири за №3, що по вулиці Заводській, 61 у м. Хмельницькому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 березня 2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON], після смерті своєї матері, [PERSON], яка померла 24 вересня 2013 року. У вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з 20.01.2011 року, син померлої, а її брат, [PERSON], що підтверджується довідкою за №1330 від 20 грудня 2011 року житлово-експлуатаційної контори №2. Цих обставин не заперечують сторони та вони підтверджуються актом житлово-експлуатаційної контори №2 від 18.05.2014 року та показами свідка [PERSON], сина фактичної дружини [PERSON] та показами свідка [PERSON], його товариша по роботі, котрі підтвердили суду, що [PERSON] постійно проживає у фактичних шлюбних відносинах з 2010 року у квартирі [ADDRESS] з матір»ю [PERSON] Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім»ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім»ї власника на проживання в квартирі є похідним від прав власника на цю квартиру. [PERSON] стала власником спірного житла 26.03.2014 року і з цього часу їй належить право реалізації складових частин права власності, визначених Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже право члена сім»ї власника квартири користуватись житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Судом достовірно установлено і цих обставин не заперечують сторони, що [PERSON] та [PERSON] не є членами однієї сім»ї, ніколи не проживали разом, не були пов»язані спільним побутом та не мали спільного сімейного бюджету. Мати сторін, [PERSON] померла 24 вересня 2013 року. Виникнення права членів сім»ї власника квартири на користування нею та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цю квартиру, а відтак припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім»ї на користування цією квартирою, оскільки є похідним від прав самого власника. Законом не передбачено перехід прав і обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України передбачає втрату права на користування житлом лише для членів сім»ї власника житла у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тому із наведених підстав позов [PERSON] підлягає задоволенню. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що внаслідок усної домовленості між ним та [PERSON] та обману з її боку, який полягав у переконанні його [PERSON] в необхідності відмови від частини спадкового майна, аби спадкувати після смерті матері [PERSON] одну другу частину спірної квартири, він відмовився від спадкування належної йому частки у спадщині після смерті батька, [PERSON], який помер 19 липня 2011 року на користь матері [PERSON] Про наявність заповіту матері, складеного на користь [PERSON] 18 березня 2009 року він не знав. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно з п. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України, з підстав якої було уточнено позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Із роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи докази в їх сукупності при вирішенні спору, суд приходить висновку про те, що подання [PERSON] заяви про відмову від прийняття спадщини з наведених та підтверджених ним та його представником мотивів не може бути підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та такою, що вчинена під впливом помилки чи обману. Позивачем не доведено істотність обставин, щодо яких його було введено в оману. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень. Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ. Підставою звернення до суду з позовом про визнання відмови від спадщини недійсною [PERSON] було зазначено саме відмова від спадщини - отримання в подальшому матеріального блага від матері після її смерті. З цих підстав поданий позов [PERSON] не підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved