Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

24.07.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення відповідачем правил вигулу собак. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.04.2017р. близько о 22 год. під час прогулянки із своєю собакою породи «ші-тцу» біля буд. № 159 по вул. Мандриківській у м. Дніпрі, дорослий пес бійцівської породи «бультерєр англійський стафордширський», господарем якого є відповідач, шляхом укусів спричинив його собаці тілесні ушкодження. За фактом нападу він звернувся до Соборного ВП м. Дніпра із заявою про скоєне відповідачем правопорушення. 19.05.2017р. стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 154 КУпАП. Позивач наполягає, що порода собаки відповідача є бійцівською і включена до Переліку порід собак, відповідальність власників яких підлягає обов'язковому страхуванню за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2002р. № 944, а тому є джерелом підвищеної небезпеки згідно ст. 1 ст. 1187 ЦК України. Факт спричинення тілесних ушкоджень його собаці підтверджується лікарським призначенням від 04.04.2017р., яким встановлено попередній діагноз нанесених травм: ішемія ниркової тканини в результаті травматизації. На придбання ліків він витратив 1 118грн. 05.04.2017р. собака позивача померла. Згідно кінцевого діагнозу лікаря ветеринарної медицини [PERSON] смерть настала внаслідок травм несумісних із життям, що підтверджується документом амбулаторного прийому. Внаслідок події, що трапилася з його собакою, йому завдана матеріальна шкода, яка складається із вартості загиблої собаки породи «ші-тцу», що за даними інтернет сайту OLX становить 6 000грн., вартості курсу її лікування в сумі 1\~118грн., а також витрат на власне лікування в сумі 1 413грн.87коп., а всього 8 531грн.87коп. Позивач зазначає, що від переляку він пережив нервовий шок. Медичним закладом «Клініка сімейної медицини» йому поставлений діагноз: «синдром втрати, астено-іпохондричний синдром». У цьому ж закладі він проходив курс лікування від гіпертонічної хвороби, яка стала прогресувати після вказаної пригоди. На лікування витратив 1 413грн.87коп. Моральна шкода йому спричинена у вигляді переляку, втраті сну впродовж двох ночей. Внаслідок події він пережив стрес, порушено звичайний хід його життя, він був змушений лікуватися у невролога, психотерапевта, кардіолога, цю моральну шкоду оцінює у 25 000грн. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду. Позивач [PERSON] 20.11.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу в судовому засіданні розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. № 32). Відповідач [PERSON] також надав суду заяву від 20.11.2017р., в якій просив справу розглядати без його участі, врахувавши його письмові заперечення (а.с. № 30), в яких зазначив, що вимоги не визнає. Вважав, що закону він не порушував, а твердження позивача про те, що його собака відноситься до породи бійцівських не відповідає дійсності. Пес безпородний, був узятий ним від інших людей. Стосовно порушеного адміністративного провадження щодо нього, вказав, що рапорт співробітником поліції [PERSON] складено за результатами усної співбесіди, викладені в ньому обставини не відповідають дійсності. Згідно письмових пояснень у справі, собаку він вигулював не у громадському місці, на повідку, в наморднику. Коли повертався додому, напроти під'їзду в кущах на неосвітленому місці почувся рик іншої собаки. Його собака зірвав порвав повідець і побіг. Вже наздогнавши пса він побачив, що намордник злетів. Слідів пошкоджень, крові на іншій собаці не було. На його вибачення і пояснення позивач відреагував сваркою і погрозами. Після інциденту, зокрема, 02.04.2017р., позивач вигулював собаку, яка ззовні виглядала здоровою. Відповідач також звертав увагу суду, що до ветеринарної клініки позивач звернувся лише 04.04.2017р., а тому немає підстав вважати, що собака позивача загинула внаслідок інциденту, що стався 01.04.2017р. Так, собаці позивача встановлений діагноз «ішемія ниркової тканини». Проте причинного зв'язку між порушенням кровопостачання в нирці і смерті від цього та тілесними ушкодженнями немає, оскільки немає цих ушкоджень. Тому вважає, що у смерті собаки позивача його пес не винен. Відповідач вважав необґрунтованими посилання позивача на те, що його захворювання спричинені хвилюваннями через смерть собаки, а витрати на його лікування жодним чином не повязані із моральними стражданнями внаслідок смерті собаки, а також те, що довідки про стан здоров'я позивача є необєктивними, оскільки видані клінікою, де останній обіймає посаду генерального директора. Зважаючи на вищевикладене просив відмовити у задоволенні позову. Суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності сторін та без фіксації судового засідання технічними засобами відповідно до положень ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а з урахуванням того, що відповідач надав суду свої письмові заперечення стосовно позовних вимог, отже його позиція щодо невизнання ним позовних вимог суду відома, суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 154 КУпАП, згідно якого 01.04.2017р. [PERSON] близько о 21 год. 00 хв. порушив правила вигулу своєї собаки, а саме, вигул без повідка та намордника (а.с. № 6). Від підпису у протоколі [PERSON] відмовився та надав пояснення про те, що 01.04.2017р. близько о 22 год. 00 хв. у дворі будинку № 159 по вул. Мандриківській у м. Дніпро, повертаючись з прогулянки із собакою на короткому повідку, він несподівано почув рик. Його собака відреагувала та в результаті ривку та перетину через металеву конструкцію, поводок порвався. Він одразу розняв собак, собаки були оглянуті, ушкоджень не було. Він запропонував допомогу, але господар іншої собаки не відповів, в подальшому 02.04.2017р. сусід гуляв зі своєю собакою, висловлюючи погрози на його адресу. Як вбачається з рапорту ДОП СП Соборного ВП [PERSON] (а.с. № 8) згідно заяви [PERSON], 01.04.2017 р. близько 23 год. він гуляв зі своїм псом породи «ши-тцу» за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська 159, у дворі будинку. У цей момент пес його сусіда з кв. №8 [PERSON] породи «Стаф» раптово вискочив, при цьому знаходився без намордника, накинувся на його пса та схопив його зубами, чим завдав тілесні ушкодження. У ході проведення перевірки [PERSON] (мешкає за адресою: м. Дніпро, вул. Мандриківська, 159) пояснив в усній бесіді, що 01.04.2017р. близько о 23 год. він дійсно гуляв зі своїм псом у дворі будинку №159, що по вул. Мандриківській. Його пес був на повідку, але без намордника. У цей момент його пес почув сторонній звук та кинувся на нього, у результаті чого поводок порвався, а пес підбіг до пса його сусіда з кв. 24 гр. [PERSON] та схопив його. [PERSON] негайно підбіг та відвів свого пса. Під час складання письмових пояснень [PERSON] відмовився вказувати породу пса, і що він був без намордника, відмовився від зобовязання постійно вигулювати собаку в наморднику. З [PERSON] була проведена профілактична бесіда направлена на недопущення вчинення ним протиправних дій, а також він інформований про відповідальність, яка передбачена ст. 154 КУпАП за порушення правил вигулу собак у громадських місцях. Вирішуючи питання про наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, суд зазначає, що згідно ст. 1187 ЦК України під джерелом підвищеної небезпеки розуміється й утриманням службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювача шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв'язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов'язку таку шкоду відшкодувати. Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв'язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об'єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Як стверджує відповідач, порода його собаки не є бійцівською, є безпородною, була узята ним на утримання від інших людей. Належних і допустимих доказів на підтвердження чи спростування цього сторони не надали, клопотань про зясування даної обставини суду не заявляли, а тому неможливо встановити, чи є собака відповідача „бультерєром англійським стафордширським, чи відноситься вона до Переліку порід собак, відповідальність власників яких підлягає обов'язковому страхуванню за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2002р. № 944. Отже, задоволення вимог на підставі ст. 1187 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок нападу собаки, порода якого не є бійцівською, є неможливим. Разом із тим, інші домашні тварини (собаки), не зазначені у вказаному Переліку, не є такими, що створюють підвищену небезпеку. Як розяснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4, цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності. В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала. Статтею 1166 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, згідно із ч.ч. 1, 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Розділом 5. Правил утримання домашніх тварин у м. Дніпропетровську, затверджених рішення міської ради від 30.05.2012р., що діяли на момент події, яка сталася 01.04.2017р., передбачено, що особи, які утримують домашніх тварин, зобовязані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб, не створювати загрози безпеці людей; виводити собак на сходи, у двори, інші місця загального користування лише на повідку. Особа, яка супроводжує домашню тварину, зобов'язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною твариною (п. 5.4.). Власникам домашніх тварин забороняється вигулювати собак без повідка і намордника у невизначених спеціально для цього місцях (п. 5.6). Зі змісту вказаних норм вбачається, що всі собаки (у т.ч. не бійцівської породи) поза межами місць та зон для вигулу собак мають вигулюватися лише з повідком і намордником. Суд зазначає, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов'язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров'я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов'язок, закріплений у ст. 68 Конституції України, де зазначено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов'язаний відшкодовувати завдані ним збитки. За ст. 180 ЦК України тварини є особливим об'єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об'єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У ч. 5 ст. 319 ЦК України зазначається, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Усвідомлення цього власником та здійснення свого права власності лише в межах та порядку, встановленому законом, є необхідним для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання свого права власності на собаку господарем. Слід зауважити, що згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення є обовязковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці події та чи вчинені вони цією особою. За змістом даної норми, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення, це рішення є обовязковим для суду лише щодо зясування питань, чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на те, що станом на день розгляду справи відомостей про рішення адміністративної комісії за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] немає, суд враховує, що спір не випливає зі справи про адміністративне правопорушення, а тому суд вирішує питання про наявність вини відповідача, оцінюючи наявні у матеріалах докази за правилами ст. 212 ЦПК України. Суд враховує, що між сторонами відсутній спір щодо приналежності їм собак та факту події, що сталася 01.04.2017р., що витікає з їх пояснень, що містяться у позові та запереченнях. Даний факт також підтверджується іншими матеріалами справи, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення від 19.05.2017р., яким зафіксовано вигул 01.04.2017р. [PERSON] своєї собаки без намордника та повідка, рапортом дільничного Соборного ВП, в якому йдеться про сутичку між собаками, господарями яких є [PERSON] та [PERSON], при цьому собака відповідача була без намордника, адже як вказував відповідач він розірвався. Подія сталася біля підїзду будинку, тобто не на спеціально відведеному місці для вигулу собак, де дозволяється перебування собак без повідка і намордника. Наносячи тілесні ушкодження (укуси) собаці позивача, собака відповідача вже перебувала без повідка і намордника, що не заперечується останнім. Наявність тілесних ушкоджень у собаки [PERSON] від кусаних ран від іншої тварини підтверджується наданими позивачем медичними документами. Довідками ветеринарної клініки встановлений діагноз, який вказує на те, що в результаті травматизації у собаки виникла ішемія ниркової тканини, а смерть настала від травм, несумісних із життям. Оцінюючи вказані докази у їх сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту спричинення тілесних ушкоджень собаці [PERSON] діями собаки [PERSON], від яких настала смерть собаки [PERSON] Також суд дійшов до висновку, що тілесні ушкодження, від яких настала смерть собаки, були отримані внаслідок неправомірних дій відповідача та з його вини, що виражається у супроводженні собаки у місці загального користування без намордника, незабезпеченні належних умов безпеки оточуючих тварин. Статтею 22 ЦК України передбачені підставі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Так, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування матеріальної шкоди суд, вважає, що відшкодуванню підлягають витрати на лікування собаки в сумі 1 118грн., підтверджені чеками № 882558218732 від 05.04.2017р. та № 8826211888715 від 05.04.2017р. (а.с. № 15, 16), які є витратами у розумінні ст. 22 ЦК України. В задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди сумі 6\~000 грн., які позивач вказує, як приблизну вартість собаки аналогічної породи за даними Інтернет-сайту OLX, слід відмовити, оскільки дана інформація не є належним і допустимим доказом заподіяння позивачеві прямої шкоди у вигляді витрат на придбання собаки, і не є фактичними витратами позивача (собаку позивач міг знайти на вулиці, взяти у приюті для тварин, собаку йому могли подарувати, тощо). Також слід відмовити у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування витрат на лікування самого позивача, адже з матеріалів справи не вбачається прямого причинного зв'язку між гіпертонічною хворобою позивача та смертю собаки. Смерть собаки сталася 05.04.2017р., тобто за місяць до звернення до клініки. У довідці ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини» від 16.05.2017р. (а.с. № 9) зазначено, що позивач звертався 10.05.2017р. з приводу гіпертонічної хвороби, але не вказано чи проходив він лікування за вказаним діагнозом, чи призначені йому були ліки. Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала, у т.ч. у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Так, матеріалами справи доведено, що позивач через інцидент, що стався з його собакою був вимушений змінити звичайний ритм свого життя, що повязано із зверненням до ветеринарної клініки з приводу надання медичної допомоги собаці, здійсненням додаткових витрат на лікування, пережив стрес, повязаний із втратою собаки, звертався до невролога та психотерапевта 11.04.2017р., що видно з довідки ТОВ «МЦ «Клініка сімейної медицини» (а.с. № 10). Враховуючи вимоги розумності та справедливості та ступінь моральних страждань позивача, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті при подачі позову судового збору (а.с.№2) за вимогами майнового характеру в розмірі 83грн.86коп. (1118грн.(стягнута сума) * 640грн. (сума сплачена при подачі позову) / 8531грн.87коп. (сума предявлена до стягнення) та за вимогами немайнового характеру 25грн.60коп. (1000грн. (стягнута сума) * 640 (сума сплачена при подачі позову)/25 000грн. (сума предявлена до стягнення). Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 109грн.46коп. (83грн.86коп. + 25грн.60коп.= 109грн.46коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial