Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона була незаконно звільнена наказом відповідача від 09 грудня 2016 року за прогули без поважних причин. При звільнені з нею не було проведено розрахунку. Даний наказ вона оскаржила та його було скасовано та її поновлено на посаді. На виконання судового рішення було видано наказ про її поновлення, а з 28 листопада 2017 року надано відпустку по догляд за дитиною до досягнення нею 6-річного віку. За домовленістю з відповідачем про виплату їй заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вона не заявила їх при розгляді справи про поновлення на роботі. Але у добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість перед нею. На її звернення відповідач не реагує. Вважає свої право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просила стягнути з Державної установи "Інститут невідкладної і відновоної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 17 травня 2016 року п 09 грудня 2016 року в розмірі 13\~189 грн., заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2016 року по 27 листопада 2017 року в розмірі 27\~577 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. Станом на 20 червня 2019 року відзив ДУ "Інститут невідкладної і відновоної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України" до суду не надходив. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 лютого 2000 року [PERSON] прийнято на посаду лікаря-офтальмолога центру судинної офтальмології Інституту невідкладної і відновлювальної хірургії АМН України на підставі наказу № 27-к від 09 лютого 2000 року. 01 січня 2003 року згідно з штатним розписом центр перейменований у відділення офтальмології. Розпорядженням КМ України № 229-р від 23 квітня 2003 року Інститут невідкладної та відновної хірургії АМН України було перейменовано у Інститут невідкладної та відновної хірургії імені В.К. [PERSON] . 01 січня 2011 року відділення офтальмології перейменовано у відділення мікрохірургії ока. Відповідно до постанови КМ України № 595 від 07 листопада 2014 року ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної Академії Наук України» переміщено з м. Донецька до м. Києва. Згідно з наказом № 12-к/20 від 11 грудня 2014 року позивача переведено на посаду старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновлювальної судинної хірургії з 11 грудня 2014 року. Наказом № 49-к від 09 грудня 2016 року звільнено [PERSON] з посади старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 12 рудня 2016 року за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 24 листопада 2017 року позов [PERSON] до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України», третя особа [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» від 09 грудня 2016 року № 49-к «Про звільнення старшого наукового співробітника [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 12 грудня 2016 року. Стягнено з Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» на користь [PERSON] 500 гривень на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної судинної хірургії Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 12 грудня 2016 року допущено до негайного виконання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2017 року за заявою позивача залишено без розгляду її позовну заяву до ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання вищевказаного рішення суду, наказом ДУ "Інститут невідкладної і відновоної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України" №16/1-к від 27 листопада 2017 року скасовано наказ про звільнення та поновлено [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника відділу невідкладної і відновної хірургії з 12 грудня 2016 року з фактичним місцем роботи та встановленням графіку роботи. Наказом ДУ "Інститут невідкладної і відновоної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України" №12-к/в від 28 листопада 2017 року [PERSON] надано відпустку по догляду за дитину до 6 років з 28 листопада 2017 року по 27 травня 2018 року. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. У відповідності до ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно виносить рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, що розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2016 року по 27 листопада 2017 року в розмірі 27\~577 грн. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків №138 від 07 лютого 2019 року [PERSON] будь-якого доходу, нарахованого відповідачем не отримувала. Згідно наказу ДУ "Інститут невідкладної і відновоної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України" №12-к/20 від 11 грудня 2014 року оклад позивачки становить 2198 грн. Враховуючи вищевикладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2016 року по 27 листопада 2017 року в розмірі 27\~577 грн. Тому позовні вимоги в цій частині суд задовольняє. Відповідно до вимог ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим повноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 47 КЗпП України встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. З поданих позивачем доказів вбачається, що заробітна плата [PERSON] не виплачувалась, тому обґрунтованими є доводи позову в цій частині. Перевіривши подані суду розрахунку, оклад, суд приходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі за період з 17 травня 2016 року п 09 грудня 2016 року становить 13\~189 грн. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивачів, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак і про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1762грн.

Outcome: approved