Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

11.12.2019 позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем уклав шлюб 23.03.2001, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №381. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що сім`я розпалася через різні погляди сторін на подружнє життя, шлюб існує формально, подружжя проживає окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, тому позивач просив розірвати шлюб. Вважає, що їх шлюб розпався остаточно і поновити його неможливо. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 11.12.2019 року адвокатом Піскарьовим П.М. - представником [PERSON] , в порядку ст.29 ЦПК України до Верховного Суду України подана заява про визначення підсудності цивільної справи за позовом про розірвання шлюбу, оскільки обидві сторони з 2014 року по даний час проживають за межами України, а саме - в Канаді. (а.с. 32-33). Ухвалою Верховного Суду України від 13.12.2019 була визначена підсудність даної справи за Солом`янським районним судом міста Києва (а.с. 35). 14.01.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2020 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Оскільки позивач та відповідач у даній справі проживають за межами України, в Канаді, а також з огляду на те, що юридичний факт, який змінює правовідносини у даній справі, мав місце на території іноземної держави, у розумінні п.2 ч.1 ст.1 закону «Про міжнародне приватне право» дана справа є справою з іноземним елементом. Приймаючи до уваги те, що між Канадою та Україною відсутній договір про надання правової допомоги, а тому дана справа повинна вирішуватися з урахуванням норм закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до вимог ч.1 ст.16 вказаного Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ч.1 ст.60 Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя. У відповідності з вимогами ч.1 ст.63 Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Крім того, суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача. (п. 2 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»). З урахуванням того, що сторони є громадянами України, їх спільним особистим законом є право України, і на території України сторонам належить нерухоме майно, при розірванні шлюбу між сторонами суд застосовує відповідні норми Сімейного кодексу України щодо припинення шлюбу. Згідно ч.8 ст. 130 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З переліку чинних двосторонніх договорів, який наведений на сайті Посольства України в Канаді (а.с. 47-50) вбачається, що між Україною та Канадою не було укладено двосторонніх договорів, якими б регулювалися питання вручення судових повісток особам, які перебувають на території цих країн, а ттому суд повинен керуватися Гаазькою конвенцією про порядок вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15 листопада 1965 року (далі - Гаазька Конвенція), ратифікованою Україною 19 жовтня 2000 року. За інформацією стосовно держав, які є учасниками Гаазької Конвенції, розміщеною на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права http://www.hcch.net, Україна та Канада є учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладеної 15 листопада 1965 року в місті Гаазі. Згідно із статтею 1 Гаазької Конвенції вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. Відповідно до статті 10 Гаазької Конвенції, якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: а) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном; b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави; с) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави. Застережень Канади щодо можливості надсилання судових документів особам, які перебувають на території Канади, безпосередньо поштою (ст.10 п. «а» Гаазької Конвенції) не встановлено, що підтверджується інформацією, розміщеною на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права - https://www.hcch.net/en/states/authorities/details3/?aid=248 (роздруківка - а.с.51-60) Представник позивача звернувся до суду з клопотанням, в якому просив здійснювати надсилання відповідачу документів у даній справі за допомогою АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна». Абз. 2 ч.6 ст.128 ЦПК України передбачено, що стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2020 було запропоновано позивачу надсилати документи відповідачу у даній справі за допомогою АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна». 30.01.2020 представник позивача -адвокат Піскарьов П.М. надіслав через АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» на адресу відповідача 20-4643 Sherbrooke West, Westmount, QC, Canada, H3Z1G2 пакет документів, серед яких були судова повістка, копія ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2020 та позовна заява у даній справі, що підтверджується товарно-транспортною накладною №4714714701 (а.с.124). Згідно роздруківки з сайту АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна», за якою можна відстежувати результати доставки за товарно-транспортною накладною №4714714701 (а.с.125-127) та листа АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» № 129 від 05.03.2020 (а.с.128) вбачається, що у зв`язку з відсутністю зворотного зв`язку від відповідача, пакет документів, що був надісланий за товарно-транспортною накладною № 4714714701, не був вручений відповідачу. При цьому, матеріали справи містять докази неодноразового повідомлення відповідача про надіслання їй пакету документів за товарно-транспортною накладною № [NUMBER] , які останньою отримані не були. Ухвалою від 20.03.2020 у даній справі було закрите підготовче провадження у даній справі та була призначена дата судового засідання для розгляду по суті. 13.04.2020 представник позивача -адвокат Піскарьов П.М. надіслав через АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» на адресу відповідача 20-4643 Sherbrooke West, Westmount, QC, Canada, H3Z1G2 пакет документів, серед яких були судова повістка-повідомлення від 20.03.2020, копія ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21.01.2020, копія ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 20.03.2020 та позовна заява у даній справі з додатками до неї. Відправка цих документів була здійснена за товарно-транспортною накладною № 3280567706 (а.с. 158). Згідно роздруківки з сайту АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» за результатами відстеження доставки за товарно-транспортною накладною № 3280567706 (а.с.157) та листа АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» №254 від 29.04.2020 (а.с.162) вбачається, що пакет документів був вручений відповідачу 28.04.2020 о 14.23 за місцевим часом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав на електронну адресу суду inbox@sl.ki.court.gov.ua заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, повідомив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.147-148). Відповідач в судове засідання не з`явилася, 30.04.2020 подала на електронну адресу суду inbox@sl.ki.court.gov.ua заяву (а.с. 149), в якій посилался на те, що про розгляд даної справи їй стало випадково відомо з джерел інтернету, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання у даній справі, просила відкласти розгляд справи на осінь 2020, тобто після закінчення пандемії COVID-19 та повідомляла про те, що в Канаді розглядається справа про розлучення між нею та позивачем. Наступне судове засідання було призначене на 19.06.2020. 02.06.2020 представник позивача- адвокат Піскарьов П.М. надіслав через АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» на адресу відповідача судову повістку-повідомлення про призначення судового засідання на 19.06.2020 відправка цих документів була здійснена за товарно-транспортною накладною № 6871358981 (а.с. 175). Відповідно до роздруківки з сайту АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» про відстеження результата доставки за товарно-транспортною накладною № 6871358981 (а.с.175) та листа АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» № 330 від 16.06.2020 (а.с. 185) вбачається, що з огляду на відсутність зворотнього зв`язку від відповідача, пакет документів, що був надісланий за товарно-транспортною накладною № [NUMBER] , не був вручений відповідачу. Відповідач в судове засідання призначене на 19.06.2020 не з`явилася, 17.06.2020 подала на електронну адресу суду inbox@sl.ki.court.gov.ua заяву (а.с. 171), в якій знов посилалася, що про розгляд даної справи їй стало відомо з джерел Інтернету, що вона не була належним чином повідомлена про судове засідання у даній справі, повідомляла, що хоче бути особисто присутньою у судовому засіданні та просила призначити судове засідання у даній справі після закінчення пандемії COVID-19. У судовому засіданні 19.06.2020 розгляд справи був відкладений на 08.07.2020. 24.06.2020 представник позивача -адвокат Піскарьов П.М. надіслав через АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» на адресу відповідача судову повістку-повідомлення про призначення судового засідання на 08.07.2020 р. Відправка цих документів була здійснена за товарно-транспортною накладною №1037431986 (а.с. 10 т. 2). З роздруківки з сайту АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» про відстеження результату доставки за товарно-транспортною накладною №1037431986 (а.с. 10 т. 2) та листа АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» №370 від 07.07.2020 (а.с. 18 т.2) вбачається, що останній не було вручено пакет документів за відсутністю зворотнього зв`язку. Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте 01.07.2020 подала на електронну адресу суду inbox@sl.ki.court.gov.ua заяву (а.с. 221 т.1), в якій просила залишити позов без розгляду у зв`язку з тим, що в Канаді розглядається справа про розлучення між нею та позивачем. При цьому, відповідач так само стверджувала, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання у даній справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2020 у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, відмовлено. Відповідно до статті 15 Гаазької конвенції, якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Отже, положеннями вказаної Конвенції не виключають повідомлення учасника справи за допомогою поштового зв`язку, якщо повідомлення учасника справи в інший спосіб призведе до затягування розгляду справи. Наведений висновок узгоджується із положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, насамперед, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмета спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відповідач, як сторона у справі, зобов`язана сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановлені усіх обставин справи, добросовісно користуватися процесуальними правами (зловживання процесуальними правами не допускається). За вказаних вище обставин судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а позовну заяву та додані до неї документи відповідач отримала 28.04.2020. Вказане свідчить про те, що відповідач належним чином завчасно була повідомлена про розгляд даної справи, а дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася за адресою її місця проживання у Канаді, є свідомим затягуванням розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, коли зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81304580) Ч.3 ст.83 ЦПК України передбачено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Відповідач відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень не надала, отже, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі "Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" (Alimentaria Sanders S.A. проти Іспанії). Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06). Отже, у дотриманні стандартів доступу до суду, передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції, важливе значення має добросовісна поведінка відповідача. Ч.3 ст.211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо відповідач не подав заяву про розгляд справи у його відсутності, суд виходить з того, що відповідач бажає бути присутнім у судовому засіданні при розгляді справи, а відтак дана норма захищає право відповідача на участь у судовому засіданні, та одночасно зобов`язує останнього з`явитися у судове засідання за викликом суду. Ч.4 ст.212 ЦПК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України. Відповідач не заявляла клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. З огляду на викладене та враховуючи тривалий строк перебування справи у провадженні суду першої інстанції, а також обізнаність відповідача про розгляд справи, відсутність будь-яких заперечень по з боку відповідача суті заявлених позовних вимог, суд, вислухавши думку представника позивача, з метою недопущення порушень прав інших осіб та розумних строків вирішення справи, визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка, за викладених вище обставин, не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 11.12.2019 адвокатом Піскарьовим П.М. - представником [PERSON] , в порядку ст.29 ЦПК України до Верховного Суду України була подана заява про визначення підсудності цивільної справи за позовом про розірвання шлюбу, оскільки обидві сторони з 2014 року по даний час проживають за межами України, а саме - в Канаді (а.с.32-33). Як вбачається з позовної заяви у даній справі, позивач звернувся за захистом свого права на підставі норм Сімейного Кодексу України, а відповідач при зверненні з заявою до канадського суду не посилалася на норми Сімейного Кодексу України, і спиралася при цьому на норми канадського, а не українського законодавства. Сторони не повідомили суд про наявність будь-якого судового рішення про розлучення між позивачем та відповідачем, яке б набрало законної сили. Отже, суд вважає, що на сьогоднішній день відсутні перешкоди для винесення рішення у даній справі по суті позову. Відповідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може пред`явити один із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 23.03.2001, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 381 (а.с.11). Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] [INFO] (а.с.12) та [PERSON] [INFO] (а.с.13). Судом також встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин та спільного господарства не ведуть, з вересня 2019 проживають окремо. Як вбачається з матеріалів справи, збереження шлюбу стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. Позивач у своїй заяві від 06.07.2020 року (а.с. 225-226) стверджує, що відповідач жодних кроків по примиренню з ним не робила, а для нього примирення з відповідачем є неприйнятним. Із заяв, що подавалися відповідачем до суду також не вбачається бажання примиритися з позивачем. Крім того, факт звернення відповідача до канадського суду з заявою про розлучення також свідчить про її бажання розірвати шлюб з позивачем. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб сторін слід розірвати. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved