Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпровської районної державної адміністрації про визнання права власності на будинок за набувальною давністю майна. Вказує, що 01 жовтня 2004 року [PERSON] продав [PERSON] по розписці будинок [ADDRESS] за 1 100,00 грн., але речові права на будинок не були зареєстровані, оскільки в селі відсутні нотаріуси. [PERSON] володів вказаним житловим будинком до 2006 року. У 2007 році [PERSON] продав вказаний житловий будинок по розписці [PERSON] , яка була її тіткою, а тому вони проживали разом в цьому будинку з того часу. У 2012 році у тітки погіршився стан здоров`я, а тому 11 липня 2012 року з метою збереження вказаного житлового будинку вона придбала у неї його по розписці за 1 500,00 грн. Таким чином, з 2007 року її сім`я володіє житловим будинком за адресою [ADDRESS] , але особисто вона володіє ним з 11.07.2012 року. Зазначає, що до кінця 2015 року вони платили за комунальні послуги, а саме за світло по розрахункам, зробленим на ім`я [PERSON] . З 2016 року вона переоформила всі особові рахунки по будинку на своє ім`я. Останнім можливим власником вказаного житлового будинку міг би бути [PERSON] , але на даний час він помер. Інші особи своїх прав на вказаний житловий будинок не заявляли та на даний час не заявляють. Крім того, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо права власності на об`єкт, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, нерухомим майном житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , вона володіє добросовісно, відкрито та безперервно з 2007 року, тобто вже більше 14 років. Вимушена звернутись до суду, оскільки іншим шляхом встановити право власності на будинок неможливо. Прохає визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та прохає їх задовольнити. Представник відповідача Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надіславши до суду відзив на позовну заяву, в якому прохають у задоволенні позову відмови за безпідставністю.\~ Крім цього, зазначають, що Дніпровська районна державна адміністрація, як орган виконавчої влади, не може бути належним відповідачем в даній справі, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд, заслухавши думку представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За правилами ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 01 жовтня 2004 року [PERSON] продав [PERSON] по розписці житловий будинок [ADDRESS] за 1 100,00 грн. (а.с.63), але речові права на будинок останнім не були зареєстровані. У 2007 році [PERSON] продав спірний житловий будинок по розписці [PERSON] , яка була тіткою позивача, а тому саме з того часу позивач почала проживати разом з тіткою у вказаному житловому будинку. 11 липня 2012 року з метою збереження вказаного житлового будинку позивач придбала у [PERSON] спірний житловий будинок по розписці за 1 500,00 грн. (а.с.64). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.08.2021 право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на житловий будинок за адресою [ADDRESS] не зареєстровані (а.с.72). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Звертаючись до суду позивач указує на те, що більше 14 років відкрито користується та проживає у спірному будинку, а тому просить визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. При цьому, як докази щодо безперервності володіння майном, долучає до позовної заяви копії квитанцій та розрахунків за електроенергію датовані 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2020 рік та 2021 рік. При цьому, відповідно до довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради віл 09.08.2021 року №382, [PERSON] , позивач в даній справі, дійсно проживає на території Бабайківського старостинського округу Царичанської селищної ради за адресою: [ADDRESS] з 11 липня 2012 року (а.с.86). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 344 ЦК України передбачає можливість набуття права власності на нерухоме майно у тому випадку, якщо воно особа заволоділа ним добросовісно і продовжує відкрито і безперервно володіти ним протягом десяти років (набувальна давність). Відповідно до ст. 316, 328 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Частиною 1 ст. 344 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, аналіз змісту вищевказаних положень чинного законодавства України можна дійти висновку, що чинне Цивільне законодавство України передбачає право володільця на повноцінне набуття права власності на майно із оформленням правовстановлюючих документів через суд на підставі ст. 344 ЦК України - «набувальна давність». При цьому аналіз даних положень закону дає підстави стверджувати, що для правильного вирішення спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи та враховувати, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності певних необхідних умов. Такими необхідними умовами є: добросовісність заволодіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тобто, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна; - відкритість володіння. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - безперервність володіння. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності; - строк володіння. Під строком володіння слід розуміти, проміжок часу протягом якого особа здійснювала права власника майна та який не повинен бути меншим ніж десять років - для нерухомого майна; - безтитульність володіння. Володіння визнається безтитульним якщо особа володіє майном без певної правової підстави. Стаття 344 ЦК України вказує про те, що відсутність хоч однієї із вищевказаних обставин позбавляє можливості суд визнавати право власності на майно за будь-якою фізичною або юридичною особою. Вищевказані положення знаходять своє відображення в пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 р. де зазначено, наступне: "При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності". Більш того, положення Цивільного процесуального кодексу України дають підстави стверджувати, що саме позивач має довести належними, допустимими та достовірними доказами вищевказані обставини. Звертаючись до суду позивач указує на те, що більше 14 років відкрито користується та проживає у спірному будинку, а тому просить визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. При цьому, як докази щодо безперервності володіння майном, долучає до позовної заяви копії квитанцій та розрахунків за електроенергію датовані 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2020 рік та 2021 рік. При цьому, відповідно до довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради віл 09.08.2021 року №382, [PERSON] , позивач в даній справі, дійсно проживає на території Бабайківського старостинського округу Царичанської селищної ради за адресою: [ADDRESS] з 11 липня 2012 року (а.с.86). За змістом розписки від 11.07.2012 року позивач [PERSON] купує будинок за адресою [ADDRESS] у [PERSON] за 1 500,00 грн., тобто позивачем висловлено намір про придбання. Разом з тим, в розписці чітко не зазначено про перехід права власності на цей будинок до позивача, або ж про придбання нерухомості позивачем. Крім цього, відсутні докази того, що [PERSON] була власником спірного майна, тоді як в матеріалах справи наявні відомості про те, що зазначений об`єкт нерухомості був придбаний по розписці про продаж житлового будинку і дворового господарства [PERSON] у [PERSON] , а також, що на даний час право власності на вказаний об`єкт нерухомості не зареєстроване. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що позивач не уклала договір купівлі-продажу будинку в належній формі з погодженням між сторонами усіх істотних умов, розуміла, що відсутня державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості. Отже, матеріали справи не містять відомостей про власника спірного майна. Право власності на спірний будинок ні за ким не зареєстровано. Відсутні відомості і про прийняття даного будинку в експлуатацію. За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Відомості про те, що житловий будинок взято на облік як безхазяйне майно відповідно до вимог статті 335 ЦК України, в матеріалах справи відсутні. Як зазначено вище, інші можливі власники спірного майна відсутні. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію( позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року по Справі № 910/17274/17) Натомість [PERSON] у позові просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, на який відсутні відомості про прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності, однак законом в даному випадку це не передбачено. Як вже зазначалось судом, набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх без виключення умов, вказаних в статті 344 ЦК України у сукупності. Суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про те, що [PERSON] не довела наявності підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю. Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 p., відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, належним відповідачем у цивільному судочинстві та у справах про визнання права власності на майно за набувальною давністю, має бути попередній власник майна (його правонаступник) та/або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як свідчать матеріали даної справи та, зокрема, зміст позовної заяви, станом на сьогоднішній день попередній власник нерухомого майна відсутній (а.с.72). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Тобто, належним відповідачем у справі є Царичанська селищна рада. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд позбавлений можливості самостійно залучати до участі у справі чи змінювати неналежного відповідача без відповідного волевиявлення та клопотання позивача. Водночас у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову. Особливу увагу суд звертає на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. (пункти 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Таким чином, оскільки позивачем не було доведено наявність всіх передбачених законом умов для можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю, та приймаючи до уваги, що до участі у справі не було залучено належного відповідача у спірних правовідносинах, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed