Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики , суми неустойки за порушення договірних зобов'язань та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 27 січня 2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики МК №4 відповідно до умов якого, вона надала відповідачу [PERSON] , а остання отримала суму позики у розмірі - 5 000, 00 євро, які остання зобов'язалась повернути та сплатити відсотки за користування коштами. 22 травня 2015 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було підписано додаток до договору позики МК № 4 , згідно якого сторони домовились про новий термін повернення позики та нарахованих відсотків , а також встановили, що нараховані та несплачені відсотки додаються до суми позики на наступний день після настання терміну їх сплати та на них нараховуються відсотки за відсотковою ставкою вказаною в договорі позики МК №4. Однак, взяті на себе зобов'язання, щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків за користування коштами відповідач [PERSON] не виконала. Представник позивача зазначив, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2016р., яке набуло законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 1 277 669 гривень, з яких : заборгованість за основним зобов'язанням 5000,00 євро, відсотки за користування коштами за період з 27.01.2014 року по 21 березня 2016 року - 12 805,47 євро; штраф - 8250 євро; пеня - 17805,47 євро та 750,00 євро - моральна шкода. Оскільки вказане рішення суду відповідачем не виконано, відповідач [PERSON] досі не повернула суму позики за укладеним договором, а отже не виконала грошове зобов'язання, представник позивача вважає, що позивач вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суму відсотків за користування коштами за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року в розмірі 587 734, 36 євро; штраф за період прострочення в сумі 5000,00 євро; суму пені , яка складає 892 479,87 євро, однак враховуючи, що розмір пені перевищує суму заборгованості по відсотках, позивач вважає за доцільне зменшити розмір пені до 200 000, 00 євро за невиконання зобов'язань щодо повернення основної суми боргу за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року та відповідно до п.2.3 договору позики суму моральної шкоди у розмірі 15 % від суми позики , що становить 750,00 євро. Оскільки відповідач [PERSON] на день звернення з позовом до суду не виконала взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів, просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : суму відсотків за користування коштами за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року в розмірі 587 734, 36 євро; штраф за період прострочення в сумі 5000,00 євро; суму пені , в розмірі 200 000, 00 євро за невиконання зобов'язань щодо повернення основної суми боргу за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року за договором позики МК №4 від 27.01.2014 року та суму моральної шкоди у розмірі 750,00 євро. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином , подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України. Представник відповідача Рега Є.Є. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив зазначив, що заявлені вимоги позивача вже були предметом судового розгляду, і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2016 р. вимоги позивача були задоволені, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Окрім того вказав, що згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивачем нараховано відсотки на вже нараховані відсотки, що є порушенням умов договору. Просив суд врахувати правову позицію викладену у постанові Великої\~Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та відмовити у задоволенні позовних вимог. 10.01.2018 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача; 01.02.2018 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника; 20.04.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника на лікуванні; 29.05.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника на проведенні слідчих дій; 12.09.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відвід судді; 16.11.2018 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою; В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 10.11.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позову заяву було залишено без руху. 22.12.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/10818/17 та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи; 22.01.2018 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. 12.09.2018 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду заяву Рега Є.Є. про відвід головуючої судді передано до канцелярії суду для здійснення автоматизованого розподілу ішному судді відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПУК України для вирішення та зупинено провадження у справі. 21.09.2018 р. ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Придачук О.А. заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Рега Є.Є. про відвід судді Бенца К.К. залишено без задоволення. 16.11.2018 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду провадження по даній цивільній справі поновлено та продовжено розгляд справи. Заслухавши заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27 січня 2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики МК №4 відповідно до умов якого, вона надала відповідачу [PERSON], а остання отримала суму позики у розмірі - 5 000, 00 євро на невизначений термін , до моменту пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення , яка не може бути пред'явлена раніше 28.02.2014 року та зобов'язалася повернути [PERSON] грошові кошти у такій самій сумі та проценти (відсотки) за користування коштами у розмірі встановленому умовами договору, що стверджується договором позики копія якого приєднана до матеріалів справи . Відповідно до умов договору , зокрема п. 1.8 - грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником. За змістом п. 1.3 договору позики, позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та проценти (відсотки) за користування коштами у розмірі 10 (десять) відсотків місячних, що складає 120 відсотків річних. В разі, якщо після пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення позики, позичальник протягом десяти днів не поверне суму позики, нараховані відсотки та штрафні санкції, то позикодавець має право нараховувати відсотки на суму несвоєчасно повернутої позики за подвійною відсотковою ставкою. Сторони домовилися, що проценти за користування позикою будуть сплачуватися позикодавцю кожного останнього дня місяця за поточний місяць. Позика може бути повернута достроково при цьому відсотки сплачуються за фактичну кількість днів користування позикою (п. 1.4 договору позики). Згідно п. 1.5 договору позики, сторони домовились, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобов'язань щодо сплати процентів за користування позикою згідно умов цього договору, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (штрафу) в розмірі 5 % від суми позики визначеної в п. 1.1 за кожен випадок порушення грошових зобов'язань. При цьому сторони усвідомлюють, що неповне виконання зобов'язання (виконання частини зобов'язання, часткова сплата щомісячного платежу) також є неналежним виконанням зобов'язання в повному обсязі. Сплата неустойки не звільняє сторін від виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до п. 1.6 договору позики, сторони домовились, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобов'язань щодо повернення основної суми позики згідно умов цього договору, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (пені) в розмірі 1 % від суми несвоєчасно повернутої позики за кожен день прострочення. Згідно п 2.2 договору позики, сторони домовились, що будь-які кошти отримані від позичальника зараховуються як погашення зобов'язань за цим договором в наступному порядку: в першу чергу - неустойка, збитки, інфляційні згідно цього договору; в другу чергу - прострочені та нараховані відсотки; в третю чергу - основна сума позики. Погашення зобов'язань кожної наступної черги відбувається виключно після погашення зобов'язань кожної попередньої черги. Відповідно до п. 2.3 договору позики, сторони домовились, що кожна із сторін вправі вимагати від іншої сторони відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 % від суми позики визначеної в п. 1.1 цього договору, в разі порушення будь-яких умов цього договору. Крім цього судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 травня 2015 року було укладено додаток до договору позики МК № 4 . Відповідно до даного додатку, пункт 1.1. договору позики МК №4 доповнено таким змістом: станом на 22.05.2015 року сума боргу позичальника складає 10500 євро, включаючи 5000 євро позики та 5500 євро несплачених та нарахованих відсотків. Відповідно до додатку до договору позики МК № 4, пункт 1.2. договору позики МК №4 доповнено таким змістом: сторони домовилися, що позика (включаючи нараховані відсотки), яка вказана у пункті 1.1. цього додатку до договору, буде повернута до 30.05.2015 року. Відповідно до додатку до договору позики МК № 4, пункт 1.3. договору позики МК №4 доповнено таким змістом: своєчасно несплачені відсотки додаються до суми позики на наступний день після настання терміну їх сплати та нараховуються відсотки за відсотковою ставкою вказаною в договорі позики МК № 4. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 1277669 (один мільйон двісті сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят дев'ять) гривень 18 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 43860.94 євро, з яких: заборгованість за основним зобов'язанням - 5000 євро; відсотки за користування коштами - 12805.47 євро; штраф за кожен випадок порушення грошових зобов'язань - 8250 євро; пеня за несвоєчасно повернуту позику - 17805.47 євро., а також моральну шкоду визначену п. 2.3 договору позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 21847 (двадцять одна тисяча вісімсот сорок сім) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 750 євро. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов'язки. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики. За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Також частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов'язання за договором позики та додатку до договору позики МК № 4 від 22.05.2015 року. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кре-дитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч умовам договору, свого зобов'язання в частині здійснення повернення боргу не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами. Cуд констатує, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано позичальником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позикодавця права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суму відсотків за користування коштами за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року в розмірі 587 734, 36 євро. Передбачене законом право кредитора вимагати проценти від простроченої суми в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відсотки передбачені умовами договору позики та додатку до договору позики МК № 4 це фактично є відсотки в розумінні приписів ст. 625 ЦК України, розмір яких встановлений умовами договору. Враховуючи викладені обставини, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача суму відсотків . Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок процентів у розмірі 587 734, 36 євро, визнає його арифметично вірним та обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 587 734, 36 євро процентів обраховані за період з 22.03.2016 року по 31.10.2017 року включно підлягають повному задоволенню. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності договору позики є погодження сторонами усіх істотних умов договору. Вони встановлюються, зокрема Цивільним Кодексом України . Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Договір позики та додаток до договору був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача отримання позики, з боку позивача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування позикою. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5000 євро штрафу за прострочення сплати відсотків за період з 22.03.2016 р. по 31.10.2017 р. за договором позики МК №4 від 27.01.2014 р., 200000,00 євро пені за невиконання зобовязань щодо повернення основної суми боргу, суд зазначає наступне. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 1277669 (один мільйон двісті сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят дев'ять) гривень 18 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 43860.94 євро, з яких: заборгованість за основним зобов'язанням - 5000 євро; відсотки за користування коштами - 12805.47 євро; штраф за кожен випадок порушення грошових зобов'язань - 8250 євро; пеня за несвоєчасно повернуту позику - 17805.47 євро., а також моральну шкоду визначену п. 2.3 договору позики МК № 4 від 27 січня 2014 року в розмірі 21847 (двадцять одна тисяча вісімсот сорок сім) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 року еквівалентно 750 євро. Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму штрафу та суму пені обраховану за несвоєчасно повернуту позику відповідачем , суд не вбачає підстав для повторного стягнення суми штрафу та пені за те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором . З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину виконання судового рішення та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, яку позивач оцінює у сумі 750,00 євро, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини щодо порушення зобов'язального права. Правові наслідки порушення зобов'язального права передбачені нормами ст. 611 ЦК України. Згідно ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Із змісту договору позики від 27.01.2014 року вбачається, що умовами договору передбачено стягнення моральної шкоди у разі порушення умов договору. Оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто моральну шкоду у розмірі 21847,50 грн. за порушення зобов'язання відповідачем , суд не вбачає підстав для повторного стягнення моральної шкоди . Із огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми процентів, неустойки за порушення договірних зобов'язань та відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний \~Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використову-ватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» , Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України , а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. (Постанова Великої\~Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц) Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задовлення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір . Таким чином, зі [PERSON] на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог. Так, позов задоволено на 74,07%, отже стягненню підлягають витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000,00 грн. (не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1600 грн. Х 5 = 8000,00) На підставі викладеного,

Outcome: partial