Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON]), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 24 305,40 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. та сплачений судовий збір за подачу позову в розмірі 346,06 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 30.08.2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], що належить [PERSON], яким керував [PERSON], та автомобіля «Тойота Авенсіс», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою суду винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], зазнав механічних пошкоджень. Згідно звіту автотоварознавчого дослідження, матеріальна шкода, заподіяна власнику транспортного засобу «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], складає 24 305,40 грн. Отже, вказана шкода підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження автомобіля [PERSON] тривалий час не міг користуватись власним авто, що призвело до порушення звичного способу життя позивача, відтак, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2013 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та до участі у справі, згідно ч. 2 ст. 35 ЦПК України, залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] (далі - третя особа-1 на стороні позивача, [PERSON]), [PERSON] (далі - третя особа-2 на стороні позивача, [PERSON]), [PERSON] (далі - третя особа-3 на стороні позивача, [PERSON]) та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 22.01.2014 року представник відповідача надав письмові заперечення на позовну заяву в яких просив в позові відмовити, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Лафорт», відтак, останнє відповідає за заподіяну відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду в межах ліміту відповідальності (а. с. 66-71). Протокольною ухвалою суду від 22.01.2014 року, відповідно до ст.ст. 35, 36 ЦПК України, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт» (далі - третя особа на стороні відповідача, ПрАТ «СК «Лафорт»). 27.02.2014 року на адресу суду надійшов письмовий відгук представника позивача в якому останній зазначив, що обов'язок по відшкодуванню заподіяної шкоди чинне законодавство покладає на вину особу, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача; страхування цивільно-правової відповідальності не є видом заміни боржника у зобов'язанні; факт пошкодження автомобіля та розмір матеріального збитку встановлені та документально підтверджені; моральна шкода позивачем доведена та її розмір обґрунтовано, відтак позов підлягає задоволенню (а. с. 93-94). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у письмових запереченнях підстав та просив в позові відмовити, оскільки належним відповідачем є ПрАТ «СК «Лафорт». Треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи, в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України, повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 30.08.2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], який на праві власності належить [PERSON], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], яким керував на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 13.04.2013 року [PERSON], та автомобіля «Тойота Авенсіс», державний номер [NUMBER], яким керував [PERSON] Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], одержав механічні пошкодження. Згідно звіту № 00289 про визначення вартості матеріального збитку від 14.10.2013 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], внаслідок пошкодження станом на 14.10.2013 року складає 24 305,40 грн. (а. с. 9-40). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2013 року винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] (а. с. 8). Згідно п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як визначено ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, шкода, завдана позивачеві з вини відповідача підлягає відшкодуванню за рахунок останнього. Разом з тим, цивільно-правова відповідальність [PERSON] у період з 18.02.2013 року по 17.02.2014 року, тобто у період, коли сталась дорожньо-транспортна пригода, була застрахована у ПрАТ «СК «Лафорт», що підтверджується полісом № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 72). Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як визначено у ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно п. 9.1, п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п'ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Так, згідно полісу № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності ПрАТ «СК «Лафорт» за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., а розмір франшизи - нуль гривень. Отже, оскільки згідно полісу № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт», а вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не перевищує ліміт відповідальності ПрАТ «СК «Лафорт», то обов'язок по відшкодуванню матеріальної шкоди позивачу повністю покладається на ПрАТ «СК «Лафорт». Твердження представника позивача, що вказаний поліс № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є нікчемним, оскільки у ньому відсутній підпис [PERSON] не приймаються судом до уваги, зважаючи на наступне. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як визначено у ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Так, недійсність полісу № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів законом не встановлена, а в судовому порядку вказаний поліс недійсним не визнавався. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин, у суду відсутні правові підстави не приймати в якості належного та допустимого доказу поліс № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому суд приймає до уваги відповідь Моторного (транспортного) страхового бюро України від 10.02.2014 року та від 27.03.2014 року, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладений по відношенню до транспортного засобу державний номер [NUMBER] на дату ДТП - 30.08.2013 року, відсутній у централізованій базі даних (а. с. 89, 116), проте зазначає наступне. Відповідно до п. 17.1 та п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Згідно ст. 18 Закону України «Про страхування», факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Так, згідно полісу № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, [PERSON] було сплачено страховий платіж в розмірі 664,85 грн. 18.02.2013 року, тобто договір страхування набрав чинності. При цьому суд зазначає, що згідно ст. 11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язок подати інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, покладено на страховика тобто ПрАТ «СК «Лафорт». За таких обставин, [PERSON] не несе відповідальності за невиконання ПрАТ «СК «Лафорт» вимог закону. При цьому, суд зазначає, що представнику позивача в судовому засіданні було роз'яснено, що відповідальність за заподіяну шкоду несе ПрАТ «СК «Лафорт», проте, останній не скористався, передбаченим ст. 33 ЦПК України, правом на залучення ПрАТ «СК «Лафорт» в якості співвідповідача, у зв'язку із чим, протокольною ухвалою суду за власною ініціативою останнє було залучено в якості третьої особи. За таких обставин, оскільки [PERSON] не пред'являє вимог до ПрАТ «СК «Лафорт» за наявності підстав, зважаючи на для стягнення завданої шкоди саме з останнього, враховуючи поліс № АЕ/0697958 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то в позові до [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 24 305,40 грн. слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., то суд зазначає наступне. Згідно ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Фольксваген Гольф», державний номер [NUMBER], було пошкоджено, що призвело до порушення звичного способу життя позивача, то суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтованими. Разом з тим, зважаючи на розмір заподіяної матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля та, оцінюючи всі обставини справи, суд вважає, що позивачем переоцінено розмір заподіяної моральної шкоди. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача позов в частині відшкодування моральної шкоди визнав частково, а саме, в розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, враховуючи, що представник відповідача в межах наданих йому повноважень визнав позов в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн., що не суперечить чинному законодавству та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача з відповідача підлягають стягненню 243,60 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial