Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

12.05.2015 року позивачка звернулась з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 104-к від 06.04.2015 р. про звільнення з посади головного бухгалтера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на підставі п.5 ст.41 КЗпП України у звязку з припиненням повноважень, поновлення її на посаді головного бухгалтера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», та скасування запису про звільнення в трудовій книжці.\~\~ Вказувала, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки при звільненні не враховано, що з нею укладено безстроковий трудовий договір, а відповідач помилково вважав, що головний бухгалтер відноситься до тих посадових осіб, до яких може бути застосовано п.5 ст.41 КЗпП України. Зазначила, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України поширюється виключно на правовідносини, що виникають під час розірвання трудових договорів між власником або уповноваженим ним органом та посадовими особами господарських товариств. Відповідач не запропонував надати пояснення, з рішенням директора, на підставі якого видано наказ про звільнення, не ознайомлювали. Просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06.04.2015 р. по 06.05.2015 р. в розмірі 21421,24 грн. Крім того, в позові позивачка вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача при звільненні вона зазнала моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, вимушена була пояснювати рідним, друзям, колегам, що сталася помилка та її незаконно звільнили, що призвело до неврозів, поганого самопочуття, безсоння, розладів стосунків з близькими родичами, друзями, колегами. Моральну шкоду оцінює в розмірі 50000 грн. В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вважає безпідставними доводи позивача щодо неправомірного, безпідставного та необґрунтованого застосування Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» для припинення дії трудового договору з позивачем п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Виходячи з того, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє, звертав увагу на необхідність застосування для його визначення постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво». Крім того, посилався на те, що законодавством передбачено право роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) ініціювати проведення звільнення посадових осіб у звязку з закінченням ними своїх повноважень в підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та виду діяльності. Обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі пункту 5 ст.41 КЗпП України в залежності від виду трудового договору (строковий чи безстроковий) законодавством не передбачено. Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства. Директор є уповноваженою власником особою, яка має право на звільнення та прийняття на роботу, а тому під час видання наказу № 104-к від 06.04.2015 р. директор Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» [PERSON] діяв в межах своїх повноважень. До того ж, вказував на те, що при звільненні у відповідності до ст. 44 КЗпП України бухгалтерією було проведено повний розрахунок із позивачкою, зокрема виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку та компенсацію за дні невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листом. Разом тим, звертав увагу на відсутність підстав за яких можливе застосування норм ч. 1 ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку, та недоведеність позивачкою спричинення їй моральної шкоди та не підтвердження її розміру. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, п. 4 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання його з ініціативи працівника, власника або виборного органу первинної профспілкової організації чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Зокрема, спеціальною нормою, що дозволяє власнику розірвати трудовий договір є ст. 41 КЗпП України. Судом встановлено, що наказом Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» № 220П від 01.10.2010 р. [PERSON] з 01.10.2010 р. з посади провідного бухгалтера призначено на посаду головного бухгалтера, шляхом укладення безстрокового трудового договору. Наказом директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» № 104-к від 06.04.2015 р. «Про звільнення» [PERSON], як головного бухгалтера Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» було звільнено із займаної посади у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства. \~\~ Порядок призначення та звільнення з посади працівника, в тому числі керівника, визначено КЗпП України. Суд вважає, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм КЗпП України, виходячи з наступного. Пунктом 5 частини 1 ст.41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму частини першої статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13 травня 2014 року N 1255-УІІ. [PERSON] набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства.\~\~Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Зокрема, стаття 41 КЗпП України доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб». Слід звернути увагу, що викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII. Так, зокрема, державні та комунальні заклади охорони здоров'я, освіти, соціального забезпечення тощо є бюджетними установами (закладами) і у своїй діяльності не керуються законодавством про господарські товариства. При цьому, в пункті 9 пояснювальної записки до вищевказаного законопроекту (№ 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об'єднань та всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців. Так, поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч.2 ст. 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття\~\~«посадові особи органів акціонерного товариства».\~\~Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до\~ ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. При розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Разом з тим, заперечуючи проти заявлених позовних вимог та застосовуючи в трудових відносинах аналогії із поняттям, яке визначене Законом України «Про державну службу», Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» № 5 від 26.04.2002 року відповідач своєї позиції з правової точки зору не мотивував та висновків позивачки не спростував. З урахуванням викладеного, вимога позивача про поновлення його на попередній посаді підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки про скасування наказу № 104-к від 06.04.2015 р. про звільнення [PERSON] та скасування запису про звільнення, то вона задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові відносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірки законності наказу. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. При визначенні розміру заробітної плати позивачки суд враховує надану відповідачем довідку (а.с.78), відповідно до якої середньоденна заробітна плата складає 17170,90 грн. (з розрахунку (19623,83 +14717,88):2). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 125164,90 грн. за період з 06.04.2015 по 13.11.2015 року з наступного розрахунку сім місяців (06.04.2015 06.11.2015) + 5 днів листопада. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За встановлених обставин незаконного звільнення позивачки з роботи, суд вважає доведеними вимоги позивачки щодо заподіяння їй моральної шкоди, розмір якої, виходячи з принципів розумності і справедливості визначає в сумі\~\~2000 грн. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~\~ч.2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~\~ - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,5б ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».\~\~ Статтею 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому, слід зазначити, що вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не є позовними вимогами, а тому, до них не підлягають положення про змагальність сторін, передбачені ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 12.11.2015 р. фахівець у галузі права [PERSON] витратив 33 години на правовий аналіз та підготовку позовної заяви для [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, скасування запису в трудовій книжці про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та підготував заяву про збільшення позовних вимог, загалом послуг було надано на суму 148500,00 грн., проте суд відмічає, що витрачені 33 години нічим не підтверджені, а розмір заявленої суми послуг є явно завищеним. Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 12.11.2015 р. фахівець у галузі права [PERSON] витратив 1 годину на участь в судовому засіданні 30.07.2015 р. на суму 450,00 грн., виходячи з розрахунку 450,00 грн. за годину роботи. В даній справі неможливо точно визначити вимогу пропорційності розподілу судових витрат. При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суд враховує розумність витрат, тобто відповідність понесених позивачем витрат складності, обсягу та характеру наданої правової допомоги. Суд вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 512,34 грн.

Outcome: partial