Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом до Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 04.02.2016 вона працювала на Державному підприємстві "Центр державного земельного кадастру"(далі Центр ДЗК). 16.12.2016 відповідачем було видано наказ про її звільнення з 28.02.2017 на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В період з 19.12.2016 по 12.02.2017 та з 13.02.2017 по 28.02.2017 вона перебувала у додаткових відпустках. 01.02.2017 нею направлено до Центру ДЗК лист про відкликання раніше поданої заяви про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та про готовність прибути 01.03.2017 на робоче місце. Натомість, 28.02.2017 нею було отримано лист в якому повідомлялось про неможливість задоволення її заяви. Вважає, що між нею та відповідачем не досягнуто угоди щодо звільнення, оскільки заяву на звільнення за угодою сторін вона написала під тиском. Вказане виключає можливість звільнити ї на підставі п.1 ст.36 КЗпП України і свідчить про незаконне звільнення. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ДП "Центр державного земельного кадастру" №329-К від 16.12.2016 щодо її звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Вказав, що позивач була вимушена написати заяву на звільнення, оскільки на неї чинився тиск з боку заступника генерального директора [PERSON] Позивачу повідомили про те, що накази про надання їй додаткових відпусток на період підготовки та захисту дипломного проекту та на період складання державних іспитів не будуть видані до того моменту, поки вона не напише заяву про звільнення. У [PERSON] не було іншого виходу, тому вона написала заяву на звільнення. Зазначив, що фактично угоди між працівником і роботодавцем не досягнуто, оскільки в усній розмові генеральний директор Центру ДЗК повідомив [PERSON] про її можливість вийти на роботу після закінчення відпустки. Представник відповідача, [PERSON], проти задоволення позову заперечувала. Вважала, що твердження позивача про те, що між нею та відповідачем не досягнуто угоди про звільнення, не мають правового підґрунтя. Вказала, що посада, яку займала [PERSON] підпорядковується безпосередньо генеральному директору підприємства, а тому остання не мала виконувати будь-які розпорядження заступників генерального директора, в тому числі [PERSON] Твердження позивача про психологічний тиск на неї з боку заступника директора-керівника технічних програм [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними. Звертала увагу суду на те, що заяву про відкликання заяви про звільнення [PERSON] написала 01.02.2017, майже через два місяці після видання наказу про звільнення. Вважає, що [PERSON] була звільнена з дотриманням норм трудового законодавства. Із наказом про звільнення [PERSON] була особисто ознайомлена, про що свідчить її підпис. Також в день звільнення з нею був проведений остаточний розрахунок. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.2 Кодексу законів про працю України(далі КЗпП України) Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Державному підприємстві "Центр державного земельного кадастру" на посаді начальника відділу регіонального розвитку та виробництва. Відповідно до п.п. 1.2, 1.4 Положення про відділ регіонального розвитку та виробництва Державного підприємства « Центр державного земельного кадастру» відділ є самостійним структурним підрозділом Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Безпосередньо підпорядковується генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК(а.с.90) В пунктах 6.1, 6.4 . Положення про відділ регіонального розвитку та виробництва Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» визначено, що очолює та здійснює керівництво Відділом начальник, який приймається і звільняється з роботи Наказом Центру ДЗК у встановленому законодавством порядку. Начальник відділу підпорядковується безпосередньо генеральному директору керівнику технічних програм Центру ДЗК. З даним положенням [PERSON] ознайомлена під підпис 26.04.2016.( арк.с.93,96) Згідно ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. 12 грудня 2016 року [PERSON] на ім'я в.о. генерального директора-керівника технічних програм Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] подано заяву про звільнення за угодою сторін 28 лютого 2017 року(а.с.86). Наказом Центру ДЗК від 16 грудня 2016 року за №329-К, [PERSON] звільнено 28 лютого 2017 року за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України.(а.с.87) 07 лютого 2017 року Центром ДЗК отримано заяву позивача, в якій вона повідомляла про відкликання раніше поданої заяви про звільнення її із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України у зв'язку із відсутністю волі щодо розірвання волі.(а.с.102) [PERSON] від 22 лютого 2017 року №3-5/27 Центр ДЗК повідомило [PERSON] про відсутність підстав для задоволення вищевказаної заяви.(а.с.103-104). На думку суду, звільнення за угодою сторін, передбачає досягнення між працівником та роботодавцем домовленості щодо припинення між ними трудових відносин, в тому числі і щодо дати звільнення такого працівника. З огляду на вказане суд також вважає, що анулювання такої угоди повинно відбуватись на тих самих умовах, що і її укладення, тобто необхідна згода як працівника, так і роботодавця. Викладене також вбачається з пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 « Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Статтями\~12,\~11,\~81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Суд відзначає, що долучений відповідачем лист від 22 лютого 2017 року №3-5/27, а також пояснення його представника свідчать про те, що угоди між [PERSON], як працівником, та Центром ДЗК, як роботодавцем, щодо анулювання попередньо досягнутої угоди щодо звільнення не досягнуто. Доводи позивача стосовно здійснення на неї тиску з боку заступника генерального директора керівника технічних програм [PERSON] були спростовані показаннями допитаних свідків [PERSON] та [PERSON]. Судом також враховано, що відповідачем не було порушено процедуру звільнення працівника, в тому числі проведено повний розрахунок при звільненні 28 лютого 2017 року, що підтверджується копією розрахункового листа за лютий 2017 рік та копією платіжного доручення №9 від 28 лютого 2017 грн(а.с.88-89). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу ДП "Центр державного земельного кадастру" №329-К від 16.12.2016 щодо звільнення не підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на те, що судом не було знайдено підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення [PERSON] на роботі в ДП "Центр державного земельного кадастру", суд приходить до висновку про те що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню. Відтак, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні її позову до Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судові витрати по справі відсутні.

Outcome: dismissed