Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позивач до початку судового засідання звернувся із письмовою заявою, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив справу слухати без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою представника позивача, суд розглядає справу в заочному порядку. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до акту переселення совхоза "Братський" від 05.12.1973 року [PERSON] є власником житлового будинку 27 по вул. Степова в с. Антонове Братського району Миколаївської області. Рішенням Братської районної ради народних депутатів від 06.05.1987 року № 90 акт переселення було затверджено та зареєстровано у Вознесенськом БТІ 10.12.1987 р. за № 81 16 січня 2016 року [PERSON] придбав зазначений будинок у [PERSON], про що було укладено письмовий договір. При звернені до нотаріальної контори сторонам угоди було відмовлено в нотаріальному посвідчення договору у зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючих документів на будинок. Як встановлено під час судового розгляду, оригінал акта переселення було втрачено (арк. с. 24). Відповідач ніяких дій щодо поновлення документів на житловий будинок не здійснює. Відповідно до п. 9 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР підставою для реєстрації права власності на житловий будинок є акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Отже, [PERSON] є власником житлового будинку по вул. Степова, 27 в с. Антонове Братського району миколаївської області. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно за статтею 655 ЦК України за довором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З огляду на вищезазначене, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшов вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення даного правочину відсутні з незалежних від позивачки зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивачки може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За такого, суд приходить до висновку, що позовні є обгрунтованими та такими що підлягаю частковому задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем.

Outcome: partial