Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

10.02.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] ,\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням(а.с. 1-3). Позивачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, для участі в судовому засіданні не прибули, просили справу розглянути без їхної участі, позовні вимоги підтримали повністю, не заперечують проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання, про що суду надали відповідну заяву (а.с. 43,45). Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 40), для участі в судовому засіданні не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав. В ухвалі суду від 27.04.2020 року було прийнято рішення щодо заочного розгляду справи в порядку гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України. На підставі ч. 2\~ ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується: договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.12.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. (а.с. 16), витягом з Державного реєстру правочинів № 10737500 від 03.12.2011 року (а.с. 14) та витягом про Державну реєстрацію прав КП «БТІ» м. Слов`янськ № 32607776 від 21.12.2011 року (а.с. 15). Згідно з довідкою від 07.02.2020 року № 654, виданою відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, станом на 07.02.2020 року у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , окрім позивачів [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований також відповідач [PERSON] (дата реєстрації [INFO] року) (а.с. 7). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою 2010 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає у будинку належне йому майно, про що був складений відповідний акт (а.с. 6). Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.\~328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами\~ст. 386 ЦК України\~передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його право користування будинком перешкоджає позивачам як власникам житла розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Разом з тим, згідно з положеннями\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~судове рішення, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням,що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, а отже вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за вказаною адресою в примусовому порядку є передчасною та не підлягає задоволенню. У матеріалах провадження відсутні докази, які б підтвердили факт звернення до органу реєстрації з заявою про зняття відповідача з реєстраційного обліку та відмову та відмови органу реєстрації у задоволенні такої заяви. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання, є та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial