Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

02.04.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ "Азовелектросталь" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що з 05.06.2008 року по 30.11.2014 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 49 від 01.12.2014 року він був звільнений 30.11.2014 року з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. У день звільнення 30.11.2014 року відповідач повний розрахунок заробітної плати з ним не провів, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по невиплаті заробітної плати у розмірі 10557,19 гривень. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 10557,19 гривень, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2014 року по квітень 2015 року у розмірі 12000 гривень. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, до суду надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 10570,52 гривень та середнього заробітку у розмірі 4585,80 гривень, згідно з наданим розрахунком. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що з 05.06.2008 року по 30.11.2014 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, наказом № 49 від 01.12.2014 року він був звільнений 30.11.2014 року з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується записом у трудовій книжці серії АВ № [NUMBER] /а.с. 11-14/. У день звільнення 30.11.2014 року відповідач повний розрахунок заробітної плати з позивачем не провів, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 28.04.2015 року складає 10570,52 гривень, що підтверджується довідкою № 1080 від 29.04.2015 року, наданою відповідачем. Судом також встановлено, що на день винесення даного рішення повний розрахунок по заробітній платі відповідачем так і не був здійснений, а тому заборгованість по заробітній платі у розмірі 10570,52 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так судом встановлено, що згідно довідки ПАТ «Азовелектросталь» № 1079 від 29.04.2015 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 152,86 гривень. З наданих відповідачем графіків роботи № 9-1 (бригада № 2) вбачається, що кількість середньомісячних робочих днів позивача складала: за грудень 2014 року - 7 робочих днів, за січень 2015 року - 8 робочих днів, за лютий 2015 року - 7 робочих днів, за березень 2015 року - 8 робочих днів. Так згідно графіку роботи позивача з дня звільнення 01.12.2014 року по 02.04.2015 року (по дату подання позову) кількість його робочих днів становить 30 днів. Таким чином, судом встановлено, що сума середнього заробітку позивача за період з 01.12.2014 року по 02.04.2015 року складає (30 робочих днів х 152,86 гривень = 4585,80 грн.) 4585,80 гривень, а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач.

Outcome: partial