Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

02.07.2013 р. [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON], яким просить поділити спільне майно подружжя без його реального поділу із залишенням майна у спільній частковій власності та визнати за нею право власності на ідеальну частку у розмірі ? частини кв.19 по Серединському скверу б. 3 ум. Одесі. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила задовольнити позов, посилаючись на те, що у шлюбі з відповідачем придбана 19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі за договором купівлі-продажу від 14.08.1998 р. на імя відповідача [PERSON]. Після розірвання шлюбу стосунки між позивачкою та колишнім чоловіком погіршилися і позивачка вимушена була піти жити до своєї матері, а діти залишилися мешкати разом з батьком у спірній квартирі. Позов щодо спірної квартири позивачка подала у звязку з перешкодами, які чинилися відповідачем щодо її вселення та подальшого мешкання у кв. 19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі. Під час судового розгляду справи, позивачка [PERSON] збільшила позовні вимоги та просила суд поділити спільне майно колишнього подружжя [PERSON] без його реального поділу із залишенням майна у спільній частковій власності та визнати за [PERSON] право власності на ідеальну частку у розмірі ? частини кв.19 по Серединському скверу 3 у м. Одесі та визначити порядок користування кв.19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі між [PERSON], позивачкою та [PERSON], відповідачем, зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні кв.19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі, вселити [PERSON] до кв.19 по Серединському скверу 3 ум. Одесі В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що не зважаючи на те, що у шлюбі з відповідачем придбана 19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі за договором купівлі-продажу від 14.08.1998 р. на імя відповідача [PERSON], спірна квартира придбана за кошти матері відповідача на товарній біржі. Біржова угода судом не визнана дійсною, а тому не може вирішатися право власності позивачки на спірне майно. За оцінкою нерухомого майна, проведеною оцінювачем 26.05.15 р., вартість 3 кімнатної квартири 19 площею 59,8 кв.м. за адресою: Серединський сквер б. 3 у м. Одесі становить 675\~777 грн. (звіт від 26.05.15 р.). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Сторони по справі перебували у шлюбі з 14 вересня 1990 р. по 19.03.2013 р. У шлюбі сторонами придбана квартира 19 по Серединському скверу б. 3 у м. Одесі за договором купівлі-продажу від 14.08.1998 р. Відповідач добровільно не погоджувався з позивачкою на поділ майна придбаного під час шлюбу та на визнання за позивачкою ідеальної частки у розмірі ? частини кв. 19 по Серединському скверу 3 ум. Одесі, внаслідок чого позивачка вимушена була звернутися до суду з зазначеним позовом.. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що 14 вересня 1990 року між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] (в дівочості - Афанасьєвою) [PERSON] був укладений шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Одеського міського управління юстиції, про що був зроблений актовий запис № 1844 від 14 вересня 1990 р., (Свідоцтво про шлюб, видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби головного управління юстиції в Одеській області, серія 1-ЖД № 187717 від 13.02.2013 р.). Частиною 2 ст. 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, під час шлюбу сторонами була придбана квартира № 19, що розташована за адресою: м. Одеса, Серединський сквер, будинок 3, що підтверджено договором купівлі-продажу нерухомого майна № 98-412 Ц від 14.08.1998 року. Зазначений договір зареєстрований ОМБТІ 21.08.1998 р. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя та зареєстрована на імя відповідача [PERSON], тобто відповідно до вимог ст. 60 СК України спірне нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Частина 1 ст.61 СК України визначає, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 30 Постанови № 1 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Пленум Верховного Суду України зазначив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України передбачає, що майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що квартира м. Одеса, Серединський сквер, будинок 3, була придбана під час шлюбу, тобто є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки сторін у спільному майні є рівними. 23.01.14 р. ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси представника позивача призначено будівельно-технічну експертизу для визначення вартості нерухомого майна, яку не було проведено. 08.05.14 р. ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відновлено провадження по справі, у звязку з поверненням цивільної справи без виконання відповідної ухвали , у звязку невиконанням клопотання експерта про долучення додаткових матеріалів та відсутністю сплати за виконання експертного висновку, а також не здійснено заходів для можливого доступу експерта до спірної квартири. 25.06.14 р. ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси за клопотанням представника позивача призначено повторно будівельно-технічну експертизу для визначення вартості нерухомого майна, яку не було проведено у звязку з невиконанням копотання експерта. 10.10.14 р. ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відновлено провадження по справі , у звязку з поверненням цивільної справи без виконання відповідної ухвали , у звязку невиконанням клопотання експерта про долучення додаткових матеріалів та відсутністю сплати за виконання експертного висновку, а також не здійснено заходів для можливого доступу експерта до спірної квартири. Так, ст.146 ЦПК України передбачено наслідки ухилення від участі в експертизі, відповідно до яких, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За Законом України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року\~№ 4038-XII: судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Як вбчається з матеріалів справи, стороною надано до справи звіт від 26.05.15 р., проте суд вважає що він не відповідає вимогам, які пред'являються до судових експертиз а також у звязку з тим, що оцінювач не є атестованим відповідно до Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року\~№ 4038-XII як судовий експерт і не включений до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Таким чином оскільки судом не призначалося дослідження за яким виданий звіт від 26.05.15 р., оцінювач не попереджався про відповідальність про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків Тому , суд критично відноситься до звіту оцінювача від 26.05.15 р., оскільки судом двічі (23.01.14 та 25.06.14 р.) призначалася будівельно-технічна експертиза саме за необхідністю визначити експертним шляхом вартість 3 кімнатної квартири 19 площею 59,8 кв.м. за адресою: Серединський сквер б. 3 у м. Одесі, яку не було проведено оскільки відповідачем не було здійснено заходів для можливого доступу експерта до спірної квартири 19 по Серединському скверу 3 ум. Одесі у призначений експертом час. З у рахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позивних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання ідеальних часток кожного із подружжя без його реального поділу із залишенням майна у спільній частковій власності та визнання за [PERSON] право власності на ідеальну частку у розмірі ? частини кв.19 по Серединському скверу 3 у м. Одесі. Окрім того, частина 3 ст.156 ЖК України передбачає, що до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Порядок виділу та поділу майна,що належить особам на праві спільної часткової власності встановлюється Цивільним Кодексом України. Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст..392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа,який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 391 ЦК України, передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселенні підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна власність на майно. Відповідно до ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено,власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Оскільки, відповідачі позбавляють позивача права користуватись квартирою за адресою м. Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 15/17, корпус 2. квартира № 14, позивач не має можливості розпоряджатися належною йому часткою у квартирі, суд вважає за необхідне вселити позивача у спірну квартиру та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні 1/6 частиною квартири № 14 за адресою м. Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 15/17, корпус 2. Стаття 3 ЦПК України визначає , що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається ,як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному,обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні данні , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зазначеної Постанови, враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог чи заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів( ст.58 ЦПК України). Позивач в повній мірі довів суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу,які б спростовували доводи представника позивача. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позову. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання. Відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для державної реєстрації прав є рішення суду, що набрало законної сили.\~\~\~\~ Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі « Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім того згідност.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать в тому числі судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення судових витрат. Стягненню підлягає судові витрати по сплаті судового збору. В частині стягнення судових витрат на правову допомогу суд відмовляє, за відсутністю письмових доказів.

Outcome: partial