Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що на підставі договору дарування від 27.01.2016 року він є власником частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному домоволодінні крім нього зареєстровані два його сини, онук та колишня невістка - відповідач по справі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2019 року шлюб між його сином [PERSON] і [PERSON] розірваний. З травня 2019 року відповідач у його житлі не проживає, винаймає собі інше житло. Реєстрація в його житлі місця проживання відповідача порушує його право на отримання субсидії. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію договору дарування 1/2 частини квартири, копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2016 року, копію рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19.08.2019 року, а також акти про непроживання відповідача в квартирі, складені сусідами та засвідчені головою квартального комітету, від 30.05.2019 року, 20.06.2019 року, 30.09.2019 року, 01.10.2019 року, 25.12.2019 року, 05.01.2020 року, 01.04.2020 року, 20.05.2020 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 липня 2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що у спірному домоволодінні проживала разом із чоловіком та дітьми з 2012 року по травень 2019 рік. Після розлучення з чоловіком пішла з будинку. Наміру повертатися та проживати в спірному будинку не має. Проти задоволення позову заперечувала, так як не має іншого житла, в якому можливо зареєструватися. Третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечив, надав заяву про розгляд справи без його участі. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач є колишньою дружиною сина позивача. Після припинення шлюбних відносин з чоловіком у будинку відповідач не проживає, переїхала разом із дітьми в інше житло, будь-які перешкоди у користуванні квартирою відповідачу не чинилися. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). В зазначеному житлі зареєстрована з 2014 року відповідач [PERSON] . Згідно з долученими до справи актами, складеними 30.05.2019 року, 20.06.2019 року, 30.09.2019 року, 01.10.2019 року, 25.12.2019 року, 05.01.2020 року, 01.04.2020 року, 20.05.2020 року мешканцями будинків [ADDRESS], засвідченими головою квартального комітету, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з травня 2019 року, що узгоджується з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та не заперечувалося в судовому засіданні самою відповідачкою. Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] та зняття її з реєстрації місця проживання, позивач посилається на те, що шлюб між його сином та відповідачкою розірваний, остання з травня 2019 року в належному йому житлі не проживає. Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Суд звертає увагу, що відповідачі у зв`язку з перебуванням у шлюбі з сином позивача вселилася в спірне домоволодіння і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю, непов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до статі 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Суд бере до уваги, що що відповідач вселилися та в 2014 році була зареєстрована у належному позивачу житлі як дружина його сина (невістка). Поряд із тим, у 2019 році шлюб між сином позивача і відповідачем розірваний. Відповідач у спірному житлі з травня 2019 року не мешкає та в судовому засіданні підтвердила, що не має наміру проживати в цьому житлі та користуватися ним. Таким чином у зв`язку з припиненням шлюбу з сином позивача, право відповідача на користування спірним житлом та проживання в ньому припинилося. Отже, позивач правомірно вимагає усунення порушень його прав шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Доводи відповідача про те, що вона не має іншого зареєстрованого місця проживання, суд не може взяти до уваги, оскільки сервітутне право відповідача на проживання в житлі позивача припинилося у 2019 році, відповідач у цьому житлі з цього часу не мешкає, добровільно його залишила і наміру проживати в ньому не має. В той же час вимога про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою не підлягає задоволенню, оскільки за змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та позивачу не відмовлено у знятті відповідача з реєстраційного обліку у зв`язку із втратою ним права користування житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, при звернені до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 420 грн. 40 коп.

Outcome: partial