Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~Харківська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] та передати відумерлу спадщину, а саме квартиру [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно актового запису про смерть № 8051 від 02.06.2014, здійсненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який проживав в квартирі [ADDRESS] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2014 у цивільній справі № 643/17375/14-ц задоволено заяву [PERSON] (заінтересована особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В.) про встановлення факту перебування заявника з 2009 року по 09.05.2014 на утриманні [PERSON] . З урахуванням вказаного судового рішення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. 23.12.2014 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №2186). На підставі вказаного свідоцтва Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції 23.12.2014 зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У подальшому, договором купівлі-продажу квартири, посвідчений 26.12.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. (реєстровий №2554), [PERSON] передав відповідну квартиру у власність [PERSON] . На підставі цього договору Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції 26.12.2014 зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Однак, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.02.2015 по справі №643/17375/14-ц задоволено апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2014 скасовано, заяву [PERSON] залишено без розгляду. Вказаним судовим рішенням встановлено відсутність у [PERSON] права на спадкування за законом у п`яту чергу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 заяву прокурора Московського районного суду м. Харкова в інтересах територіальної громади м. Харкова про визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Передано вказану квартиру до комунальної власності. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.06.2016 вказане рішення скасовано. Підставою для скасування вказаного рішення було вирішення судом справи без залучення до розгляду справи [PERSON] , яка була власником квартири станом на день ухвалення рішення по вказаній справі та наявності спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.04.2016 по справі № 641/1689/15-ц визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане [PERSON] , витребувано квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.08.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено судове засідання. З протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2016 вбачається, що цивільна справа надійшла в провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Богдан М.В. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2016 цивільну справу було прийнято до провадження, призначено судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.01.2017 позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.03.2017 ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року скасовано, а цивільну справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. З протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2017 вбачається, що цивільна справа надійшла в провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Боговського Д.Є. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.06.2017 цивільну справу було прийнято до провадження, призначено судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.10.2017 провадження у цивільній справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова зупинено до вирішення цивільної справи № 641/1689/15-ц за позовом Прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Комінтернівського районного осуду м. Харкова від 03.03.2020 провадження у справі за позовом Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова поновлено, призначено судове засідання. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Лучко Д.В. до суду надано заперечення на позов, в якому останній посилався на те, що згідно з інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно власником вищевказаної квартири є [PERSON] , а тому неможливо визнати квартиру [ADDRESS] , як відумерло спадщиною. Також вказував на те, що договір купівлі - продажу квартири по [ADDRESS] , укладений 26.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] не визнаний недійсним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. До суду надійшла заява представника позивача Харківської міської ради Безродного О.В. про розгляд справи за його відсутності із зазначенням щодо підтримання позовних вимог в повному обсязі та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи Салтівської окружної прокуратура міста Харкова в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник Управління комунального\~майна та\~приватизації Департаменту\~економіки та\~комунального майна\~Харківської міської\~ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у позові, посилаючись на те, що вона при купівлі квартири [ADDRESS] нічого не знала та не могла знати про попередні укладені правочини щодо квартири, а тому вона є добросовісним набувачем. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лучко Д.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити у задоволені позову. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно актового запису про смерть № 8051 від 02.06.2014, здійсненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який проживав в квартирі [ADDRESS] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2014 встановлено факт того, що [PERSON] , [INFO] , з 2009 року по 09.05.2014 року перебував на утриманні [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . В подальшому з урахуванням рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. 23.12.2014 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №2186), на підставі якого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції 23.12.2014 зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 26.12.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. (реєстровий №2554), [PERSON] передав відповідну квартиру у власність [PERSON] , на підставі чого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції 26.12.2014 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.02.2015 апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено та рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2014 скасовано, заяву [PERSON] залишено без розгляду. Отже, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.02.2015 встановлено відсутність у [PERSON] права на спадкування за законом у п`яту чергу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.06.2016 позовні вимоги Прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено частково та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23.12.2014 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. (реєстраційний № 2186), а квартиру [ADDRESS] витребувано від добросовісного набувача [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.12.2016 рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2016 року в оскаржуваній частині скасовано та відмовлено у задоволенні позову прокурора Московського району міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасовано та в цій частині вимог ухвалено нове рішення, яким позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26 грудня 2014 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 2554. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року щодо вирішення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом скасовано. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2016 року в частині задоволення вимог прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, яким посвідчено право [PERSON] на спадщину, виданого 23 грудня 2014 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2186, залишено в силі. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2016 року в частині відмови у позові вимог прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про витребування квартири з чужого незаконного володіння залишено без змін. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини. Отже, судом встановлено недійсність свідоцтва про права на спадщину за законом, на підставі якого перейшло право власності на спірну квартиру до [PERSON] , а також судом встановлено недійсність договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26 грудня 2014 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 2554. Згідно зі ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Натомість, згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Отже, перелік підстав визнання спадщини відумерлою є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає, а квартира [ADDRESS] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності перебуває у власності, а тому підстави для визнання вищевказаної квартири, відумерлою спадщиною відсутні. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON] як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем [PERSON] . По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON] . Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON] . В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду справа № 645/4220/16-ц, провадження № 61-19921св18 від 13 листопада 2019 року. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що на час розгляду цивільної справи суду не надані відомості про дії щодо виявлення та встановлення осіб причетних до незаконного вилучення квартири відповідача, позивач шляхом подання цивільного позову покладає на відповідача індивідуальний та надмірний тягар у вигляді позбавлення відповідача житла, що не відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а тому, суд дійшов висновку про відсутність відстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed