Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

06.03.2020 АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 16.08.2012, згідно якої отримав кредит у розмірі 500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом СП-2010-256 від 06.03.2010, та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privat.ua, складають укладений договір про надання банківських послуг. Позивач зазначає, що, підписавши заяву, між сторонами у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови надання банківського рахунку та кредитного договору. Посилаючись на те, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідач у свою чергу не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, що відображено у складеному АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості, просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 30.11.2019 у розмірі 99 414,23 грн, з яких : 470 грн 00 коп - заборгованість за тілом кредита; 88 841 грн 82 коп - заборгованість по процентам, 4892 грн 21 коп - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4710, 20 грн. - штраф (процентова складова). Крім того, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 грн. Ухвалою суду від 12.03.2020 провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не з`явився, надавши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не визнав, пояснивши, що дійсно у 2012 році на його ім`я було відкрито картковий рахунок у Приватбанку для отримання заробітної плати, на яку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн. Деякий час він користувався кредитними коштами, після чого, звернувшись у 2015 році до відділення Приватбанку, у спеціаліста банку дізнався суму, яку необхідно йому сплатити для повного виконання зобов`язань перед банком, після чого сплативши грошові кошти, працівники банку його запевнили, що зобов`язання виконані та у їх присутності карта банку була знищена. Будь-якої нової картки він не отримував, кредитними коштами не користувався, на протязі 5 років він не отримував жодних повідомлень від банку про наявність заборгованості, а дізнався про вимоги банку лише отримавши судовий виклик у цій справі. Не заперечує проти стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, в іншій частині позовні вимоги банку не визнає. Наполягає на застосуванні до вимог банку позовної давності. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , підписав 16.08.2012 анкету-заяву б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 24). До цієї анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», яка містить характеристики карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с.26-27). За положеннями ч.ч.5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях , суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Будь-яких доказів щодо ознайомлення [PERSON] з цими тарифами матеріали справи не мітять, як і не містять доказів щодо типу кредитної картки, яку отримав особисто відповідач. Згідно з даними банківського програмного забезпечення «Промінь» на ім`я [PERSON] , ІПН - [NUMBER] , випущено дві картки [NUMBER] зі строком дії 07/15 та [NUMBER] зі строком дії 01/19. Тип карти [NUMBER] зазначено «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», тип карти [NUMBER] - не вказано(а.с. 171). Будь-які докази про отримання відповідачем карти [NUMBER] зі строком дії 01/19 в матеріалах справи відсутні, у виписці по рахунку інформація щодо активного користування картою [PERSON] у торгівельний мережі, онлайн банкінгу також відсутня (а.с.166-170). Суд, дослідивши анкету-заяву від 16.08.2012 встановив, що у ній зазначено анкетні дані відповідача [PERSON] , який виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Універсальна». Інформація про тип кредитної карти відсутня. Також зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення, отримавши пам`ятку клієнта, яка містить основні умови та тарифи обслуговування. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка. До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.28-75), однак будь-яких доказів щодо надання для ознайомлення їх відповідачеві при підписанні анкети-заяви та складенні на їх основі пам`ятки клієнта, яку отримав [PERSON] , матеріали справи не містять. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками, пенею та штрафами. У заяві позичальника від 16.08.2012 не зазначено розмір фактично отриманого кредиту, не зазначено процентну ставку та наслідки, у разі порушення умов зобов`язання (а. с. 25-26). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині нарахованих відсотків, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка витягу із умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено правовим висновком Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд також вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях, тому платіж від 28.08.2018 у сумі 7,79 грн. не може бути прийнтяий судом до уваги, як обставина, що підтверджує прийняття відповідачем умов кредитуванння у Приватбанку, оскільки зазначення у виписці по рахунку деталі операції "переказ коштів між рахунками" не є безумовним та беззаперечним доказом здійснення цієї операції особисто [PERSON] , при його категоричному запеерченні проти цього у судовому засіданні. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, як і довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», тому їх не можна розцінювати як частину договору від 16.08.2012, оскільки анкета-заява не містить вказівки на погоджений банком кредитний ліміт, розмір відсоткової ставки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» нарахованих відсотків за користування кредитом, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 16.08.2012, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Позовних вимог про стягнення процентів в порядку ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивачем не заявлено. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем визнається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Верховний Суду справі № 711/871/17 (провадження № 61-1931св18) дійшов висновку, що оскільки споживчий кредит (кредит) - це грошові кошти, що надаються споживачу, тобто фізичній особі, на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд не приймає заперечення позивача в цій частині. Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Суд, враховуючи засади добросовісності, розумності та справедливості, дійшов висновку, що нарахований банком розмір заборгованості за процентами, базова ставка яких обґрунтована позивачем тарифами з обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», при фактичному їх неузгодженні сторонами та нарахуванні банком за період з 16.08.2012 по 30.11.2019 зі змінною ставкою від 20,4 % на рік до 43,2 % на рік на тіло кредиту у розмірі 470 грн та визначення загальної суми заборгованості за відсотками у розмірі 88 841,82 грн. є явно необґрунтованим. Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки у договорі від 16.08.2012 не визначений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами право на отримання таких процентів може виникати лише за правилами ст. 1048 ЦК України. Проте таких позовних вимог позивач не заявляв та відповідного розрахунку не надавав. З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення нарахованої пені та штрафів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. За положеннями частини 1 статі 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки відповідач не заперечує, що скористався кредитними коштами банку у розмірі 470 грн 00 коп, вони підлягають стягненню з нього на користь банку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольняються частково, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір за платіжним дорученням від 04.03.2020 у розмірі 2102 грн. (а.с.1) підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial