Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, після уточнення якої, просив остаточно суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: майно (квартира), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири з 26.02.2011 року та належить [PERSON] , скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийняту у виконавчому провадженні №49416496 та постанову № 44728917, постановлену державним виконавцем Індустріальним ВДВС, з вказаної квартири, зобов`язати головне територіальне управління юстиції у Дніпроперовської області Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра виключити відомості про боржника [PERSON] , з Єдиного реєстру боржників. В обґрунтування позову зазначив, що 26.02.2011 року між Позивачем та [PERSON] був підписаний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Державну реєстрацію щодо вищевказаного договору купівлі-продажу Позивач не проводив, тому в реєстрі прав власності така квартира залишалась за колишньою власницею [PERSON] . У серпні 2019 року позивач вирішив подарувати свою квартиру своєму синові. Виявилось, що Індустріальним ВДВС м. Дніпра було накладено арешти на вищевказану квартиру. На відповідний адвокатський запит, Індустріальним ВДВС м. Дніпра була надана відповідь, що дійсно, в період з 2014-2015 роках на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження № 49415496 з примусового виконання судового наказу № 2н-734/2010 від 27.07.2015 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБіБанк» суму боргу у розмірі 28180,43 грн., яке завершено 24.12.2015 року, та виконавче провадження № 4472817 за примусового виконання виконавчого листа № 202/31373/13-ц від 21.02.2014 року виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] . На користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму боргу у розмірі 47653,36 грн., яке завершено в свою чергу 27.11.2014 року. Отже, внаслідок завершення виконавчого провадження держвиконавцем неправомірно не скасовано арешти на вказане майно. Внаслідок зазначених обставин, позивач обмежений у своїх правах щодо розпорядження своїм майном, а тому змушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла до суду письмова заява, у якій представник просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «ВіЕйБіБанк» у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, причин неявки не повідомив, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, надав суду відзив у якому заперечував проти задоволення позову та надав заяву про розгляд справи без його участі. Треті особи у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з реформуванням системи органів примусового виконання та органів державної виконавчої служби, зміною підпорядкування та найменування відділів державної виконавчої служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015 року "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", постанови Кабінету Міністрів України №99 від 11.02.2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги", наказів Міністерства юстиції України №569/5 від 01.03.2016 року "Про відділи державної виконавчої служби та відділи державної реєстрації актів цивільного стану", №571/5 від 01.03.2016 року "Про Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі", №1056/5 від 07.04.2016 року "Про затвердження Переліку районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділів державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі" та постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 9.10.2019 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», правонаступником Інустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська у спірних правовідносинах є Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26.02.2011 року між [PERSON] та Позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т.М. та зареєстровано в реєстрі під №1052. Окрім того, вказаний договір нотаріусом відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, було внесено до Державного реєстру правочинів під №4347577 (а.с.8-9). Державну реєстрацію вказаного договору у Реєстрі Позивач не провів, а тому така квартира в реєстрі прав власності залишалась за колишньою власницею - [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб`єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону). Проте, у даному випадку, після видачі чи оформлення документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, державну реєстрацію прав (оформлення документів чи проставляння «відміток») на підставі них не було проведено згідно з вимогами законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За таких обставин коли перехід права власності на нерухоме майно відбувся, проте за результатом такого переходу державну реєстрацію прав (оформлення документів чи проставляння «відміток») не проведено, державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК) (у редакції до 01 січня 2013 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК). У свою чергу, статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (далі - Прикінцеві положення Закону) до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. За таких умов договір купівлі-продажу нерухомого майна, нотаріально посвідчений та державну реєстрацію якого проведено до 1 січня 2013 року, за відсутності державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). В свою чергу, згідно з інформацією, що міститься у Рішенні про відмову у державні реєстрації прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г. № 56946818 від 05.03.2021 року, квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] знаходиться під арештом, накладеним на підставі постанови ВП № 44728917 Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська від 16.09.2014 року на належне [PERSON] нерухоме майно та на підставі постанови ВП № 49416496 Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська від 20.11.2015 року, на належне [PERSON] нерухоме майно. Таким чином, вказаними обтяженнями обмежено право позивача на державну реєстрацію свого права власності на придбану квартиру та як наслідок, можливість розпорядження своїм майном. Більше того, 8 серпня 2019 року, на запит представника позивача щодо надання інформації, Індустріальний ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області направив відповідь за № 20446 про те, що на виконанні у Відділу в період з 2014-2015 років перебували виконавчі провадження: 1) № 49416496 з примусового виконання судового наказу №2н-734/2010 від 27.07.2015 року, виданого Індустріальним районним судом м .Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБіБанку» суми боргу у розмірі 28180,43 грн., яке завершено 24.12.2015 року, відповідно до вимог ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції закону від 21.04.1999 року), 2) № 44728917 з примусового виконання виконавчого листа №202/31373/13-ц від 21.02.2014 року, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ ПриватБанк» суми боргу у розмірі 47653,36 грн., яке завершено 27.11.2014 року, відповідно до вимог п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції закону від 21.04.1999 року). Повторно зазначені виконавчі документи до відділу ВДВС не надходили та на виконанні не перебували. Також виконавча служба повідомила, що на даний час згадані виконавчі провадження знищені (а.с.10). З урахуванням того, що виконавчі провадження були завершені, підстави для збереження арешту - відсутні. Суд зазначає, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав та обтяжень, на підставі перевірки вичерпного переліку документів лише засвідчує факт, тобто виконує функцію легалізації події. Так, згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року по справі 910/10987/18. В свою чергу, позивач чинними обтяженнями обмежений у можливості здійснити державну реєстрацію права власності на майно яке набуте ним задовго до накладення арешту. Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Крім того, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно та звільнення майна з-під арешту. На сьогодні, позивач має намір здійснити державну реєстрацію свого права власності на квартиру та розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право позивача. Згідно із ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Згідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Наука цивільного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту. Відтак, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (свободи, інтересу), бути адекватним наявним обставинам. Між тим, у контексті обставин цієї справи, суд констатує, що позивач, обравши такий спосіб захисту порушених прав, як встановлення факту вибуття з володіння [PERSON] та належності її [PERSON] та скасування постанови про арешт майна боржника, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, адже задоволення таких позовних вимог жодним чином не поновить його права і саме по собі не вплине на чинність арешту і стан відповідних виконавчих проваджень, що закінчені та матеріали яких знищені. В свою чергу, з урахуванням предмету та підстави позову, тих обставин, що дійсність договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] ніким не оспорюється, самі по собі вказані постанови державного виконавця не є юридично значимими для спірних правовідносин, а виконавчі провадження завершені та знищені, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде саме скасування арешту майна, накладеного на підставі постанови ВП № 44728917 Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська від 16.09.2014 року на належне [PERSON] нерухоме майно, зокрема квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та арешт нерухомого майна, накладений на підставі постанови ВП № 49416496 Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровська від 20.11.2015 року, на належне [PERSON] нерухоме майно, зокрема квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та як наслідок, можливості безперешкодного звернення позивача до держреєстратора, в позасудовому порядку, з метою реєстрації свого права власності на квартиру, з відмовою у задоволенні решти вимог. Окрім того, вимоги позову про зобов`язання органу ДВС виключити відомості про боржника [PERSON] з Єдиного реєстру боржників - також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано суду доказів та судом не встановлено факту внесення [PERSON] до такого реєстру та факту існування виконавчих проваджень, у яких позивач би мав статус боржника, взагалі. На підставі викладеного та

Outcome: partial