Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та про визнання договору відступлення права вимоги нікчемним. Свої вимоги мотивував тим, що виконавчим написом № 22356, що вчинений 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» в розмірі 8766,77 грн. Проте позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною із порушеннями законодавства України, прав та законних інтересів позивача. Позивач не визнає боргу в повному обсязі перед ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто», вважає борг за кредитом повністю погашений. Відповідач не мав права нараховувати за договором відсотки та штрафні санкції, так як позивач являється військовослужбовцем ЗСУ та має пільги передбачені ч.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», його звільнено від сплати процентів за користування кредитом, штрафу та пені. Стягнення відповідного боргу грубо порушує його законні права та інтереси. Позовні вимоги обґрунтував тим, що спірний виконавчий напис вчинений з порушенням норм статей 87-89 Закону України «Про нотаріат», пунктів 1-4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Зокрема, позивач вважає, що приватний нотаріус Данич О.Ф. порушила вимоги законодавства щодо: змісту виконавчого напису; отримання обсягу документів та інформації, необхідних для вчинення виконавчого напису; безспірності заборгованості, яку він взагалі заперечує; з`ясування наявності заборгованості на момент вчинення спірного виконавчого напису взагалі та в тому розмірі, яка зазначена у виконавчому написі; повідомлення належним чином боржника за 30 днів про заборгованість та необхідність її погашення. Вважає договір відступлення права вимоги №11/06/2021-Р/М від 11.06.2021 нікчемним та таким, що вчинений всупереч вимогам ст. 238 ЦК України, товариством порушено вимогу щодо неможливості вчинення правочинів від імені особи , яку він представляє в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Відповідач по справі надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що відповідно до укладеного договору № 201229-12820-2 від 29.12.2020 року між TOB «ФК «Фінанс Інновація» та [PERSON] , позивач отримав кредит у розмірі 2 000 грн. 00 коп., строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану AT «КБ «ПРИВАТБАНК», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту закожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. 11.06.202 між TOB «ФК «Фінанс Інновація» та TOB «ФК «РІАЛЬТО») укладено договір відступлення права вимоги № 11/06/2021-Р/М-1, відповідно до умов якого право вимоги за Договором 201229-12820-2 від 29.12.2020 перейшло до TOB «ФК «РІАЛЬТО». Укладений Кредитний договір не відноситься до споживчого кредитування. Також відповідач в своєму відзиві навів порядок укладення кредитного договору та пояснив, що у відповідача були всі обґрунтовані та законні підставі на звернення стягнення на грошові кошти позивача шляхом вчинення виконавчого напису за кредитним договором, так як станом на 19.10.2021 за договором утворилася заборгованість в розмірі 8766,77 грн. Станом на 29.05.2021 нарахування процентів позивачу було зупинене та зафіксовано розмір заборгованості. Надані відповідачем додатки до відзиву підтверджують безспірність суми заборгованості за договором № 201229-12820-2 від 29.12.2020 та законність дій щодо стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф від 16.06.2021, зареєстрованого в реєстрі за №22356. Договір про відступлення права вимоги вважає законним та таким, що вчинений відповідно до ст. 238 ЦК Украни. Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказав, що наведені відповідачем доводи не стосуються позовних вимог. Він не заперечує факт укладення кредитного договору, в позові взагалі не йдеться про порушення вимог ЗУ «Про споживче кредитування» Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, раніше у відповіді на відзив просив суд проводити розгляд справи без його участі, підтримав вимоги позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, у відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи без участі представника. Третя особа в судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки нотаріус не повідомив та відзив не подав. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 22356 щодо стягнення на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 201229-12820 від 29.12.2020. Стягнення заборгованості проводиться за період з 28.01.2021 по 11.06.2021 в сумі 7816,77 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредита у розмірі 1194,00 грн.; простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 6622,77 грн.; плата за вчинення виконавчого напису 50,00 грн. Як зазначено у виконавчому написі, винесено його на підставі ст.ст.87 Закону України «Про нотаріат», та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за №1172. Кредитний договір № 201229-12820 від 29.12.2020, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» нотаріально не посвідчений. У відповідності до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин: Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, вчиняючи 04.03.2021 виконавчий напис № 10968, приватний нотаріус Остапенко Є.М. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17. Вчинення виконавчого напису за кредитним договором, який нотаріально не посвідчений, суперечить вимогам ст.87 Закону України «Про нотаріат» та Постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року та є безумовною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином позовна вимога в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню підлягає задоволенню. Аналізу іншим доводам позивача суд не наводить, оскільки висновки суду щодо інших підстав позову не впливатимуть на рішення суду про задоволення позову в цій частині. Щодо визнання договору відступлення права вимоги нікчемним, суд вважає відмовити в задоволенні даної вимоги позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною третьою ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо визнання договору відступлення права вимоги нікчемним, позивач посилався на порушення сторонами договору норм чинного законодавства, а саме: ч.3 ст. 238, ст.ст.516, 517 ЦК України. Зокрема, що директором обох товариств сторін по договору є одна і та ж особа, крім того, позивача не повідомлено про відступлення права вимоги до іншого кредитора, що позбавило його можливості надати зустрічні вимоги. В той же час, вказані обставини не можуть слугувати підставою для визнання нікчемним спірного правочину, з огляду на наступне. Так, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 ЦК України). Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому, ненадання доказів переходу прав вимоги за зобов`язанням не звільняє боржника від обов`язку виконання взятих на себе зобов`язань за договором взагалі і не переносить строки такого виконання, а лише дає можливість виконати зобов`язання на користь первісного кредитора, з огляду на що посилання сторони позивача на невчасне повідомлення про укладення договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунку, як на підставу відсутності факту виникнення зобов`язання перед відповідачем за наслідками такої уступки, є помилковими та не ґрунтуються на нормах права, оскільки, норми статей 512-518 Цивільного кодексу України не зобов`язують нового кредитора надавати боржнику договір про відступлення права вимоги, а відповідно до частини другої статті 14 цього Кодексу новий кредитор не може бути примушений до вчинення таких дій. Щодо відсутності у сторін договору повноважень на укладення такого договору відступлення права вимоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Статтею 238 Цивільного кодексу України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочини (договори) юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України є підставою виникнення правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Таким чином, орган або особа, яка виступає від імені юридичної особи, не може перевищувати своїх повноважень, визначених установчими документами або законом, та діяти у власних інтересах та/або всупереч інтересам особи довірителя. На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Між юридичною особою та її посадовою особою виникають правовідносини, що ґрунтуються на акті юридичної особи, передбачають права та обов`язки сторін у цих правовідносинах, зокрема відповідальність представника за неналежне здійснення представництва. Отже, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, в тому числі і тих, представником яких він одночасно є. Відповідно до ст. 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з приписами статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Якщо ж представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним, а не визнання його нікчемним. Відповідно до ч.7,8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial