Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління комунального майна Нікопольської міської ради та [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що наприкінці 1998 року він вирішив приватизувати квартиру [ADDRESS], в якій буз зареєстрований та постійно проживав лише він один. Він підписав заяву про надання дозволу на приватизацію квартири. В подальшому, через його зайнятість на роботі, оформленням документів для приватизації квартири займалась його колишня дружина [PERSON] Через деякий час вона повідомила його про завершення приватизації та показала технічний паспорт на квартиру, де він вказаний її власником. Увесь цей час він був впевнений в тому, що він є єдиним власником спірної квартири. На початку червня 2011 року через державного виконавця ВДВС Нікопольського МУЮ йому стало відомо, що його донька [PERSON] (зараз має прізвище [PERSON]) також є власником 1/2 квартиру [ADDRESS]. Згодом, він отримав копію заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18 січня 2011 року по цивільній справі № 2-611/11 за позовом [PERSON] до нього про вселення та визначення порядку користування квартирою [ADDRESS]. Переглянувши вдома правовстановлюючі документи на квартиру, він побачив, що, дійсно, у Свідоцтві про право власності на житло, яке було видане Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням 05 січня 1999 року, [PERSON] вказана як співвласник житла. Оскільки відповідач [PERSON] на день приватизації була неповнолітньою дитиною та з 09 вересня 1997 року була зареєстрована і постійно проживала разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], вона не мала права брати участь у приватизації квартири та помилково була включена до складу сім'ї позивача у довідці для приватизації квартири, виданої 14 грудня 1998 року начальником ЖРЕД-9. До того ж, [PERSON], яка на той час доводилась дружиною позивача, надала письмову згоду на приватизацію ним одноособово квартири Також, позивач вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України передбачалось, що позовна давність не поширювалась на вимогу власника про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року п. 4 ч. 1 ст.268 ЦК України виключено. Але у п. 3 ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону вказано, що протягом трьох років з зня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право. Про порушення права власності позивачу стало відомо лише в червні 2011 року, отже, строк позовної давності ним не пропущено. Тому, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що [PERSON] на день приватизації квартири [ADDRESS] була в ній зареєстрована, що підтверджується довідкою ЖРЕД-9 від 14.12.1998 та довідкою з навчального закладу № 88 від 31.10.2011, тому вона згідно діючого на той час законодавства мала право приймати участь у приватизації квартири. У розпорядженні органу приватизації № 5052-9 від 14.12.1998 року також вказано, що квартира [ADDRESS] передається у приватну спільну власність. До того ж, сам позивач у своєї заяві на приватизацію квартиру просив передати її у спільну власність. Тому свідоцтво про право власності на житло від 05 січня 1999 року було видано на двох власників квартири: позивача та його доньки [PERSON], прізвище якої на той час було „[PERSON]". [PERSON] з самого початку було відомо про те, що він приватизував квартиру на двох осіб. В Законі України „Про приватизацію" (в редакції яка діяла на час приватизації позивачем квартири) вказано, що загальна норма на одну особу повинна бути 16,1 кв.м. - житлової, загальної - 31 кв.м., а площа квартири позивача становить 43,1 кв.м. За приватизацію зайвих квадратних метрів позивач повинен був доплачувати за надлишок. Оскільки [PERSON] не здійснював цю доплату, він не міг приватизувати квартиру один. Доводи позивача про те, що [PERSON] була зареєстрована разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], спростовуються карткою прописки за формою-А на [PERSON] (дата реєстрації за вказаною адресою - 09 вересня 1998 року), де вказано, що дочка [PERSON], [INFO], прописана у батька. Тому просив суд в позові [PERSON] відмовити. Представник відповідача Управління комунального майна Нікопольської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і суду пояснила, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена правильно та відповідно до діючого на той час законодавства. Квартира була приватизована на двох осіб, яки були в ній зареєстровані, що підтверджується довідкою ЖРЕД-9 від 14.12.1998, розпорядженням органу приватизації № 5052-9 від 14.12.1998 року та свідоцтвом про право власності на житло від 05 січня 1999 року. Отримавши свідоцтво про право власності на квартиру, позивач повинен був роздивитись документи і знати, що свідоцтво видане на двох власників. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, оглянувши цивільну справу № 2-3868/11 (провадження № 2/426/624/2012) за позовом [PERSON] до [PERSON] та Комітету по управлінню комунальним майном Нікопольської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним, матеріали інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS], суд приходить до наступного. Відповідно до п.4 ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку, потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію вказаного Закону України. Згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (п.п.20,21), затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 05.09.1992, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] разом зі своєю сім'єю: дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] (зараз її прізвище „[PERSON]") були зареєстровані в [ADDRESS] з 09 січня 1996 року. При цьому, донька [PERSON] була вписана в картку прописки за формою-А матері [PERSON] Згодом, 04 вересня 1997 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою: [ADDRESS] у зв'язку з вибуттям на [ADDRESS]. Згідно довідки ОСББ „Злагода" № 345 від 08 жовтня 2012 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] 04 вересня 1997 року зняті з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] (а.с.9). Довідкою ТОВ „Комунальник-Нікополь" № 10409 від 16.11.2012 також підтверджується той факт, що [PERSON] мешкала з матір'ю [PERSON] з 09 вересня 1997 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Як вбачається з картки прописки за формою-А [PERSON] вибула з місця реєстрації: [ADDRESS] та прибула за місце проживання за адресою: [ADDRESS] разом з дитиною до 16-річного віку - донькою [PERSON], [INFO] року, та були зареєстровані за вказаною адресою 09 вересня 1997 року (а.с.31). Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача [PERSON] в тій частині, що станом на 14 грудня 1998 року [PERSON] була зареєстрована разом з батьком за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідно до п. 12 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховною Ради України від 26.06.1992 з відповідними змінами (в редакції 09.12.1994, яка була чинною на день отримання паспорту), видача та обмін паспорта провадиться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина. Як встановлено судом, 18 серпня 1999 року [PERSON] отримала паспорт за місцем постійного проживання: [ADDRESS] (а.с.70,71). Під час судового засідання судом були оглянути дві картки прописки за формою-А [PERSON], які мають розбіжності щодо проживання дитини [PERSON], [INFO]. Так, в одній картці прописки вказано, що [PERSON] прибула та зареєстрована разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.31), а в другій - донька [PERSON], [INFO], прописана у батька (а.с.79). Суд ретельно дослідив дані обставини та приходить висновку, що об'єктивною є картка прописки за формою-А [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] (а.с.31). Так, даний факт реєстрації [PERSON] разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] додатково підтверджуються квитанцією про сплату державного мита за реєстрацію № 8170 від 06 вересня 1997 року, яка додається до картки прописки на а.с.31. Крім того, [PERSON] отримала паспорт за місцем постійного проживання: [ADDRESS] та в подальшому, 14 січня 2000 року, поставила відмітку про реєстрацію за вказаною адресою (а.с.71). До того ж, у картці прописки за формою-А [PERSON] на а.с.79 вказані її номер та серія паспорту, який був виданий [PERSON] 20 січня 1998 року, в той час, як картка виписана 09 вересня 1997 року. Бухгалтер ОСББ „Квадрат" [PERSON] у судовому засіданні також підтвердила той факт, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з дня прибуття. А саме, 09 вересня 1997 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В той же час, представником відповідача не надано суду доказів, які б доводили його доводи щодо реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] станом на проведення приватизації даної квартири, а саме, грудень 1998 року-січень 1999 року Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить висновку, що представник відповідача [PERSON] розпорядив своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає доведеним той факт, що з 09 вересня 1997 року відповідач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та безпідставно була включена до складу сім'ї [PERSON] у довідки ЖРЕД-9 від 14.12.1998 (а.с.15). 24 грудня 1998 року позивач [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації з заявою про передачу у власність квартири [ADDRESS], в якій просив уповноваженим власником квартири визначити його, [PERSON] В графі про оформлення квартири у спільну часткову власність та розподіл власності між членами сім'ї ніхто з членів сім'ї [PERSON] не зазначений (а.с.12). 14 грудня 1998 року [PERSON], яка на той час доводилась дружиною позивача, надала йому згоду на приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с.13). Розпорядженням органу приватизації № 5052-9 від 14 грудня 1998 року було задоволено прохання наймача [PERSON] про передачу квартири [ADDRESS] в сумісну власність (а.с.19). Судом були оглянути матеріали інвентарної справи на квартиру [ADDRESS], в якій містяться особисте замовлення № 5052-9 [PERSON] від 18 грудня 1998 року на проведення інвентаризації квартири [ADDRESS] у зв'язку з наміром її приватизувати; довідка ЖРЕД-9 від 14.12.1998 про склад сім'ї [PERSON] та площу квартири; заява дружини наймача [PERSON] від 14.12.1998 про її згоду на приватизацію квартири, в якій немає відомостей щодо доньки [PERSON] та розпорядження органу приватизації № 5052 від 05.01.1999 про передачу [PERSON] у спільну власність спірної квартири, в якому також не назначені інші власники квартири. Судом була допитана в якості свідка [PERSON], яка суду пояснила, що вона займалась приватизацією спірної квартири в 1998-1999 роках, оскільки її чоловік [PERSON] працював та не мав часу ходити в різні інстанції та збирати документи на приватизацію квартири. Позивач підписав заяву на приватизацію та замовлення на інвентаризацію квартири, усі інші документи вона підписувала та отримувала особисто, при цьому пильно їх не розглядала, бо вони її не цікавили. Свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на квартиру вона передала позивачеві. До того ж, на той час стосунки між нею і позивачем були напруженими, тому ще у вересні 1997 року вона разом з донькою [PERSON] виписалась з квартири [ADDRESS] та прописалась з нею в квартирі, яка дісталась їй у спадок, по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] завжди була прописана з нею в квартирі [ADDRESS]. Вона платила за двох комунальні послуги. Зараз шлюб між нею та позивачем розірваний. Відповідно до заочного рішення від 18 січня 2011 року, скасованого Нікопольським міськрайонний судом, [PERSON] звернулась до суду до [PERSON] з позовом про вселення та визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] (а.с.18). На виконання даного рішення відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції 06 квітня 2011 року було відкрито виконавче провадження і боржнику надано час для добровільного виконання рішення суду (а.с.19). Суд погоджується з доводами позивача та його представника про те, що саме ця обставина змусила позивача ретельно переглянути документи на приватизацію квартири [ADDRESS] та виявити невідповідність свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 1999 року, видане Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням згідно розпорядження від 05 січня 1999 року № 5052, з дійсними намірами [PERSON] та документами, які ним здавались для приватизації спірної квартири. Отже, з урахуванням викладених обставин, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Суд також вважає, що [PERSON] не пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України передбачалось, що позовна давність не поширювалась на вимогу власника про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року п. 4 ч. 1 ст.268 ЦК України виключено. Але у п. 3 ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону вказано, що протягом трьох років з зня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право. Так як про порушення права власності [PERSON] стало відомо у квітні 2011 року, коли він отримав заочне рішення та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 25763148, отже, строк позовної давності ним не пропущено.

Outcome: approved