Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за моральну шкоду. Посилаючись на те, що з 01.03.2019 року його було прийнято на роботу в агенцію регіонального розвитку Полтавської області на посаду експерта з регіонального розвитку. У подальшому позивача було звільнено з даної посади 30.04.2020 року за угодою сторін. Проте, протягом періоду роботи позивача в агенції регіонального розвитку Полтавської області йому нараховувалася, але не виплачувалась заробітна плата, і в день його звільнення, відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. Посилався на те, що заборгованість на момент звільнення складала 83419,35 грн.. Також сума компенсації за невикористані 29 календарних днів щорічної основної відпустки становить 8557,32 грн.. Посилався на те, що після його звільнення відповідач не вживав і не вживає жодних дій по проведенню розрахунку з ним, чим порушує його право власності на належні йому грошові кошти, що є одним зі складових моральної шкоди. Через невиплату йому зароблених грошових коштів, він уже тривалий час перебуває у стресовому стані, відчуває занепокоєння, невизначеність та несправедливість з боку роботодавця через обмеження його конституційних прав, а тому оцінює моральну шкоду у розмірі 20000 грн.. Просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 83419 грн. 35 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 8557 грн. 32 коп., компенсацію втрати частини доходів у розмірі 7887 грн. 39 коп., середній заробіток за період з 01.05.2020 по день винесення судового рішення та 20000 грн. моральної шкоди. Ухвалою від 28 липня 2021 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25.08.2021 року до суду від відповідача агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс євроінтеграції» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що у зв`язку зі зміною керівництва агенції, з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності установи, 08.02.2021 року проведено ревізію активів і зобов`язань агенції ревізійною комісією. За результатами ревізії складено відповідний акт ревізії. Під час ревізії комісією встановлено, що до агенції колишнім директором не передано печатки та жодних документів, що стосуються попередньої діяльності агенції: фінансової та господарської діяльності. Посилався на те, що згідно наявної інформації [PERSON] прийнятий на роботу згідно наказу №5 від 01.03.2019 року, дата початку роботи 04.03.2019 року. Відомостей про його звільнення та видачу відповідного наказу у агенції немає. Зазначений факт свідчить про наявність розбіжностей між фактичними даними та даними викладеними в позовній заяві. Так, позивач зазначає, що був прийнятий на роботу з 01.03.2019 наказом №5 від 01.03.2019 року, однак, за наявної інформації, датою початку роботи є 04.03.2019 року, що підтверджується записом в трудовій книжці. Крім того, посилався на те, що комісією було встановлено, що заробітна плата позивачу жодного разу не нараховувалась, тобто неможливо встановити розмір заробітної плати позивача. У агенції немає інформації щодо штатного розпису працівників за період 2018-2020 роки, тому твердження позивача про обумовлений розмір його заробітної плати є передчасним, необґрунтованим та не підтвердженим жодним доказом. Також посилався на те, що з моменту звільнення позивача(30.04.2020 року) до моменту звернення його до суду (12.07.2021 року )за захистом своїх прав минув тривалий час, що також ставить під сумнів його добросовісність. Крім того, зазначив, що позивач не надав жодного доказу душевних чи інших страждань. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 13.09.2021 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначила, що початком роботи позивача є саме 04.03.2019 року. Також зазначила, що у трудовій книжці зроблений запис про звільнення позивача з агенції. Посилалась на те, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї записом про звільнення, що і було зроблено відповідачем. Відсутність заяви про звільнення разом з оригіналом наказу у відповідача не може бути підставою для звільнення агенції від обов`язку проведення розрахунку при звільнення із позивачем та уникнення майнової відповідальності. Також зазначила, що проаналізувавши розмір заробітної плати працівників за січень - лютий 2019 року, то можна встановити, що розмір заробітної плати позивача був 6000 грн., а тому підтверджує аргументи позивача та здійснені ним розрахунки невиплаченої заробітної плати на суму 83419,35 грн.. Посилалась на те, що відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачу за 14 місяців в повному обсязі, що змушувало його шукати додаткові джерела доходів, тим самим порушуючи звичайний життєвий уклад позивача, відповідачем перед або в час звільнення позивача не було здійснено жодних з передбачених законом дій щодо виплати позивачу заборгованості з заробітної плати. Зазначила, що дії відповідача, спрямовані на позбавлення позивача права власності на зароблені ним грошові кошти, безумовно завдали [PERSON] моральну шкоду. Крім того, сам факт порушення трудових прав позивача, як працівника, які пов`язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою проведення розрахунку при звільненні позивача із займаної посади, свідчить про перенесені останнім моральні страждання. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2159,41 грн. та понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем в трудових відносинах на посаді експерта з регіонального розвитку, що підтверджується відомостями з трудової книжки [NUMBER] ./а.с.17/ На підставі п.1 ст.36 КЗпП України [PERSON] звільнений 30.04.2020 року з посади експерта з регіонального розвитку Агенції регіонального розвитку Полтавської області згідно з наказом № 10 від 30.04.2020 року./а.с.16-17. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно акту ревізії від 08.02.2021, затвердженого протоколом засідання Наглядової Ради АРР Полтавської області «Офіс Євроінтеграції» №16 від 25.02.2021, було встановлено, що згідно до даних повідомлення про прийняття працівника на роботу та даних таблиці №5 «Відомості про трудові відносини осіб та періоди проходження військової служби», звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів та зборів (форма №Д4(місячна) складено таблицю №1, в якій зазначено, що [PERSON] прийнятий на роботу 04.03.2019, наказом №5 від 01.03.2019. Згідно до даних звітності, обліковані в Електронному кабінеті платника податків по Агенції за період з 2018 року по 2020 рік, керівником агенції не звільнено з посади 6 осіб, в тому числі [PERSON] .. Крім того, заробітну плату позивач не отримував. Згідно довідки форми СК-5, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, відомості про застраховану особу фонду [PERSON] , 14.03.1991 року за період з березня 2019 року по 30 квітня 2020 року відсутні. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів., відомості про отримання доходу [PERSON] , а саме заробітної плати за період з 01.03.2019 року по 30.04.2020 року. Враховуючи вищевикладене можливо дійти висновку, що виплата заробітної плати [PERSON] не здійснювалась з моменту призначення на посаду до часу звільнення, а саме 13 місяців та 28 днів. Тобто, розмір невиплаченої заробітної плати станом на 30 квітня 2020 року складає (13 місяців та 28 днів) 83\~419 грн. 35 коп.. Наведені розрахунки позивача щодо розміру заборгованості по заробітній платі відповідачем не спростовано, витребувані судом докази не надані. Відповідно до ч. 1 та 3\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальностісторін.\~\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування наданих позивачем розрахунків, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.03.2019 по 30.04.2020 в розмірі 83\~419 грн. 35 коп. Крім того, відповідачем [PERSON] не було проведено виплати компенсації за невикористану відпустку . Відповідно до норм\~ст.75 КЗпП України,\~ст.6 ЗУ «Про відпустку», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Стаття 83 КЗпП України,\~ст.24 ЗУ «Про відпустки»\~передбачають, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 N 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі\~ст. 83 КЗпП України\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі\~ст. 238 КЗпП України\~має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Кількість днів невикористаної [PERSON] щорічної відпустки складає, за період часу з квітня 2019 по день звільнення загалом - 29 днів. Враховуючи заробітну плату за березень 2020 року\~6000 грн 00 коп. і квітень 2020 року\~6000 грн 00 коп. (без врахування податку з доходів фізичних осіб та обов`язкових утримань) визначається середньоденний заробіток шляхом ділення заробітної плати за останніх два місяця на кількість робочих днів у відповідних місяцях: (6000 грн. 00 коп. + 6000 грн. 00 коп.) : 42 робочих дні = 285 грн. 71 коп.. Таким чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 285 грн. 71 коп. * 29 днів = 8\~285 грн. 59 коп.. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8\~285 грн. 59 коп.. За змістом\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені\~статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року. Як встановлено судом, відповідач заробітну плату в порушення норм ст. 116 КЗпП України позивачу в день звільнення не виплатив. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством\~календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку). Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2020 по день винесення судового рішення по справі. Періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 01.05.2020 по 03.11.2021 року - 377 робочих днів. Середній заробіток за цей період складає: 378 робочих днів x 285,71 грн. = 107998,38 грн.. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 107712,67 грн.. Згідно ч.1статті 81 ЦПК України\~, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання відповідача на відсутність в їх діях вини щодо невиплати заробітної плати позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки не доведено суду, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що ним вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача, не вказані інші обставини, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд враховує, що заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу до цього часу. При цьому, поважність причин невиплати вказаних коштів відповідачем не доведена. Пунктом 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підстав іст.117КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобов`язань роботодавця перед третіми особами та у зв`язку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1\~ст.117 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.\~233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченоїст. 117 КЗпПУкраїни(правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, що найменше тим, що звільнилися з роботи. Відповідно до вище зазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача. На підставі наведеного,суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.2\~ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положеньст.1167\~ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов`язку відшкодування тільки за умови,якщо вона доведе відсутність своєї вини(умислу або необережності). Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки судом встановлено порушення відповідачем законних прав позивача на отримання оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Однак, розмір такої шкоди позивачем перебільшений. Суд, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн. та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Доказів на обґрунтування моральної шкоди в більшому розмірі позивач суду не надав. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У\~ЦПК України\~визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга\~статті 133 ЦПК України). Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. позивачем надано квитанцію №14 та №8 від 13.08.21, 24.05.21 року, акт прийому передачі від 09.09.2021 року. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076 -VI)\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно,\~ЦПК України\~передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої\~статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню. Суд, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерії розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, складність даної справи та ціну позову в ній, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, приходить до висновку, що витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 4000 грн., оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі . Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн. на правничу допомогу та 2159,41 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial