Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Як зазначає позивач 23 грудня 2015 року він на імя директора Прилуцького медичного училища подав заяву про прийняття його на посаду викладача навчальної дисципліни «Патоморфологія та патофізіологія» на постійне місце роботи у звязку з тим, що на зазначеній посаді працює інший викладач за сумісництвом, проте відповідь на свою заяву він протягом місяця не отримав. Тільки після його звернення до Прилуцької місцевої прокуратури 15 листопада він отримав копію відповіді на звернення прокурора до керівництва училища ( при цьому дана копія не має підпису керівника ) зі змісту якої вбачається, що йому фактично відмовлено у прийнятті його, позивача, на роботу. Вважаючи відмову у прийнятті на роботу необґрунтованою, позивач і просить суд зобовязати відповідача укласти з ним трудовий договір про прийняття його на роботу на посаду викладача навчальної дисципліни «Патоморфологія та патофізіологія» з дня постановлення рішення та стягнути понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, які відповідач не визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав: Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником ( в даному випадку керівником ) підприємства, тобто право укладання надано саме керівнику підприємства, при цьому при укладенні трудового договору на зайняття посади викладача навчальної дисципліни керівник повинен враховувати положення Закону України «Про освіту», зокрема положення ст. 54, де зокрема в п. 1 зазначено, що « Педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту…», крім того, згідно посадової інструкції викладача Прилуцького медучилища, яка затверджена 1 червня 2010 року, «Викладач повинен мати високі моральні якості, викладачем не повинна бути особа, яка перебуває під слідством чи судима» ( а.с. 72 ). Проте, як вбачається з матеріалів справи 29 січня 2014 року позивача вироком Московського райсуду м. Харкова було засуджено за ст., ст. 190 ч., ч. 2, 4, 205 ч. 2, 358 ч. 3 КК України до пяти років позбавлення волі з наданням іспитового строку терміном на два роки і шість місяців ( а.с. 83-84 ), при цьому необхідно відмітити, що злочин, передбачений ст. 190 ч. 4 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів. На даний час позивач перебуває на обліку в Прилуцькому відділі кримінально-виконавчої інспекції як особа, що не відбула іспитовий строк ( а.с. 151 ). Крім того, згідно повідомлення управління захисту економіки в Чернігівській області від 4 травня 2016 року відносно позивача, [PERSON], 29 квітня 2016 року відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України ( а.с. 142 ), що викликає сумнів у моральних якостях позивача, та знову ж таки ставить питання можливості прийняття позивача на роботу на посаду викладача, який своїм прикладом повинен виховувати неповнолітню молодь. Суд також враховує, що педагогічна рада училища 25 грудня 2015 року також відмовила позивачу в прийнятті на роботу ( а.с. 74 ), аналогічні рішення були прийняті і на засіданні студентської ради ( а.с. 75 ), та піклувальної ради ( а.с. 76 ). Оцінюючи наведене в сукупності суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу в прийнятті на роботу відповідач діяв в межах своїх повноважень і у відповідності до вимог чинного законодавства та внутрішньої посадової інструкції училища, якою передбачено, що викладачем не може бути особа, яка перебуває під слідством, або була засуджена, а тому заявлені позивачем вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed