Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

09.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та уточнивши позовні вимоги просив: - визнати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 124-к/к від 25 серпня 2015 року «Про звільнення виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» незаконним з дня його підписання; - поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» з 25 серпня 2015 року; - стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з серпня 2015 року по 21 січня 2016 року в розмірі 38309,04 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 24.10.2014 року за № 158-к/к, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Чернігівторф», до укладення контракту з керівником даного підприємства в установленому порядку. Посилається, що Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за № 124-к/к від 25 серпня 2015 року, позивача було звільнено від виконання обов'язків директора державного підприємства «Чернігівторф» відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України. Підстава: звіт № 15-15 за результатами позапланованого внутрішнього аудиту ДП «Чернігівторф» ДК «Укрторф» за період 01.01.13 - 01.06.15, подання ДК «Укрторф» від 30.07.2015 року. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним та безпідставним, оскільки звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України є заходом дисциплінарного стягнення, яке має бути застосовано власником за виявлення проступку не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Проте, позивач посилається, що з дня закінчення позапланового аудиту до дня звільнення позивача минуло 1,5 місяця, а отже відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Крім того зазначає, що в порушення ст. 149 КЗпП України, письмових пояснень відповідач від позивача не відбирав, а в порушення ст. 47 КЗпП України, з наказом про звільнення позивача не ознайомлювали та копію наказу не видавали. Крім того, позивач вважає причини звільнення, які наведені в наказі такими, що не відповідають дійсності, оскільки з його боку одноразового грубого порушення трудових обов'язків не було. Враховуючи викладене, позивач просив визнати наказ № 124-к/к від 25 серпня 2015 року про звільнення незаконним та поновити його на посаді виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф». Крім того, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з серпня 2015 року по 21 січня 2016 року в розмірі 38309,04 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що позивач не може бути поновлений на посаду виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф», оскільки він не приймався на тимчасову роботу, а на нього лише було покладено виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Крім того, відповідачем було проведено позаплановий внутрішній аудит ДП «Чернігівторф» за період з 01.01.2013 по 31.06.2015 за результатами якого було встановлено низку порушень, а позивача звільнено від виконання обов'язків директора цього підприємства у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, представник відповідача зазначив, що Міністерство є державною установою, яка утримується за рахунок бюджетних коштів і здійснює свої видатки в межах встановленого бюджетного фінансування. Кошти мають цільове призначення і використовуються відповідно до затвердженого кошторису. Цільових бюджетних програм, відповідно до яких можливо фінансування витрат на погашення заборгованості за зобов'язаннями підприємств, установ чи організацій, щодо яких відповідач здійснює управління корпоративними правами, Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» не передбачено. Вважає, що вимоги пред»явлені позивачем в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, безпідставні. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи ДП «Чернігівторф» в судовому засіданні вирішення даної позовної заяви залишив на розсуд суду. Треті особи: Міністр міністерства енергетики та вугільної промисловості України Демчишин Володимир Васильович та представник ДК "Укрторф" в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суд до відома не поставили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що ДП «Чернігівторф» засноване на державній власності згідно наказом Державного комітету України по вугільній промисловості від 10.02.1993 р. за № 16, відповідно до Постанови КМУ від 03.05.2007 року за №689 « Про утворення ДК «Укрторф» входить до складу ДК «Укрторф» та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 « Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади». Відповідно до пункту 6.2 Статуту ДП «Чернігівторф», керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням ДК «Укрторф». Судом встановлено, що згідно наказу міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Продана Ю.В. № 158-к/к від 24.10.2014 року, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора державного підприємства «Чернігівторф», до укладення контракту з керівником даного підприємства в установленому порядку . Підстава заява [PERSON].(т.1 а.с.5). Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за підписом міністра Демчишина В.В. за № 124-к/к від 25.08.2015 року, позивача було звільнено від виконання обов'язків директора державного підприємства «Чернігівторф» відповідно до пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України. (т.1 а.с.6). Згідно ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) також роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як вбачається зі змісту наказу про звільнення, підставою для звільнення позивача було зазначено пункт 1 статті 41 КЗпП України, звіт № 15-15 за результатами позапланованого внутрішнього аудиту ДП «Чернігівторф» ДК «Укрторф» за період 01.01.13 - 01.06.15, подання ДК «Укрторф» від 30.07.2015 року № 1/2-246. В судовому засіданні представник відповідача первинно зазначив, що підставою для звільнення позивача стало порушення вимог чинного законодавства щодо виплати наявної заборгованості по заробітній платі працівникам ДП «Чернігівторф». В подальшому у своїх письмових запереченнях посилався на численні порушення з боку позивача, як в.о. директора ДП «Чернігівторф», що були зазначені у Звіт № 15-15 за результатами позапланованого внутрішнього аудиту ДП «Чернігівторф» ДК «Укрторф» за період 01.01.13 - 01.06.15р.р. Так, з матеріалів справи вбачається, що Міненерговугілля було проведено позаплановий внутрішній аудит ДП «Чернігівторф» за період з 01.01.2013 по 31.06.2015 за результатами якого було виявлено бездіяльність керівництва ДП «Чернігівторф» в частині невиконання ним функцій управління діяльністю підпорядкованими підрозділами, незабезпечення виконання основних завдань, визначених Статутом, недосягнення мети діяльності, направлений на перспективний розвиток і підвищення ефективності виробництва, збільшення прибутку, задоволення економічних і соціальних потреб працівників Підприємства. Також встановлено недоліки щодо організації планування діяльності підприємства, ведення бухгалтерського обліку, поточного управління підприємством безпосередньо і через адміністрацію підприємств, зокрема, не забезпечення ДП «Чернігівторф» організації бухгалтерського обліку; не забезпечення керівниками ДП «Чернігівторф» створення системи внутрішнього контролю підприємства та формування організаційної структури підприємств та її погодження з Міненерговугілля; невиконання планових обсягів виробництва; не вжиття керівництвом ДП «Чернігівторф» заходів щодо забезпечення належного рівня ціни товарної продукції та надання послуг на безоплатній основі; здійснення закупівель товарів, робіт, послуг без проведення процедур закупівель; виплата заробітної плати натурою; списання торф'яного брикету на виробничі потреби без визначення нормативів витрат на 100 000,00 грн.; придбання у 2011 році за бюджетні кошти на суму 399,2 тис. грн. пакувального обладнання, для монтажу якого необхідно провести реконструкцію приміщень (т.1 а.с.10-19). Вказаний висновок містив рекомендації щодо усунення виявлених порушень та недоліків у діяльності ДП «Чернігівторф» ( а.с. 209-250) З подання ДК «Укрторф» за №1/2-246 від 30.07.2015 року вбачається, що підставами для необхідності звільнення позивача із займаної посади зазначено, як необхідність підвищення ефективності управління ДП «Чернігівторф», покращення показників його фінансово-економічної діяльності, оптимізації використання основних фондів, трудових, матеріальних, фінансових ресурсів, враховуючи численні порушення в роботі підприємства, виявлені перевіркою управління внутрішнього аудиту (Аудиторський звіт 15-15), рішення тимчасової комісії з питань погашення заборгованості із заробітної плати (п.п. 1.3 Протоколу засідання від 02.07.2015 року та відповідно до п.6.2 Статуту ДП «Чернігівторф» ( т.1 а.с. 70) . Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що вирішуючи питання про звільнення позивача з роботи за одноразове грубе порушення, у останнього запросили письмові пояснення лише щодо наявної заборгованості із заробітної плати перед працівниками ДП «Чернігівторф» , при цьому не було конкретизовано відповідного періоду та суми заборгованості (а.с. 74). Як вбачається з наданих пояснень відповідача, що підтверджені інформаційною довідкою про результати позапланового внутрішнього аудиту ДП «Чернігівторф» станом на 30.06.2015 року наявна прострочена заборгованість із заробітної плати з нарахуваннями у сумі 1 430, 5 тис. грн., із них заробітна плата -748,5 тис. грн., податки -682 тис. грн. ( а.с. 90). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено Звітом, підприємство ДП «Чернігівторф» протягом 2013-2014 р.р., 1 квартал 2015 року працювало збитково. Також матеріалами справи підтверджено, що у ДП «Чернігівторф» наявна заборгованість по заробітній платі перед працівниками, яка виникла до призначення позивача на посаду в.о. директора ДП «Чернігівторф», тобто за попередні роки ( а.с. 190-191). Згідно затвердженого графіку погашення заборгованість по заробітній платі перед працівниками ДП «Чернігівторф» за 2015 рік вбачається, що заборгованість по заробітній платі всього у розмірі 761, 2 тис. грн., підлягала погашенню до кінця 2015 року( а.с.151). В судовому засіданні представник відповідача не міг чітко зазначити заборгованості по заробітній платі, яка виникла внаслідок саме винних дій позивача, тобто в період перебування його на посаді в.о. директора ДП «Чернігівторф» , окрім загальної інформації, яка викладена у вказаному вище Звіті. Аналізуючи вимоги чинного законодавства та враховуючи матеріали справи, суд не погоджується з доводами відповідача щодо одноразового грубого порушення трудових обов'язків з боку позивача щодо невиплати заборгованості по заробітній платі, оскільки не вбачає причинно-наслідкового зв'язку між невиконанням позивачем своїх трудових обов'язків, як винних дій позивача і негативними наслідками, що настали внаслідок такого порушення. Крім того, вважає, що виконання покладених на позивача обов'язку щодо виплати заборгованості по заробітній платі, виходячи з фактичних обставин справи було неможливим, з огляду на тривалий характер збитковості даного підприємства, наявної заборгованості, яка виникла задовго до призначення позивача на посаду в.о.директора ДП «Чернігівторф». Доказів того, що позивача було звільнено внаслідок невиконання зобов'язань щодо погашення заборгованості по заробітній платі, що затверджено вказаним вище графіком, не надано. Що стосується інших доводів відповідача щодо порушень з боку позивача трудових обов'язків, які на думку відповідача у сукупності свідчать про одноразове грубе порушення , що є підставою для звільнення позивача згідно п.1 ст. 41 КЗПП України, слід зазначити. Як вбачається зі Звіту, висновки щодо виявлених порушень та недоліків є умовно-позитивними та згідно наданих рекомендацій підлягали усуненню, що підтверджується також протоколом Технічної наради керівників ДП «Чернігівторф» від 28.07.2015 року ( т.1а.с. 152-156). При цьому, позивачу не було запропоновано надати пояснення щодо інших порушень, з якими відповідач пов'язував звільнення позивача з займаної посади, що не узгоджується з вимогами чинного законодавства щодо застосування дисциплінарного стягнення. Разом з цим, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд не погоджується з доводами відповідача, викладеними у письмових запереченнях проти позову щодо інших грубих порушень позивачем, як директором ДП «Чернігівторф» своїх трудових обов'язків, що зазначені саме у Звіті внутрішньої аудиторської перевірки та як наслідок, які стали також підставою для звільнення позивача згідно п.1 ст.41 КЗпП України. Вирішуючи питання про те, чи є вказані порушення трудових обов'язків грубими , суд враховує суті та характер вчиненого проступку, обставини за якими вони були вчинені та суттєвості наслідків таких порушень, наявності причинно-наслідкового зв'язку між невиконанням позивачем трудових обов'язків і негативних наслідків, які настали в результаті такого порушення, а тому не вбачає підстав вважати, що порушення позивачем трудових обов'язків є грубими та такими, що дають підстави для розірвання трудового договору згідно п.1 ст.41 КЗпП України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про визнання незаконним наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України за №214-к/к від 25 серпня 2015 року про звільнення виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» [PERSON] згідно п.1 ст.41 КЗпП України. За таких обставин, вимоги позивача в цій частині позову підлягають задоволенню. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Встановлено, що порушення були виявлені 10.07.2015 року, а позивача звільнено 25.08.2015 року. При цьому, позивач з 31.07-21.08.2015 року перебував на лікарняному. За таких обставин, доводи позивача щодо порушення відповідачем строку притягнення позивача до дисциплінарного стягнення, суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] в частині поновлення на посаді виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф», виходячи з наступного. Відповідно до п.п. 2 п. 5 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року, Міністерство здійснює добір кадрів на керівні посади на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників апарату. Міненерговугілля України при призначенні керівників підприємств сфери управління Міністерства, керується вимогами Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 року № 777, який визначає процедуру конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 №777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки», призначення керівника підприємства, здійснюється виключно за результатами конкурсного відбору відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою. Згідно пункту 6.2 Статуту ДП «Чернігівторф» керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням ДК «Укрторф». Контракт (трудовий договір) з директором підприємства укладає в установленому порядку Уповноважений орган управління. В той же час, як вже було встановлено вище, відповідно до наказу № 158-к/к від 24.10.2014 року, позивача було призначено на посаду саме виконуючим обов'язки директора ДП «Чернігівторф». Так, згідно з абз. 1 п. 1 Роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39, тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов'язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Як визначено пунктом 2 Роз'яснення № 30/39, призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається, але є можливим лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Тимчасове заступництво за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) керівника підприємства. В свою чергу, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника має місце, коли працівник підприємства разом із своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, виконує обов'язки іншого, тимчасово відсутнього, працівника (ст. 105 КЗпП і п. 2 Постанови № 1145). Додаткові функції з виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника покладаються на конкретного співробітника підприємства шляхом видання наказу (розпорядження) керівника. Разом з цим встановлено, що позивача було призначено на посаду в.о. директора ДП «Чернігівторф» за його згодою, до укладання з останнім контракту у встановленому порядку, що передує проведення відповідного конкурсного відбору. Також не заперечувалося позивачем по справі, що він до цього на даному підприємстві не працював та відповідно на останнього не покладалося виконання тимчасово відсутнього працівника , як виробничої необхідності. З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови КМУ від 03.09.2008 року за №777, 21.09.2015 року відбувся добір на заміщення вакантних посад керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належить до сфери управління Міненерговугілля. Переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади ДП «Чернігівторф» визначено [PERSON], з яким у відповідності до вимог чинного законодавства укладено Контракт та призначено на посаду директора ДП «Чернігівторф». Як встановлено в суді, позивач участі у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки», не приймав, хоча така можливість у останнього була. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в поновленні [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф», оскільки на позивача не були покладені обов'язки як на тимчасово відсутнього працівника ДП «Чернігівторф» без звільнення від основної роботи в ДП «Чернігівторф», він не був переведений на посаду директора даного підприємства з іншої посади, а був призначений виконуючим обов'язки директора ДП «Чернігівторф» до укладення контракту з керівником даного підприємства, тобто мало місце тимчасове заступництво. Крім того, штатним розписом керівників, спеціалістів, службовців ДП «Чернігівторф», посада виконуючого обов'язки директора ДП «Чернігівторф» не передбачена. З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для поновлення позивача на посаду в.о. директора ДП «Чернігівторф». Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про визнання незаконним наказу про звільнення позивача з займаної посади, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 96 ЦК України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Частина 2 ст. 219 ГК України передбачає, що засновники суб'єкта господарювання не відповідають за зобов'язаннями цього суб'єкта, крім випадків, передбачених законом або установчими документами про створення даного суб'єкта. Як встановлено вище та не заперечувалося сторонами по справі, що нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалася саме ДП «Чернігівторф», як окремої юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Судом на виконання вимог ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено позивачу та його представнику їх права та обов'язки щодо вчинення чи відмови від вчинення процесуальних дій, що охоплюється межами заявлених вимог, в т.ч. наслідки пред'явлення позову до неналежного відповідача. Разом з тим, позивач та представник позивача наполягали на розгляді справи в межах заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Аналізуючи вимоги ст. 33 ЦПК України вбачається, що суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. З огляду на положення ст. 33 ЦПК України суд позбавлений можливості без заяви позивача залучати до участі у справі належного відповідача. Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивачем пред'явлено позов не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Суд роз'яснює позивачу, що останній не позбавлений права на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача в порядку передбаченому законом. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial