Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

20.02.2017 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому, враховуючи уточнення до позовних вимог від 06.03.2017 року, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] за кордон, а саме: у період липня-серпня 2017 року у країни: Єгипет, Туреччина, Австрія, Чеська Республіка та Республіка Італія терміном до 30 календарних днів; у період лютий-березень 2018 року у країни Шенгенської зони (Польща, Австрія, Чеська республіка, Латвія, Бельгія, Республіка Італія) терміном до 30 календарних днів. Вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011 року, який розірвано рішенням Червоноградського міського суду в Львівської області від 10.10.2014 року. Від даного шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом із нею. Вказує, що дочка часто хворіє простудними захворюваннями, для лікування та профілактик яких, за рекомендаціями лікарів потрібне періодичне перебування дитини на морі та гірському повітрі. Тому вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням надання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Однак останній безпідставно відмовляє їй у цьому. До того ж зазначає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, відтак буде відповідати її інтересам, гармонійному та всебічному розвитку. Позивач у судовому засіданні вимоги підтримала, зазначила, що має змогу та бажання вивозити періодично доньку на відпочинок та оздоровлення, показати їй інші країни, розширити її світосприйняття, проте відповідач перешкоджає у її виїзді з донькою за кордон на відпочинок шляхом ненадання нотаріально посвідченої згоди. Також вказала, що у липні 2017 року планує тур у Республіку Італія. Просить позовні вимоги задовольнити. Позовні вимоги позивача підтримав у судовому засіданні її представник. В судовому засіданні відповідач позов заперечив, вважає, що оздоровити дитину можливо не виїжджаючи за межі України. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.08.2011 року вбачається, що сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 жовтня 2014р. шлюб сторін було розірвано. На даний час малолітня [PERSON] проживає разом із матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №12499 від 20.01.2017 року виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області» та не заперечується у судовому засіданні. Як свідчить довідка №10/17 від 27.01.2017 року, видана Червоноградською центральною міською лікарнею, за період 2015-2016 р.р. [PERSON] хворіла до чотирьох разів простудними захворюваннями, які ускладнювалися трахеобронхітом, отитом. Дитина потребує подальшого нагляду, оздоровлення в літній період. Із представленої відповідачем виписки із сайту «Booking.com» із інтернет мережі видно, що [PERSON] зарезервовано номер у готелі за адресою: Localita Mortelleto, 89844, Никотера-Марина, Італія на трьох осіб, в тому числі і для дитини, з 03.07.2017 р. по 14.07.2017 р. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як регламентовано п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Оскільки на даний час відповідач не надав згоди на виїзд доньки для запланованої поїздки у Республіку Італія, то суд вважає можливим і доцільним, та таким, що повністю відповідає інтересам дитини, задовольнити позов у цій частині і надати дозвіл на виїзд дитини за межі України в рамках поїздки до країни Італія у період липня - серпня 2017 року на 30 календарних днів в у супроводі матері [PERSON], без дозволу та супроводу батька [PERSON]. Що стосується вимоги про надання дозволу на тимчасове багаторазове вивезення малолітньої [PERSON] у період 2017-2018 років Єгипет, Туреччину, Австрію, Чеську Республіку, Польщу, Австрію, Чеську республіку, Латвію, Бельгію, Республіку Італія, то суд вважає, що у такій вимозі слід відмовити, оскільки наведеними вище нормами закону передбачено надання згоди (дозволу) на конкретний виїзд дитини з визначенням початку і закінчення такого виїзду і з визначенням конкретних країн слідування, а також мети поїздки. Окрім цього, суд вважає за необхідне зауважити, що надання за рішенням суду дозволу на майбутні, неодноразові виїзди дитини за кордон до багатьох країн згідно переліку країн, наданого позивачем, до того ж без зазначення конкретних періодів перебування у кожній із них (країн), без згоди батька, і відповідно без його відома, суперечило б вимогам ст. ст. 141, 157 СК України, та суттєво б обмежило права останнього по відношенню до дитини, а також було б порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» з подальшими змінами, дотримання яких у даному випадку є обов'язковим. За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial