Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Золочівської РДА Львівської області про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. Просять суд зобов`язати [PERSON] не чинити їм перешкод у спілкуванні з внуком та племінником відповідно, [PERSON] та встановити наступний спосіб їх спілкування з дитиною - в понеділок, четвер, неділю кожного тижня по чотири години в день з 16-00 до 20-00 годину, в тому числі за місцем проживання [PERSON] , з можливістю прогулянок по місту і відвідування закладів культури з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування; можливість тимчасового перебування дитини з дідусем [PERSON] , дядьком [PERSON] та членами сім`ї по місцю їх проживання в тому числі з ночівлею дитини у вихідні дні (субота, неділя) кожного тижня; спільно з [PERSON] відвідувати святкування днів народження, інших свят родичів дитини по лінії матері з 12-00 год. по 20-00 год., незалежно від дня тижня; мати побачення з [PERSON] у святкові та неробочі дні при можливості присутності інших осіб з числа родичів дитини з 16-00 год. до 20-00 год.; у випадку зміни адреси проживання дитини або виїзду [PERSON] із [PERSON] за межі України, що унеможливить виконання встановленого порядку спілкування з дитиною, батько дитини [PERSON] повинен попередньо письмово повідомляти [PERSON] та [PERSON] не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом. В обгрунтування позову вказали, що між донькою позивача [PERSON] та сестрою позивача [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було зареєстровано шлюб 12 грудня 2017 року. За час перебування в шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Через місяць після народження сина, а саме [INFO] , [PERSON] , померла. Після смерті [PERSON] , відповідач відмовився здійснювати догляд за новонародженою дитиною. У зв`язку з цим, [PERSON] з одномісячного віку проживав у сім`ї [PERSON] (позивача), звик до них та до їх оточення. Сім`я позивачів дуже тяжко переживала смерть [PERSON] , тому [PERSON] є найдорожчим для них. Сім`я позивачів виховували його, як власного сина. Вони постійно дбали за здоров`ям дитини, проходили згідно віку необхідні медичні огляди у педіатра, дбаючи за фізичний та розумовий розвиток дитини. У них створені усі умови для перебування та проживання дитини. З 30 квітня 2020 року [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] . З цього часу позивачі неодноразово телефонували та намагалися провідати [PERSON] , проте відповідач забороняє їм бачитися з дитиною. З часу проживання дитини з батьком позивачі жодного разу не бачили та не спілкувалися з [PERSON] . Дідусь [PERSON] намагався побачити онука, а тому у вихідний день прийшов до квартири відповідача, однак останній відчинивши двері не дозволив побачитися з онуком та просив більше не приходити. [PERSON] до досягнення 1 року 10 (десять) місяців проживав у сім`ї позивача [PERSON] , дідусь [PERSON] систематично провідував онука беручи безпосередню участь у вихованні дитини. Вважають, що проживання дитини з батьком не повинно перешкоджати їм бачитись з дитиною і надалі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 20.10.2020 року позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Надав пояснення, що його донька [PERSON] вийшла заміж за відповідача - [PERSON] , шлюб зареєстровано 12 грудня 2017 року. За час перебування в шлюбі [INFO] у них народився син - [PERSON] . Через місяць після народження сина його донька померла. Його внук [PERSON] після смерті доньки проживав у їх сім`ї. На протязі року та 8 місяців позивачі піклувалися про [PERSON] . Конфлікт сторін щодо дитини почався з 25.03.2020 року. 01.05.2020 року відповідач забрав [PERSON] проживати до себе. Після цього один раз дозволив побачитися з внуком і після цього уникає зустрічі з позивачем. Бачитись з внуком забороняє, на телефонні дзвінки не відповідає. [PERSON] хоче щоб внук знав сім`ю померлої матері, її звичаї, релігію та мову. Позивач [PERSON] у своїх письмових поясненнях та в судовому засіданні 20.10.2020 року дав пояснення аналогічні позову та просив суд у зв`язку з тим, що [PERSON] (відповідач) чинить перешкоди у спілкуванні з малолітнім [PERSON] , який є його племінником, усунути перешкоди у спілкуванні з [PERSON] та визначити способи участі у його вихованні, визначені у позовних вимогах. В даному випадку, малолітній [PERSON] проживав протягом року і 10-ти місяців (з одномісячного віку) у його сім`ї, і за цей час звик до їх оточення. Враховуючи вік дитини, між ними було встановлено тісний емоційний контакт, дитина сприймала його з дружиною як своїх батьків. Вони в свою чергу створили усі умови, необхідні для належного розвитку та виховання дитини, піклувалися про нього, відвідували сімейного лікаря-педіатра, робили усі щеплення за його рекомендаціями. Зазначив, що дуже любить дитину та хоче з ним спілкуватися, а також приймати участь у його вихованні та розвитку. Після того, як батько дитини забрав сина, він намагалася налагодити з ними відносити, утім [PERSON] чинив йому перешкоди. Вважає, що стосунки між ним і [PERSON] (дядьком та племінником) набули характеру, який підпадає під визначення «сімейного життя» в розумінні ст. 8 Конвенції (яка гарантує право на повагу до сімейного життя) та «сім`ї» в розумінні ст. 3 СК України (за положеннями статті сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки). Відповідач в судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти спілкування [PERSON] із внуком. Жодних перешкод позивачу [PERSON] він не чинить. Відносно позивача [PERSON] у побаченні з його сином заперечує у повному обсязі. Пояснив суду, що після смерті дружини її родичі не хотіли віддавати йому сина, і тільки за рішенням суду він зміг повернути собі сина. Після повернення сина, батько його покійної дружини приходив провідувати онука та залишався у нього вдома. Вважає, що він може з [PERSON] встановити зв`язок, йому просто потрібен час для прийняття його. Відносно [PERSON] заперечує у побаченнях з [PERSON] оскільки у [PERSON] відсутня повага до нього як батька дитини. Представник третьої особи [PERSON] просив суд визначити способи участі позивачів у вихованні та спілкуванні із [PERSON] згідно висновку органу опіки і піклування. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши докази по справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про народження, виданого Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області [PERSON] народився, [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , [INFO] померла. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 6 вказаної Конвенції, держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 263 СК України, спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, згідно з вимог закону батьки мають переважне право при визначенні порядку та способу виховання дитини. Згідно з вимогами закону баба чи дід також мають право брати участь у вихованні дитини, перешкоди чинитися батьками не можуть. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Це право полягає, перш за все, у наданні дитині можливості жити і виховуватися в сім`ї. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Позбавлення позивача [PERSON] права щодо його участі у спілкуванні та вихованні з онуком [PERSON] може позбавити останнього родинних зв`язків з рідними, любові та турботи з боку останніх, що суперечить приписам Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Судом не встановлено жодних умов, які б могли усувати позивача [PERSON] у спілкуванні з його онуком, який прагне спілкуватися з ним, підтримувати родинні стосунки, приймати участь у його вихованні. Статтею 2 СК України встановлено, що цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням. Таким чином, СК України не регулює сімейні відносини між дядьком та племіннником та іншими родичами за походженням та не передбачає вирішення в судовому порядку спорів між дядьком дитини та її батьком щодо участі у вихованні дитини, проте до даних правовідносин потрібно застосовувати міжнародні договори, а саме: Конвенцію про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року схвалену резолюцією Генеральної Асамблеї ООН, а також Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод в контексті її ст. 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя». За змістом положень ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принциповим є положення про те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує те, що дідусь [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , поважного віку, а дядько [PERSON] , [INFO] боїться втратити родинний зв`язок з племінником, єдиним сином покійної сестри. З самого народження племінника [PERSON] займався його вихованням і надалі хоче допомагати йому у розвитку та навчанні, піклуватися про нього, оскільки, він приймав активну участь у догляді за дитиною з моменту народження та до моменту, доки батько його не забрав. Відповідач [PERSON] заборонив [PERSON] бачитися, спілкуватися та приймати будь-яку участь у вихованні його племінника. [PERSON] неодноразово приїжджав за місцем проживання племінника. Утім, [PERSON] не надавав можливості бачитися з дитиною. У п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Окрім положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», право на сім`ю також гарантується Цивільним кодексом України. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 291 ЦК України, фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Оскільки [PERSON] є рідним дядьком [PERSON] , у дитини є право на спілкування та підтримання зв`язку із ним, і він не може бути позбавлений такого права. Крім того, Законом України №166-V від 20.09.2006 року було ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми від 15.05.2003 року. У преамбулі даної Конвенції зазначається, що держави - члени Ради Європи та інші держави, що підписали цю Конвенцію: - усвідомлюючи потребу в додаткових положеннях для забезпечення контактів між дітьми і їхніми батьками та іншими особами, що мають сімейні зв`язки з дітьми, які захищаються статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року; - беручи до уваги Європейську Конвенцію про здійснення прав дітей та бажаність сприяння заходам, спрямованим на надання допомоги дітям у справах стосовно контакту з батьками та іншими особами, що мають сімейні зв`язки з дітьми; - погоджуючись стосовно потреби дітей контактувати не лише з обома батьками, а й з певними іншими особами, які мають сімейні зв`язки з дітьми, та стосовно важливості для батьків й інших таких осіб зберігати контакт з дітьми з урахуванням найвищих інтересів дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції, з урахуванням найвищих інтересів дитини може бути встановлено контакт між дитиною та особами, що не є її батьками, але мають сімейні зв`язки з дитиною. Договірні Держави вільні поширювати це положення на осіб, інших, ніж ті, що зазначені в пункті 1, й у випадках, коли таке поширення відбувається, держави можуть вільно вирішувати, які види контакту, визначені під літерою «a» в статті 2, повинні бути застосовані. Термін «сімейні зв`язки» в контексті даної Конвенції означає близьку спорідненість, наприклад між дитиною та її бабусею й дідусем або рідними братами й сестрами, яка ґрунтується на законі або на сімейних стосунках. У статті 2 Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції: a)«контакт» означає: І) перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, яку зазначено в статті 4 або 5 і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; ІІ) будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою; ІІІ) надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу. Відтак, одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 257 СК України встановлено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Тлумачення вказаної вище ст.257 СК України свідчить, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; а також закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до ст.263 СК України спори щодо участі баби, діда, прабаби, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст.150 цього Кодексу. В свою чергу, ч.ч.1,2 ст.159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами (ст.1 СК України). Право на повагу до сімейного життя, гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (Рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (Рішення ЄСПЛ «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, п. 82). Таким чином, виходячи із позовної заяви та заперечень відповідача вбачається, що між сторонами відсутня узгоджена домовленість щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, що є підставою для вирішення цього спору в судовому порядку. Суд враховує, що під час розгляду справи не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про наявність визначених законодавством перешкод для реалізації права позивачами [PERSON] та [PERSON] на участь у вихованні та спілкуванні з [PERSON] . При цьому, враховує їх тривале спілкування та час проживання дитини разом із позивачами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що дід та дядько, які проживають окремо від дитини, також мають право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати їм спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Враховуючи, що в ході судового розгляду здобуто докази, які свідчать про обмеження права позивачів на спілкування з [PERSON] , як і доказів того що таке спілкування має чи може мати негативний вплив на дитину, суд приходить до переконання, що позивачі мають право на спілкування з дитиною. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Аналізуючи наявні у справі докази в сукупності з вищевказаними правовими нормами, суд приходить до висновку про те, що підстави для усунення діда та дядька від спілкування з дитиною відсутні, а тому, враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку. Вирішуючи питання участі позивачів у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд виходить також з положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Досліджуючи висновок органу опіки та піклування від 02.09.2020 №434, суд вважає, що такий є обґрунтованим, та не суперечить інтересам дитини, а тому бере його до уваги. В якому вказано про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в частині надання дозволу [PERSON] на спілкування з онуком [PERSON] , [INFO] в І та ІІІ вихідні кожного місяця, без права ночівлі в будинку дідуся, за обов`язковою присутністю на зустрічах батька дитини - [PERSON] . Визначаючи систематичність та тривалість побачень позивачів із дитиною, суд враховує місце проживання сторін та дитини, тривалість літніх та зимових канікул, та зважає на інтереси обох сторін при визначенні тривалості часу для спільного відпочинку діда та дядька із дитиною. При цьому суд наголошує, що спілкування позивача із [PERSON] обов`язково повинно відбуватися з дотриманням режиму дня та харчування дитини, санітарно-гігієнічного режиму та не повинно бути перешкодою у відвідуванні дитиною закладів дошкільної освіти. Визначення такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідає віковим потребам малолітньої дитини, та за сумлінного відношення позивачів до виконання свого обов`язку є достатнім для забезпечення участі їх у процесі виховання дитини.

Outcome: partial