Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

12.02.2020 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.06.2010 року у розмірі 134122,90 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 гривень, посилаючись на те, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 10.06.2010 року, відповідно якого [PERSON] отримав від відповідача кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Однак, упорушення умов договору відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином, заборгованість не погасив. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.12.2019 року та відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 291154,29 гривень, яка складається з наступного: 1149,31 грн. - заборгованість за кредитом; 282754,98 грн. -заборгованість по процентам за користування кредитом; 7250,00 гривень - заборгованість за пенею. Позивач у позові вказує, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника лише частину суми заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 134122,90 гривень, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом -1149,31 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом з 10.06.2010 року по 28.09.2018 рік - 132973,59 грн. Позивач відповідно до умов договору виконав свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2020 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.03.2020 року справа була відкрита за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки підпадає під ознаки малозначної справи, з повідомленням /викликом/ сторін за наявними у справі матеріалами. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. Відповідно ч.2. ст.281 ЦПК України - розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою про заочний розгляд справи. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128, 131 ЦПК України. Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Кіріченко В.М. у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував /а.с.7/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. З відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 26.02.2020 року на запит суду [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим по м.Одесі та Одеської області не значиться, останнім відомим місцем проживання якого є [ADDRESS] ./а.с.48/ Судом направлялись судові повістки на вказану адресу, однак поштова кореспонденція повернута до суду без вручення. Окрім того, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України судом здійснено оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті судової влади України. Правом на подання відзиву або будь-яких інших заяв щодо розгляду справи відповідач [PERSON] не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся 10.06.2010 року до АТ «КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 10.06.2010р., згідно якої отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем кредитного договору та надав відповідачу кредитні кошти, які в цьому договорі зазначено, що не спростовано стороною відповідача. Із позову вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Позивач зазначив, що у зв`язку з вказаними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, у відповідача станом на 31.12.2019 року існує заборгованість у розмірі 291154,29 гривень, однак законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника лише частину суми заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 134122,90 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 1149,31 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом з 10.06.2010 року по 28.09.2018 рік - 132973,59 грн. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Обґрунтовуючи даний розмір заборгованості банк посилається на те, що згідно Умов та правил надання банківських послуг в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Умов та правил надання банківських послуг». У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання по сплаті відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків. Оплата штрафу здійснюється позичальником за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язання по сплаті відсотків за користування кредитом, що вбачається п.2.1.1.12.7.4 вищевказаних Умов та правил, тобто фактично в подвійному розмірі. Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 Умов та правила надання банківських послуг, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором. Згідно інформації у вказаній анкеті-заяві від 10.06.2010 року [PERSON] висловив свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомлений та згоден із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином та анкетою-заявою б/н від 10.06.2010р., частково підтверджується доказами, наданими до позову. Між тим, встановлено, що в анкеті-заяві від 10.06.2010р. містяться лише персональні дані відповідача, дата та його підпис. При цьому, у вказаній анкеті-заяві від 10.06.2010р. відсутні дані про істотні умови кредитного договору, а саме: процентна ставка, номер та вид кредитної картки, рахунок та строк її дії, встановлений кредитний ліміт, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг. До позовної заяви позивачем надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку /а.с.14,71/, а також витяг з Тарифів банку обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», виписка по картковому рахунку, внутрішньобанківський наказ про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, довідка про зміну умов кредитування, довідка про видані картки клієнту/а.с.61-68/. В матеріалах справи є довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якої зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом становить 2,5 % на місяць, щомісячний платіж становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, також вказано інші розрахунки по комісії, штрафу, пені та інше /а.с.13/ Однак, суд критично відноситься до вказаної довідки про умови кредитування, оскільки із позовної заяви вбачається, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг, проте не зазначено, що довідка про умови кредитування є теж складовою, укладеного між сторонами договору б/н без номеру від 10.06.2010 року, носить інформативний характер та взагалі стосується іншого договору за номером № [NUMBER] , який зазначено в даній довідці, тому не може бути прийнята судом до уваги./а.с.13/. Також, до позовної заяви додано довідку про видачу кредитних карт (а.с.68), з якої вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 10.06.2010 року № картки [NUMBER] терміном дії 02/14 та 20.12.2010 року № картки [NUMBER] терміном дії 10/14 та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] (а.с.67), з якої вбачається, що по картці № [NUMBER] : 10.06.2010 року зафіксовано старт карткового рахунку; 10.06.2010 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 0,00 гривень; 05.09.2010 року збільшено кредитний ліміт до 300,00 гривень; 18.10.2010 року збільшено кредитний ліміт до 1000 грн., 28.12.2010 року збільшено кредитний ліміт до 1500 грн., 29.03.2013 року зменшено кредитний ліміт до 1150 грн., 15.04.2013 року зменшено кредитний ліміт до 1150 грн., 08.11.2019 року зменшено кредитний ліміт до 0.00 гривень. З наданих позивачем довідки про умови кредитування, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти та виписки з особового рахунку також неможливо встановити факт укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] саме кредитного договору, оскільки довідки не містять підпису відповідача та видані на розсуд банку. Позивач зазначає, що внаслідок укладення кредитного договору та отримання кредитної картки [PERSON] було видано кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак суду не надано доказів отримання відповідачем кредиту саме у даному розмірі, доказів, що йому була видана відповідна кредитна картка, яка скріплена підписом позичальника, оскільки в анкеті-заяві розмір кредитного ліміту взагалі відсутній, довідкою про умови кредитування вказаний ліміт теж не передбачено, надані суду довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та довідка про отримання відповідачем двох карток, не містять підпису відповідача про отримання карток, дату та письмову згоду на зміну умов кредитування. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено саме укладання кредитного договору, оскільки належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних в позовній заяві обставин. При ухваленні рішення, суд враховує висновки, що містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, в якій Верховний Суд, зокрема, зазначив, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 3 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) прийнято постанову щодо стягнення грошових коштів по договору приєднання, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 3 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, встановлено, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин /2010р/ до моменту звернення до суду з позовом - 12.02.2020 року. Позивач не надав суду доказів, що редакція Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку діяла на момент підписання Анкети-заяви позичальником. Відповідно до витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, який долучений позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг. У той же час, позивачем АТ «Приватбанк» не надано суду першої інстанції доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг (саме в тій редакції, витяг з якої долучено до позову), Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг з цими умовами з підписом відповідача. За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи із правового аналізу вказаних норм Умови та Правила надання банківських послуг, долучені до анкети-заяви відповідача, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; крім того, долучені до матеріалів справи різноманітні довідки банку, розрахунок заборгованості, виписки з карткового рахунку та інше, теж не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Таким чином, суду не підтверджено належним чином існування за вказаним кредитним договором процентної ставки саме у розмірі 30,0% річних, не підтверджено визначеного позивачем розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 10.06.2010 року по 28.09.2018 року у розмірі 132973,59 грн., тому суд дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом. У той же час, із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість за кредитом, фактично визнавая факт отримання ним кредитних коштів. Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі, зазначеному в розрахунку банку, відповідачем суду не надано. Банком наданий розрахунок заборгованості, відповідно до якого заборгованість за кредитом становить 1149,31 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено факту укладення кредитного договору, на умовах зазначених в позовній заяві. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тому, суд вважає, про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суму заборгованості за кредитом в розмірі 1149,31 грн. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, в решті позовних вимог відмовити за безпідставністю. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial