Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

04.12.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], з участю третіх осіб: Третьої Львівської державної нотаріальної контори, ЖБК-189, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності, визнання права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, в якій просить постановити рішення, яким встановити факт проживання [PERSON] ([INFO].) однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з [PERSON], з березня 1994 р. до [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля CITROEN BERLINGO (2006 року випуску); визнати за [PERSON] право на спадкування разом з [PERSON] - спадкоємцем першої черги; змінити черговість одержання права на спадкування з четвертої черги спадкоємців за законом на першу чергу спадкоємців за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що позивач [PERSON] та [PERSON] познайомились у 1993 р. З часу знайомства між ними виникли дружні відносини, які внаслідок почуттів один до одного переросли в сімейне життя. В березні 1994 року, позивач та [PERSON] почали спільно проживати в його квартирі за адресою: [ADDRESS]. З квітня 2000 року вони переїхали в квартиру позивача за адресою: [ADDRESS], в якій проживали до дня смерті [PERSON] - [INFO]. Таким чином, позивач [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, тобто проживали як одна сім'я, але без реєстрації шлюбу, оскільки будучи дорослими, свідомими людьми, вони ставилися з повагою та довірою один до одного, а тому не вдавалися до таких формальностей як реєстрація шлюбу. З ними проживала донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON], 1988 року народження. Чоловік разом з позивачем [PERSON] займався вихованням доньки, піклувався про неї. [PERSON] на день смерті був чоловіком позивачки, за яким остання здійснювала постійний догляд, як за членом сім'ї. [PERSON] особисто здійснювала догляд за ним, допомагала йому у побуті, купувала йому ліки, коли він хворів. В нього була низка хронічних хворіб, в тому числі діабет. Після смерті здійснила поховання. Виходячи із викладеного вище, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з березня 1994 року в квартирі за адресою: [ADDRESS], а з квітня 2000 року по день смерті [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], а всього - більше 12 років. Чоловік не працював. Весь час в їх сім'ї працювала лише [PERSON] За зароблені нею кошти вона утримувала сім'ю, доглядала та лікувала свого чоловіка, повністю зробила ремонт в квартирі по [ADDRESS], а саме були встановлені металопластикові вікна, металопластикові двері на кухні, встановлена нова сантехніка, зроблена побілка всієї квартири, встановлені лічильники на воду, зроблена бетонна стяжка на кухні, покладений лінолеум, паркет в коридорі, був повністю засклений балкон. Крім того, за цей час був частково зроблений ремонт в квартирі по [ADDRESS], в якій вони проживали. Окрім того, весь час їх сім'ї матеріально допомагали 6атьки позивача, які проживали в Росії, працювали там та отримували пенсію. В 2006 році її батьки переїхали у Львів, і з того часу вони проживали в квартирі по [ADDRESS]. Також, за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, [PERSON] та [PERSON] придбали різне майно, побутову техніку та автомобіль CITROEN BERLINGO, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 CK України. Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до ст. 62 CK України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя , воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя може бути віднесено до спільної сумісної власності, укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відтак позивач вважає, що квартира [ADDRESS] за час спільного проживання з [PERSON] істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок грошових затрат [PERSON], і тому повинна бути визнана рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Заповіту чоловік не залишив. Спадкоємцем першої черги за законом є син спадкодавця - [PERSON]. Позивач [PERSON] як спадкоємиця четвертої черги за законом може ставити перед судом питання про визнання за нею права на спадкування разом з відповідачем - спадкоємцем першої черги, оскільки більше п'яти років позивачка опікувалася, матеріально забезпечувала, утримувала, доглядала, лікувала спадкодавця, проживаючи з ним однією сім»єю. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Враховуючи вищевикладене, позивач змушена звернутися до суду та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, підтримавши письмові заперечення на позовну заяву, долучені до матеріалів справи. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи ЖБК-189 у судові засідання повторно не з'явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що з березня 1994 року [PERSON] та [PERSON], почали проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка без шлюбу у квартирі [ADDRESS]. З цього часу вони почали вести спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обв'язки, піклувалися один про одного. Відповідно до Акту ЖБК №189 від 28.09.2015 року, в квартирі [ADDRESS] дійсно з 1994 року по 2000 рік проживали та вели спільне господарство [PERSON] та [PERSON] (а.с.10, 105). Згідно Реєстраційного посвідчення від 03.06.1994 року, виданого Львівським Міжміським Бюро Технічної Інвентаризації, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК №189 про повну оплату за квартиру (а.с.6-7). Як вбачається з пояснень позивача, у квітні 2000 року [PERSON] та [PERSON] переїхали в квартиру позивача за адресою: [ADDRESS], в якій проживали до дня смерті [PERSON] - [INFO]. З довідки ЛКП «Сигнівка» від 24.09.2015 року та 29.09.2015 року вбачається, що у будинку [ADDRESS] проживав без реєстрації [PERSON] з дружиною [PERSON] з 2000 року до дня смерті [PERSON] - [INFO] та разом вели спільне господарство (а.с.8, 103). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЛМУЮ (а.с.9). Крім того, згідно Свідоцтва про поховання [PERSON] від 02.09.2015 року та Договору-замовлення на організацію та проведення поховання №0025206 від 02.09.2015 року, позивач [PERSON] займалася похованням [PERSON] (а.с.11-12). Також, судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] фактично проживають батьки цивільної дружини [PERSON] - [PERSON] з 2006 року та по теперішній час і сплачують комунальні послуги, що підтверджується Актом ЖБК №189 від 28.09.2015 року та Довідкою про відсутність заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги (а.с.104, 106). Факт спільного проживання [PERSON], однією сім'єю без шлюбу з [PERSON], який помер [INFO], підтверджується також долученими до матеріалів справи фотокопіями, з яких вбачається ведення ними спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків (а.с.76-99). Крім того, з нотаріально посвідченої заяви від 10.09.2015 року [PERSON], який являється двоюрідним племінником [PERSON], вбачається, що даною заявою [PERSON] підтверджує факт спільного проживання [PERSON], однією сім'єю без шлюбу з [PERSON], вони вели спільне господарство, а їх побут мав всі ознаки подружнього життя (а.с.160). В судовому засіданні свідок [PERSON] надав поясненні, аналогічні викладеним у нотаріально посвідченій заяві від 10.09.2015 року. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили факт проживання [PERSON], однією сім'єю без шлюбу з [PERSON], який помер [INFO] та пояснили, що вважали їх однією сім'єю, яка вела спільне господарство, побут, бюджет. Оцінюючи подані докази в їх сукупності, суд вважає, що факт спільного проживання [PERSON], однією сім'єю без шлюбу з [PERSON], який помер [INFO], підтверджений поданими суду доказами. Таким чином, встановлення факту проживання [PERSON], однією сім'єю без шлюбу з [PERSON], який помер [INFO], з березня 1994 року по день смерті [INFO], впливає на спадкові права позивача, необхідні для отримання свідоцтва про право на спадщину. Згідно з п.1 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнові права фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення. Крім цього, як вбачається із інформації, наведеної у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 (Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення), факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв'язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Факт про встановлення якого просить позивач, дасть їй підстави для реалізації свого права як спадкоємця в майбутньому. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень Сімейного кодексу цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав та обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Відтак, оскільки, встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передбачено Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., вимога позивача про встановлення факту проживання її з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1994 року задоволенню не підлягає, проте слід встановити факт проживання [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з [PERSON], з січня 2004 року по [INFO] (день смерті [PERSON]). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу підставною та такою, що підлягає до часткового задоволення. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля CITROEN BERLINGO (2006 року випуску), визнання за [PERSON] право на спадкування разом з [PERSON] - спадкоємцем першої черги, зміну черговості одержання права на спадкування з четвертої черги спадкоємців за законом на першу чергу спадкоємців за законом, то суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до роз"яснень, що містяться в п. 12 постанови пленуму Верховного Суду «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.1998 р. № 16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовується. Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 р. № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладений між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. ст. 17, 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'я (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у праці, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність» вважаються правильно застосованими. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. № 6-135цс13 та від 18.09.2013 р. № 6-66цс 13. Так, згідно Реєстраційного посвідчення від 03.06.1994 року, виданого Львівським Міжміським Бюро Технічної Інвентаризації, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки, виданої ЖБК №189 про повну оплату за квартиру (а.с.6-7). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Крім того, пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Між тим, відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. В той же час, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Вказаного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові України від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17. В той же час, доказів істотного збільшення вартості майна як об'єкта, за період часу, який позивач зазначає у позові як період спільного проживання позивача разом із спадкодавцем з 1994 року по вересень 2015 року, а саме: висновків експерта, майнової оцінки, договорів на здійснення капітального чи поточного ремонту, які б дійсно свідчили, що спірне нерухоме майно, у відповідний період, істотно збільшилось, суду надано не було. Подібне за змістом (ст. 62 СК України), вказане у ч. 4 ст. 368 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, за якою майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення суди обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-2253цс15. В той же час, суд звертає увагу на відсутність жодного доказу зі сторони позивача щодо створення (перетворення) спірного майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти (позивача та спадкодавця), а саме: висновків експерта, оцінки, договорів на здійснення капітального чи поточного ремонту, тощо. При цьому, варто звернути увагу, що відсутність заборгованості за надані комунальні послуги у квартири [ADDRESS] та покази свідків про проведення ремонту не можуть свідчити про наявність передумов, передбачених ст. 62 СК України та ч. 4 ст. 368 ЦК України, оскільки оплата комунальних послуг входить до прямого обов'язку споживача таких послуг, а здійснення інших ремонтних робіт не підтверджена у належний спосіб та не свідчить ні про збільшення вартості спірного майна ні про їхнє здійснення внаслідок спільної праці позивача та спадкодавця. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а саме не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що спірна квартира є об'єктом їхньої спільної сумісної власності та придбана внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання однією сім'єю, істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або їхніх затрат окремо, відповідно до ст. 62 СК України, а також не надано підтверджуючих документів, що позивач [PERSON] вносила пайові внески ЖБК №189 за квартиру [ADDRESS], натомість суду надано докази, що саме [PERSON] в 1994 році отримав довідку, видану ЖБК №189 про повну оплату за вказану вище квартиру, що в подальшому стало підставою для видачі Реєстраційного посвідчення від 03.06.1994 року на квартиру [ADDRESS], суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними. З врахуванням вищевикладеного, проаналізувавши вищевказані норми закону та враховуючи, що спірна квартира набута померлим [PERSON] до моменту проживання однією сім'єю з [PERSON], то таке майно не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим суд приходить висновку, що позовна вимога про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] до задоволення не підлягає. Що стосується позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля CITROEN BERLINGO (2006 року випуску), то суд приходить на наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що за час проживання однією сім'єю [PERSON] з померлим [PERSON] придбано автомобіль марки CITROEN BERLINGO (2006 року випуску). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22.05.2013 року, власником транспортного засобу автомобіля марки CITROEN BERLINGO, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] (а.с.131). Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом ) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15, «проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю. але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю. ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім "ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо Інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв'язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Так, судом встановлено факт проживання [PERSON] ([INFO].) однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з [PERSON], з січня 2004 року по [INFO] (день смерті [PERSON]), однак оскільки позивач у своїх позовних вимогах не просила визнати автомобіль їх спільною сумісною власністю, набутий ними за час спільного проживання, то позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля CITROEN BERLINGO (2006 року випуску) задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права на спадкування разом з [PERSON] - спадкоємцем першої черги, зміну черговості одержання права на спадкування з четвертої черги спадкоємців за законом на першу чергу спадкоємців за законом, то слід прийти до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). З копії спадкової справи №605/2015, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO] вбачається, що з заявами про прийняття спадщини в Третю Львівську державну нотаріальну контору звернулися син померлого [PERSON] - [PERSON], відповідач по справі та [PERSON] - позивач. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Так, до четвертої черги спадкоємців відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України відносяться особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тлумачення частини другої статті 1259 ЦК України свідчить, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої ст. 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї тощо. В судовому засіданні встановлено, що померлий [PERSON] працював, що підтверджується копією трудової книжки, останні роки працював водієм таксі, а помер внаслідок гострого інфаркту міокарда, що підтверджується Довідкою про причини смерті №725 від 01.09.2015 року (а.с.101). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відтак, встановивши, що позивачем не доведено перебування [PERSON] у безпорадному стані та те, що він потребував сторонньої допомоги, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування на підставі частини другої статті 1259 ЦК України. Таким чином, з огляду на те, що померлий [PERSON] отримував доходи від того, що працював водієм таксі, що виключає його утримання позивачем, помер [INFO], а до того часу, незважаючи на ряд захворювань, в тому числі цукровий діабет, почував себе нормально, керував автомобілем, відтак судом не встановлено підстав, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК України, що позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Даний висновок суду, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідає також висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року у справі № 743/126/17. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, пропорційно до задоволених позовних вимог, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 384,20 гривень витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial