Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

04.01.2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 128696,20 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Банком та відповідачем 15.03.2004 року був укладений кредитний договір № NKVYSK990052, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 10000 грн. на строк до 14.03.2006 року (включно), а останній зобов'язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячного платежу в сумі 593,13 грн., який складаються з заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитними коштами - 0,1 % в день. Взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов кредитного договору, Банк виконав у повному обсязі. Проте, відповідач [PERSON], незважаючи на це, порушив його, оскільки своєчасно не погашав кредит та не сплачував відсотки за користування ним, внаслідок чого станом на 20.12.2013 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 128696,20 грн., яка складається з : - заборгованості за кредитом у сумі 6180,44 грн.; - заборгованості за процентами у сумі 37753,29 грн.; - пені у сумі 84762,47 грн.; В судовому засіданні представник позивача не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог, згоду на винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, судом належним чином повідомлений про час та місце його проведення за зареєстрованим місцем проживання, судові виклики повернулися з відміткою про невручення через не проживання (знаходиться за межами території України). Згідно статті 74 ч.5 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою реєстрації місця проживання, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача в заяві на адресу суду не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що між Банком та відповідачем 15.03.2004 року був укладений кредитний договір № NKVYSK990052, в якому сторони узгодили всі його умови. В судовому засіданні встановлено, що 15.03.2004 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 10000 грн. на строк до 14.03.2006 року із сплатою за користування кредитом відсотків - 0,1 % в день з умовою його повернення шляхом внесення щомісячного мінімального платежу в сумі 593,13 грн. в строк до 7 числа поточного місяця. У відповідності зі ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи слідує, що позичальник повинен був погашати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку та строки відповідно до умов договору, проте свої зобов'язання не виконав. Згідно договору наслідками порушення його умов щодо своєчасного виконання зобов'язань позичальником є сплата ним Банку пені відповідно до умов договору (п.п. 3.4 ) - 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки. Станом на 20.12.2013 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 128696,20 грн., яка складається з : - заборгованості за кредитом у сумі 6180,44 грн.; - заборгованості за процентами у сумі 37753,29 грн.; - пені у сумі 84762,47 грн.; Що стосується вимог про стягнення суми пені, то суд виходить з того, що ч.3 ст. 551 ЦК України дозволяє зменшити розмір неустойки за рішенням суду, за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин. Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за Конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (№ 7-рп/2013) рекомендовано Верховній Раді України законодавчо врегулювати питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобов'язань у відносинах споживчого кредитування. З розрахунку, наданого Банком, видно, що розмір заявленої до стягнення пені (84762,47 грн.) значно перевищує заборгованість відповідача за тілом кредиту та відсотками. Разом з тим, відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦПК України одним із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність, а також судовий захист цивільних прав та інтересів. За такого, враховуючи наведене, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 44000 грн. 00 коп. В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, з урахуванням ступеня їх задоволення в сумі 1408,76 грн.

Outcome: partial