Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

10.06.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Транс-Вікторія» про зміну формулювання причин звільнення, зміну дати звільнення, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди, посилаючись на те, що за період роботи у відповідача йому не виплачувалася заробітна плата, не виплачена вона і на день звернення до суду. Крім того, відповідач безпідставно та незаконно звільнив його за п.п. 4, 7ст.40 КЗпПУ, не відібравши письмових пояснень та не провівши медичного освідування, також, проігнорував заяву позивача про звільнення за п.1 ст. 38 КЗпПУ з 08.05.2014 року. В ході розгляду справи представник позивача змінювала позовні вимоги в зв'язку з виплатою заробітної плати позивачу та в судовому засіданні наполягає на зміні формулювання причин звільнення з п.п. 4, 7ст.40 КЗпПУ на п.1 ст. 38 КЗпПУ, просить змінити дату звільнення з 02.05.2014 року на 08.05.2014 року, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 21.10.2014 року в сумі 7194,46грн. та 2000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила та пояснила, що заробітна плата позивача видавалася на руки його дружині, про що розписки не бралися. Перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння 30.04.2014 року підтверджується доповідною механіка [PERSON]. Заборгованість по заробітній платі на суму 88 грн.73 коп. виникла внаслідок бухгалтерської помилки. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 01.04.2013 року [PERSON] працював водієм на ПП «Транс-Вікторія». В період з січня по квітень включно 2014 року йому не виплачувалася заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, всього на суму 4127грн.70 коп., не виплачена вона була і станом на час звернення до суду з позовом. Наказом директора ПП «Транс-Вікторія» від 02.05.2014 року [PERSON] звільнено з роботи згідно ст.40 п.4. п.7, за прогули та появу на робочому місці у нетверезому стані. 07.05.2014 року [PERSON] подав заяву про звільнення його з посади водія в зв'язку з переїздом на нове місце проживання, відповіді на цю заяву не отримав. Трудову книжку направлено [PERSON] поштою 15.05.2014 року, яку він отримав 22.05.2014 року. 23.07.2014 року [PERSON] виплачено 4038,73грн. заборгованості по заробітній платі, а 21.10.2014 року решту 88,73грн. заборгованості. Вказані обставини підтверджуються: наказом про прийняття на роботу від 01.04.2013 року; наказом про звільнення від 02.05.2014 року; заявою про звільнення від 07.05.2014 року; довідкою про розмір посадового окладу водія [PERSON] від 25.06.2014; довідкою про заборгованість по заробітній платі від 25.06.2014 року; довідкою про заборгованість по заробітній платі на суму 88,73грн. від 13.10.2014 року; доповідною механіка [PERSON].; листами територіальної державної інспекції праці від 06.06.2014 року; поясненнями сторін в судовому засіданні. За ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпПУ у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з писиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до ст.147 КЗпПУ за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано вид стягнення-звільнення. За ст. 149 КзпПУ до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як вбачається з досліджених судом доказів, звільнення [PERSON] відбулося за два порушення трудової дисципліни, зокрема появу на робочому місці в нетверезому стані 30.04.2014 року та прогули 1-2 травня 2014 року. Підставою для видачі наказу про звільнення [PERSON] була доповідна записка механіка [PERSON] від 30.04.2014 року про перебування [PERSON] на робочому місці в нетверезому стані. Про це свідчить, як сам наказ, так і лист територіальної державної інспекції з питань праці у Хмельницькій обл. Жодних пояснень у [PERSON] щодо допущених проступків не відбиралося, доказів про відмову надати такі пояснення суду не представлені. Акт від 30.04.2014 року оцінюється судом критично, оскільки станом на час здійснення перевірки інспекцією з питань праці такого акту не існувало. Таким чином, будь-яких належних та допустимих доказів перебування водія [PERSON] на робочому місці в нетверезому стані 30.04.2014 року представником відповідача не представлено. Факт прогулу 1 та 2 травня не зафіксовано у відповідному акті. Доказів пред'явлення [PERSON] розпорядження про відрядження від 29.04.2014 року суду не надано і з приводу неявки на роботу 1-2 травня пояснення у нього не відбиралися. Крім того, відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від13.09.2006 N 905/13/84-06-питання, пов'язані зі службовими відрядженнями, врегульовані статтею 121 Кодексу законів про працю України ( 322-08 ), постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.99 N 663( 663-99-п ) "Про норми відшкодування витрат на відрядження вмежах України та за кордон" (зі змінами), Iнструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 N 59 ( z0218-98 ) (зі змінами). Зазначеною Iнструкцією ( z0218-98 ) передбачено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Вищеназваною Iнструкцією (п.2ч.І) передбачено, що службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою). Доказів наявності колективного договору станом на час роботи [PERSON] та визначення у ньому поняття відрядження для водіїв, які мають роз'їзний характер роботи представником відповідача не представлено, при цьому [PERSON] стверджує, що саме такий характер роботи у водіїв ПП «Транс-Вікторія». З врахуванням викладеного, а також того, що офіційно в державі 1 та 2 травня вихідні дні, суд дійшов висновку про те, що звільнення [PERSON] проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Зважаючи на відсутність вимоги про поновлення на роботі, наявність заяви [PERSON] про звільнення його з 08.05.2014 року за п.1 ст. 38 КзпПУ, відсутність вимоги роботодавця щодо відпрацювання двох тижнів перед звільненням, суд дійшов висновку про необхідність зміни формулювання підстави звільнення та дати звільнення [PERSON] з п.п.4,7 ст.40 КзпПУ на п.1 ст. 38КзпПУ та зміну дати звільнення з 02.05.2014 року на 08.05.2014 року. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 3.8 положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 N 637, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за N 40/10320 - виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями. На титульній сторінці видаткової відомості робиться дозвільний напис про видачу готівки за підписами керівника і головного бухгалтера або осіб, уповноважених керівником, із зазначенням строків видачі готівки і суми (гривень - словами, копійок - цифрами). Відповідно до ст. 117 КЗпПУкраїни в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що представником відповідача не надано пояснень та доказів щодо нормування робочого часу [PERSON], суд вважає за доцільне визначити розмір його середнього заробітку виходячи з кількості календарних, а не робочих днів. Час затримки розрахунку згідно заявлених позовних вимог складає 172 календарних дні, за період з 03.05.2014 року по 21.10.2014 року. Сума 88,73 грн. направлена позивачу 21.10.2014 року, після судового засідання, поштовим переказом, доказів отримання ним цих коштів 21.10.2014 року не представлено, тому в межах позовних вимог, цей день враховано в термін виплати середнього заробітку. Нарахована заробітна плата позивача за два, повні, відпрацьовані місяці становить 2500 грн.. Середньоденний заробіток становить 40грн.98 коп. (2500грн./61 день(два календарних місяці роботи)) Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 7048грн.56коп. (40,98 грн. х 172), саме таку суму середнього заробітку слід стягнути з відповідача зі здійсненням обов'язкових відрахувань до бюджету. Спору щодо визначення розміру заробітної плати, належної до сплати [PERSON] між сторонами не виникало, заборгованість по заробітній платі виплачена йому повністю після звернення до суду, а тому підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку за ч.2 ст. 117 КЗпПУ немає. На думку суду, порушення законних прав [PERSON] призвело до моральних страждань останнього, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В зв'язку з цим на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 300 грн. Судові витрати по справі становлять 243,60грн. та підлягають до стягнення з відповідача на користь держави.

Outcome: partial