Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.03.20213 року, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2016 року було розірвано. Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Купівля вказаної квартири була здійснена за грошові кошти, отримані позивачем у борг, що вбачається з розписки від 27.06.2013 року, відповідно до якої він взяв у борг у [PERSON] суму у розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентно 480 000 грн., для купівлі у приватну власність квартири [ADDRESS] . Вказану суму зобов`язався повернути до 27.06.2017 року. Позивач зазначає, що 27.06.2013 року ним було укладено попередній договір, за якими сторони зобов`язалися у термін до 27.01.2014 року укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири. Згідно п. 9.7 даний попередній договір укладено за згодою дружини покупця - [PERSON] 31.03.2014 року він придбав вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року у цивільній справі №369/7576/16-ц позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Здійснено розподіл іншого спільного майна. Позивач зазначає, що постановою Апеляційного суду Київської області від 25.09.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року скасовано в частині визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та розподілу судових витрат та прийнято у цій частині нову постанову. Визнано да [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області залишено без змін. Позивач зазначає, що Постановою Верховного Суду від 03.06.2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 25.09.2018 року у частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також розподілу судових витрат скасовано. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року у вказаній частині залишено в силі. Також вказаною постановою Верховного Суду встановлено факт того, що квартира за адресою [ADDRESS] була придбана в інтересах сім`ї за кошти, отримані позивачем у борг, що підтверджується розпискою від 27.06.2013 року. Позивач зазначає, що у встановлений у розписці термін кошти, взяті ним в борг повернуті не були, тому [PERSON] , який надавав гроші у борг, звернувся до суду про примусове стягнення вказаних коштів. Позивач зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року у цивільній справі №759/3237/18 з нього стягнуто на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 1 668 000 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 8810 грн., а всього на суму 1 676 810 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача на його користь Ѕ частину боргу, що становить 834 000,00 грн. та стягнути судовий збір в розмірі 8 340,00 грн. 18.06.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 22). Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні правовідносини. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища між [PERSON] та [PERSON] 02.03.2013 року укладено шлюб, після шлюбу дружина отримала прізвище « [PERSON] ». Шлюб зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий №222 (а.с. 7). Судом встановлено, що згідно постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року справа №369/7576/16-ц встановлено факт того, що квартира за адресою [ADDRESS] була придбана в інтересах сім`ї. Тобто не спростовано презумпцію спільності вказаного майна подружжя. Факт отримання коштів у борг не вказує, що ці кошти були отримані й використані у приватних інтересах, та не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, а тому касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 25.09.2018 року у частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також розподілу судових витрат скасовано. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2018 року у вказаній частині залишено в силі (а.с. 8-15). Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 1 668 000 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 8810 грн., а всього 1 676 810 грн. (а.с. 16). Судом встановлено, що згідно розписки від 14.04.2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] 60 000 доларів США на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року (а.с. 17). Відповідно до вимог статей 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інший речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що борг, який утворився у позивача спочатку на підставі розписки про отримання ним 480 000 грн., а в подальшому на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року, з урахуванням постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року є боргом подружжя, оскільки грошові кошти використовувались в інтересах сім`ї. При цьому, позивач сплативши повністю борг набув права зворотної вимоги на підставі ч. 1 ст. 544 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved