Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

18 червня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання пунктів кредитно-заставного договору недійсними та зміну пунктів договору, визнання недійсним кредитно-заставного договору в частині застави автомобілю та зняття обмеження у вигляді залогу з реєстрації, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 938.51 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,4 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 24 квітня 2015 року. Просила визнати недійсними п. 6.2.7, п. 14.9 вказаного кредитно-заставного договору, пункти 14.2 та 14.3 змінити, визнати недійсним зазначений договір в частині предмету залогу автомобіля марки «OPEL» модель «ASTRA» реєстраційний номер [NUMBER], зняти з реєстрації у Державному реєстрі обмеження у вигляді залогу автомобіля, який належить на праві власності [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 14 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано недійсним п. 14.9 кредитно-заставного договору № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року, який був укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк», пункти 14.2 та 14.3 зазначеного договору змінено та викладено їх в такій редакції - «П.14.2 : У випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених статтями та договором, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки та не більше подвійної ставки НБУ за кожен день прострочки, п. 14.3 : У випадку порушення позичальником зобов'язань щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого статтею договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день та не більше подвійної ставки НБУ за кожен день прострочки». В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивачка, надежним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилася. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Бондаренка Д.Ю., який просив задовольнити апеляціну скаргу, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено наступне. 25 квітня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № DOMGAK92430007, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 15 938.51 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,4 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 24 квітня 2015 року (а.с.21-27). Апеляційним судом встановлено наступне. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Згідно з укладеним між сторонами кредитно-заставним договором у випадку порушення Позичальником зобов'язань, передбачених статтями 6.2.2. та 6.2.3. Договору, щодо сплати винагород та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки (п.14.2). У випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми Кредиту, передбачуваного статтею 6.2.4. Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищесказаної пені не нараховується (п.14.3). При порушенні Позичальником будь-якого грошового зобов'язання за Договором понад 30 календарних днів, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку штраф у розмірі 250 ( двісті п'ятдесят) гривень плюс 5% від сум невиконаного зобов'язання (п.14.9). Відповідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Задовольняючи позовні вимоги про зміну пунктів договору, суд першої інстанції виходив з вимог ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Однак з таким висновком суду не можна погодитися, тому що він не грунтується на законі та обставинах справи. На підставі преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Згідно з рішенням від 11 липня 2013 року N 7-рп/2013з Конституційного Суду України в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.96 N 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону слід розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Тому вказаний Закон на правовідносини сторін не розповсюджується. Задовольняючи позовні вимоги про визнання п.14.9 укладеного між сторонами договору недійним, суд першої інстанції виходив з того, що вказаним пунктом передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж саме порушення договірних зобов'язань (прострочення виконання грошового зобов'язання, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. Однак з таким висновком суду не можна погодитися, тому що він не грунтується на законі та обставинах справи. За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Тобто, пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, як зазначав суд. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, зокрема, що штраф та пеня відповідно до умов кредитного договору нараховуються за різних обставин порушення позичальником зобов'язання, тому є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником. У зв'язку з цим висновок суду щодо подвійної відповідальності відповідача за одне і теж саме порушення зобов'язання є необґрунтованим. Таким чином судом першої інстанції при ухвалені рішення в частині задоволення позовних вимог порушено вимоги матеріального права, тому рішення суду в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial