Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] [INFO], передати дитину органу опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації, стягнути з відповідача аліменти на користь її доньки [PERSON] (на особовий рахунок, що відкритий в Ощадному банку) в твердій грошовій сумі в розмірі 100 грн. 00 коп. щомісячно. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зарекомендувала себе з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, не цікавиться життям та утриманням своєї дитини. У поданій до суду заяві сторона позивача просить справу слухати у її відсутність, позов підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з"явилася з невідомої суду причини, хоча про місце, дату та час слухання справи повідомлялася заздалегідь та належним чином, клопотань від неї про відкладення справи не надходило. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. За таких умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого розгляду спору. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та неявка яких не перешкоджає розгляду заяви, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір"ю [PERSON] [INFO], відносно якої є одинокою матір'ю згідно ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 05 червня 2013 року. Відповідач злісно ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не здійснює за дитиною догляду і контролю, не піклується про її моральний розвиток, забирати з будинку дитини не виявляє бажання. Відповідач негативно характеризується за місцем проживання як одинока мати, яка вже булла позбавлена батьківських прав відносно старшої дитини. Дитина перебуває з 07 червня 2013 року в КЗ «Рівненський обласний спеціалізований будинок дитини» на повному державному утриманні згідно розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації № 226 від 03.06.2013 року. За весь час перебування дитини у державному закладі ні відповідач, ні ніхто з родичів ні письмово, ні усно, долею та станом здоров'я дитини не цікавився, у вихованні та утриманні участі не приймав, бажання забрати дитину в сім'ю не виявляв. Враховуючи повну байдужість відповідача до життя, розвитку та здоров'я дитини, в її інтересах адміністрація Будинку дитини звернулася до позивача з проханням вирішити питання подальшої долі цієї малолітньої вихованки їх закладу. Відповідно до свого рішення виконком Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 18.09.2014 року № 113 вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] [INFO] Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім"ю України "при вирішенні спорів про позбавлення батьківських прав суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Дії відповідача свідчать про її ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідач, залишивши дитину на повному державному забезпеченні, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не цікавиться її життям, здоров'ям та розвитком, що свідчить про її небажання утримувати, виховувати дитину і піклуватися про неї. Таку фактичну поведінку відповідача суд розцінює як втрату інтересу до дитини. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. що надасть можливість малолітній дитині, позбавленій батьківського піклування, бути усиновленою та мати родину, якій вона не байдужа. Враховуючи викладене, положення п.8 ст.7 Сімейного кодексу України у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, суд дійшов висновку, що до відповідача необхідно застосувати один із заходів впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, яка настає при винній поведінці батьків, а саме: позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення матері до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення. Таким чином, судом встановлено умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, при цьому вона має реальну можливість виконувати свій батьківський обов"язок, але не вчиняє відповідних дій. Таку сукупність вказаних фактів суд визнає достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини та відповідно передачу її органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації. Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, то суд вважає таке. Ст.180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач не надає коштів на утримання дитини, проживає окремо від дитини, що є підставою для стягнення аліментів. Вимога позивача про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі на утримання дитини є законною, оскільки вона офіційно непрацевлаштована. При визначенні розміру аліментів суд згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року враховує думку сторін, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, офіційно непрацевлаштованим і має можливість виплачувати аліменти, не має інших зобов'язань матеріального характеру. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір стягнення з відповідача аліментів на дитину в розмірі 100 грн. є обґрунтованим, тому позов підлягає до задоволення. Сума аліментів у вказаному розмірі не є завищеною в нинішніх умовах проживання, з урахуванням віку неповнолітньої дитини, її потреб та такою, що створює відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, має сина 17 років, інших утриманців не має, є фізично здоровою і може працювати та виконувати обов"язок по утриманні своєї дитини та сплачувати визначену суму аліментів, яка б забезпечувала необхідний життєвий процес дитини та її розвиток. Будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу і спростовуючих показання позивача, відповідач не надав. Відповідно до ч.3 ст.193 Сімейного кодексу України за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позов до суду пред'явлений 17 жовтня 2014 року, а тому відповідно до ст.ст.79, 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину повинні стягуватися з указаної дати. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в дохід держави у розмірі 243 грн. 60 коп. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З огляду на викладене, на підставі ст.ст.79, 84, 180, 181-184, 191 СК України,

Outcome: approved