Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рогатинського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей в 1/2 частці від усіх видів його заробітків щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. У позовній заяві зазначено, що сторони по справі з 28 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі в них 25 листопада 2009 року народився син [PERSON], 16 січня 2011 року народилася дочка [PERSON]. 09 червня 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано у встановленому законом порядку. Діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні та вихованні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. [PERSON] працює, інших дітей на утриманні немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Просила позов задовольнити та стягувати на її користь на утримання дітей аліменти в 1/2 частині від усіх видів його заробітків щомісячно відповідно до вимог ч.1 ст.183 СК України. У судове засідання позивачка не прибула, направила на адресу суду письмове клопотання про слухання справи бех її участі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не прибув повторно і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Суд, за письмовою згодою позивачки по справі, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі з 28 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Рогатинського районного суду від 09 червня 2017 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. [PERSON] і [PERSON] є батьками двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серія І-НМ №143498, серія І-НМ №173707, виданими відповідно 16 грудня 2009 року та 24 січня 2011 року виконавчим комітетом Добринівської сільської ради. Діти проживають разом з матір'ю [PERSON] в с.Добринів Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджуєтьсч довідкою №413, виданою 18 липня 2017 року виконавчим комітетом Добринівської сільської ради. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України обовязок надавати утримання неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років, покладається рівною мірою на обох батьків. Неповнолітні діти не здатні самі здобувати кошти для існування. Обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дітей моральний обовязок і найважливіший правовий обовязок їх батьків. За ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, що мають істотне значення для справи, а саме матеріальне становище сторін по справі, стан здоровя сторін по справі, ту обставину, що відповідач по справі працює, інших утриманців немає, позивачка не працює, неспроможна самостійно забезпечити малолітніх дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Встановлення в законі правила про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батьків переслідує, передусім, мету найповніше охороняти інтереси дитини, забезпечити їй одержання не лише необхідних для життєдіяльності коштів, але і зберегти, за можливістю, той рівень життя, який дитина мала при спільному проживанні з обома батьками. На підставі викладеного позов про стягнення аліментів підлягає до задоволення в 1/3 частці від заробітку відповідача. Крім того, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині третій статті 182 СК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial