Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Адвокат Костирко Є.С., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] працював на ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на різних посадах (з 25.04.2016 року по 11.07.2018 року). За весь час роботи на державному підприємстві сумлінно виконував свої посадові обов`язки. Наприкінці травня 2018 року уповноважений власник підприємства в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України призначив в.о. директора ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» Веркальця А.М. , який продовжує перебувати на посаді в.о. директора по сьогоднішній день. З 28.05.2018 року по 15.06.2018 року, відповідно до наказу ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» від 24.05.2018 року №118, [PERSON] знаходився у черговій відпустці. По виходу з відпустки він з`явився на підприємство продовжувати виконувати свої функціональні обов`язки за посадою, однак доступ на територію йому було заблоковано, незважаючи на той факт, що на підприємстві залишились речі (оргтехніка, меблі та ін.), які він придбав за особисті кошти за авансовими звітами (відповідна вимога про повернення речей була подана [PERSON] на підприємство). Тим не менш, 11.07.2018 року його звільнили з підприємства, начебто, за прогул, хоча жодних листів чи інших повідомлень з вимогою надати пояснення про відсутність на робочому місці особисто він не отримував, хоча всі його дані та контактні телефони відповідач мав в наявності. Зазначив, що [PERSON] не був ознайомлений з наказом про звільнення, йому не видавали трудову книжку, яку він здав до кадрового підрозділу під час працевлаштування, та не провели з ним при звільненні повний розрахунок (включаючи наявну заборгованості по заробітній платі за минулі періоди), що передбачено нормами Кодексу законів про працю України. Про сам факт звільнення [PERSON] дізнався вже у вересні 2018 року лише завдяки отриманню виписки з ПФУ, адже підприємство жодним чином з ним не контактувало. Вказав, що ніяких повідомлень від ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» щодо свого звільнення [PERSON] не отримував, станом на момент підготовки позовної заяви трудову книжку ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» так і не повернуло та остаточного розрахунку з ним не провело. В результаті такого грубого з боку відповідача порушення законних трудових прав [PERSON] , передбачених Конституцією України, це призвело до моральних страждань останнього, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали і вимагають від нього для цього додаткових зусиль для організації життя, забезпечення усім необхідним для продовження нормальної життєдіяльності. Через невиплату заборгованості з заробітної плати [PERSON] залишився без коштів на життя, невидача трудової книжки не залишила йому можливості офіційно працевлаштуватись. Необґрунтоване звільнення, неповернення підприємством власних речей, а також зароблених грошей, змусило [PERSON] оформити кредити та здати особисті речі до ломбарду, щоб отримати хоч якісь кошти на проживання. Все це викликало моральні страждання, внаслідок яких у [PERSON] виникали постійні нервові зриви та підвищувався артеріальний тиск. На підставі вищевикладеного, просив суд стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 51241,14 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.07.2018 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 397,36 грн.; моральну шкоди у розмірі 7000 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8164,25 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представником позивача надана заява, за змістом якої просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги [PERSON] відповідач визнав частково, а саме: заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 51241,14 грн.; моральну шкоду у розмірі 1000 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 6243,25 грн., в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] було прийнято на роботу до ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» з 24.02.2017 року на посаду заступника начальника служби з фінансово-економічної безпеки з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копію наказу №32 о/с від 23.02.2017 року (а.с.15). Згідно копії Наказу №39/ос від 11.07.2018 року [PERSON] , помічника заступника директора, звільнено з 11.07.2018 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Бухгалтерію зобов`язано провести остаточний розрахунок з 11.07.2018 року враховуючи, що останнім робочим днем є 11.07.2018 року. Компенсацію за невикористану відпустку виплатити за період з 24.02.2017 року по 24.05.2018 року, як за фактичний час роботи, відповідно до ст.9 ЗУ "Про відпустки" (а.с.16). Ч.1 ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Але, в порушення вказаних вимог чинного законодавства України, розрахунок з позивачем в день звільнення відповідачем не було проведено, згідно копії довідки ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» №218 від 03.04.2019 року сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] складає 51241,14 грн. (а.с.14). Оскільки відповідачем не були виплачені позивачу всі належні суми при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з липня 2017 року по липень 2018 року в сумі 51241,14 грн. Згідно положень ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати, підлягає негайному виконанню. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно із статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці»з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, за змістом наведених норм закону можна зробити висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, який встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України та становить три місяці. За змістом позовної заяви позивач з 28.05.2018 по 15.06.2018р. знаходився у черговій відпустці, по виходу з якої він з`явився на підприємство для продовження виконання своїх функціональних обов`язків за посадою, однак доступ на територію йому було заблоковано; про факт звільнення, а отже про порушення свого права щодо виплат відповідачем всіх належних сум при звільненні, він дізнався у вересні 2018 року після отримання виписки із ПФУ, до суду ж з даним позовом [PERSON] звернувся лише 25.04.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з підстав пропуску строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу невиплати заробітної плати, внаслідок чого позивач був позбавлений нормальних життєвих зв`язків. Позивач оцінює свої моральні страждання в 7000,00 грн., але достатніх доказів для висновку суду про такий розмір завданої йому моральної шкоди суду не надав. З урахуванням вимог розумності, справедливості, вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати, часткового визнання представником відповідача розміру моральної шкоди, доказів та пояснень позивача наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає достатнім та справедливим стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1500,00 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 8 164,25 грн. витрат за надання правової допомоги, то суд виходить з наступного. Згідно вимог ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, 27.02.2019 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» було укладено Договір №б/н про надання юридичних послуг з Додатком №1 до нього - Протоколом погодження договірної ціни, відповідно до якого вартість послуг становить 8 164,24 грн. (а.с.24,25). 22.04.2019 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» було підписано Акт про прийняття-передачі наданих послуг, відповідно до якого виконавець з 27.02.2019 року по 22.04.2019 року надав замовнику юридичні послуги відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 27.02.2019 року та Додатку №1 до Договору, а замовник прийняв надані послуги. Вартість послуг за період, вказаний в п.1 цього Акту становить 6 243,25 грн. Сторони дійшли згоди, що виконавець своїм підписом свідчить про оплату замовником всієї суми наданих послуг, а замовник підтверджує факт оплати зазначеної грошової суми та відсутність будь-яких претензій щодо наданих виконавцем послуг (а.с.26). Отже, з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути 6 243,25 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial