Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом і підлягають виключенню із реєстру зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку із набуттям права власності на квартиру [PERSON] , а також тим, що з 2002 року відповідачі не користуються квартирою. Обґрунтовуючи свої вимоги покликається на те, що є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом із державного реєстру прав на нерухоме майно від 23.02.2017 року. Згідно довідки про склад сім"ї виданої ЛКП "Вулецьке" №1538 від 13.11.2019 року в квартирі зареєстровані, вона, позивач, її діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , що зареєстровані у вказаній квартирі з 1970-х років та проживали у ній до 2002 року. Відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації та з цього часу у квартирі не проживають, комунальних послуг не сплачують. У зв`язку із вищенаведеним, звертається до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, хоча належним чином викликалися у порядку ст.ст. 128-130 Цивільного процесуального кодексу України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом із державного реєстру прав на нерухоме майно від 23.02.2017 року. Згідно довідки про склад сім"ї виданої ЛКП "Вулецьке" №1538 від 13.11.2019 року в квартирі зареєстровані, вона, позивач, її діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , що зареєстровані у вказаній квартирі з 1970-х років та проживали у ній до 2002 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.12.2016 року у цивільній справі № 465/3041/16-ц, задоволено заяву [PERSON] та встановлено факт добросовісного заволодіння, користування та набуття квартирою [ADDRESS] з 2002 року. Рішенням суду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2002 року вказаною квартирою не користуються. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначеніст.150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України. Так, за умовами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад один рік, поважних причин не проживання чи перешкод їм у користуванні такою, судом не встановлено. Отже, позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved