Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

14 листопада 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги [PERSON], про витребування з чужого незаконного володіння 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та скасування державної реєстрації права власності на вищевказану частину нерухомого майна. Вимоги обґрунтовує тим, що йому та його сестрі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 24 квітня 2014 року рішенням Нововолинського міського суду задоволено позов [PERSON] та припинено його право власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна, стягнувши з позивача в його користь вартість цієї частки в розмірі 84896 грн., внесену нею на депозитний рахунок суду. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03 червня 2014 року його скарга була відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак, 10 вересня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ його касаційна скарга задоволена, а рішення Нововолинського міського суду та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Крім того, ухвалою ВССУ від 16 липня 2014 року виконання рішення суду першої інстанції було зупинено до закінчення розгляду касаційної скарги. Пізніше, йому стало відомо, що [PERSON] 05 липня 2014 року відчужила спірну квартиру в користь свого сина [PERSON], уклавши договір дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Пасюк Л.О. 11 листопада 2014 року ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області позов [PERSON] до нього про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації цієї частки залишено без розгляду за заявою позивача. Оскільки [PERSON] набув право власності на частину майна, яке [PERSON] не належало і яке вона відчужила неправомірно, просить відновити порушено право та витребувати з незаконного володіння [PERSON] в його користь 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вищевказану частину нерухомого майна та стягнути з останнього судові витрати у справі. Ухвалою суду від 21 січня 2015 року виключено третю особу на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] з числа третіх осіб і залучено її до розгляду справи у якості співвідповідача, а ухвалою суду від 05 лютого 2015 року до розгляду вищевказаної цивільної справи залучено співвідповідачем [PERSON], як набувача спірного нерухомого майна. 23 лютого 2015 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Свій позов обґрунтовує тим, що вимоги заявлені до нього [PERSON] є безпідставними, оскільки він правомірно володів квартирою і жодним чином не порушував права первісного позивача. Будучи залучений до розгляду справи в якості відповідача, він змушений витрачати кошти на правову допомогу для захисту від його незаконних вимог. Вважає, що із-за вищевказаних обставин [PERSON] завдав йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000 грн., які просить стягнути з відповідача в свою користь. 30 січня 2015 року [PERSON] подав до суду змінену позовну заяву, просив витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], визнавши за ним право власності на вищевказане майно, стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в свою користь моральну шкоду, всього в розмірі 15000 грн. (з кожного по 5000 грн.) та стягнути з відповідачів судові витрати у справі, а саме: 970,76 грн. судового збору, 2400 грн. за надання правової допомоги. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що відповідачі незаконним шляхом позбавили його права власності на спірне майно, чим спричинили йому моральні страждання, зміну звичного ритму життя, біль, так як він тривалий час змушений був звертатися за правовою допомогою та захищати своє право в судах з метою повернення своєї власності. Під час розгляду справи в суді відповідачі неодноразово намагалися затягнути розгляд справи, зловживаючи своїми процесуальними правами, заявляючи безпідставні відводи до суддів Нововолинського міського суду Волинської області та відчужуючи спірну квартиру під час розгляду справи в суді. 10 березня 2015 року [PERSON] уточнив позовні вимоги в частині стягнення судових витрат, а саме просив стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] 1701,20 грн. судового збору та 2400 грн. витрат на надання правової допомоги адвокатом. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні уточнили розмір понесених витрат на правову допомогу за первісним позовом, визначивши її в сумі 3300 грн., змінений первісний позов підтримали повністю, просили його задоволити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, у зв'язку з його безпідставністю. [PERSON] в суді пояснив, що [PERSON] являється тещею [PERSON] і придбала вона квартиру, знаючи про скасування рішення Нововолинського міського суду судом касаційної інстанції. Однак, підтвердив, що про хід розгляду справи про припинення його права власності в спірному майні [PERSON] не повідомляв та листи їй не надсилав. Зазначив, що вже після постановлення ухвали ВССУ [PERSON] надіслала йому письмову вимогу про звільнення квартири. Вважає, що діями відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] йому заподіяно моральну шкоду. Так, він затратив значний час та сили на судові засідання, крім того його дружина, переживши сильний стрес та хвилювання, перебувала на лікуванні. Підтвердив, що його син на протязі тривалого часу проживає у спірній квартирі, у якій проживає і на даний час. [PERSON], як представник [PERSON] в суді пояснила, що рішення першої та апеляційної інстанції, винесені за результатами розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні, були оскаржені в ВССУ її довірителем, про що [PERSON] отримала повідомлення. Попри це, 05 липня 2014 року вона подарувала спірну квартиру своєму синові [PERSON], а той відчужив її [PERSON] Оскільки рішення Нововолинського суду від 24 квітня 2014 року, яким [PERSON] визнано власником 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] скасовано, а ухвалою Іваничівського суду від 11 листопада 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду, тому, з метою відновлення порушеного права [PERSON], як власника 1/2 частини спірної квартири, просить первісний позов задоволити. Відповідач [PERSON] зустрічний позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив його задоволити, а у задоволенні первісного позову просив відмовити, посилаючись на те, що [PERSON], на момент укладення договору дарування була власником усієї спірної квартири, а тому відчужувала її правомірно. Дійсно, він отримував листи від [PERSON], де той повідомляв, що має намір оскаржувати рішення Нововолинського міського суду та апеляційного суду в касаційній інстанції, однак вони були датовані 09 липням 2014 року. З 05 липня по 17 листопада 2014 року він на законних підставах володів спірним майном і розпорядився ним на власний розсуд. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом свідчить про правомірність набуття [PERSON] спірної квартири. Про те, що ВССУ скасував рішення судів він довідався на попередньому судовому засіданні, у даній справі, оскільки жодних повідомлень ні від [PERSON], ні з інших джерел з цього приводу він не отримував. Вважає, що права останнього порушено не було. Продав він квартиру [PERSON] з тих причин, що йому потрібно було повернути кошти, які були покладені на депозитний рахунок ТУ ДСА у Волинській області. Тещу він не обманював, змови між ним, матір'ю та [PERSON] ніякої не було. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] позов до свого довірителя [PERSON] не визнала, пояснила, що [PERSON], даруючи квартиру сину [PERSON] діяла в межах повноважень власника житла. А син, правомірно володіючи спірним житлом продав квартиру тещі, так як йому потрібні були кошти. Про те, що рішення Нововолинського міського суду та ухвалу апеляційного суду скасовано [PERSON] стало відомо вже після відчуження квартири [PERSON] Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди пітримує в повному обсязі, з підстав викладених у ній. Вважає, що поданню даного позову, слугував позов, поданий [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, який вважає безпідставним. Про те, що накладено арешт на спірну квартиру вона та [PERSON] дізналися значно пізніше, в процесі ознайомлення з матеріалами цієї справи. В судове засідання відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток (а.с.144-143,156,158). В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] позов до його довірителя не визнав, пояснив, що 19 квітня 2014 року на депозитний рахунок суду [PERSON] внесла вартість 1/2 частини спірної квартири і за рішенням суду (після набрання ним законної сили) набула право власності на цю частку, після чого розпорядилася нею. Крім того, ухвалу про відкриття провадження ВССУ його довіритель отримала лише 21 липня 2014 року, тобто вже після відчуження нею спірного майна, однак чи отримувала вона ухвали цього суду про зупинення виконання рішення суду та про скасування рішення суду першої інстанції йому не відомо. [PERSON] не повідомляв матері про продаж квартири [PERSON], як і не говорила [PERSON] останній про те, що стосовно квартири існує спір. А тому, вважає, що саме [PERSON], перешкоджаючи в доступі до квартири, завдає моральної шкоди відповідачу за первісним позовом. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що її довіритель [PERSON] правомірно набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], оскільки її зять [PERSON] отримав спірне житло в дарунок від матері [PERSON], а та в свою чергу набула право власності на нерухоме майно на підставі рішення Нововолинського міського суду, яке набрало законної сили. Про те, що існує спір стосовно придбаної квартири до відому [PERSON] ніхто не ставив, тому вона не могла знати та не знала про розгляд справи в ВССУ. На власні очі вона бачила нотаріально посвідчений договір дарування, а тому, укладаючи договір купівлі-продажу підстав сумніватися в неї не було. Про те, що в Іваничівському районному суді розглядалася справа стосовно спірного житла вона не знала, як і не було відомо [PERSON] про накладення арешту на спірну квартиру. За таких обставин, вважає, що підстав витребовувати з її законного володіння майно та стягувати з неї в користь [PERSON] моральну шкоду не має. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON], представників відповідачів, дослідивши матеріали справи у їх сукупності дійшов висновку, що первісний позов слід задоволити частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] та [PERSON], а саме кожному з них належало по 1/2 частині вищевказаного нерухомого майна - двохкімнатної квартири загальною площею 43,8 кв.м і 27,7 кв.м. житловою площею, що підтверджується копією витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5,7) та копією технічного паспорта (а.с.8-9). Позивач [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.6) набув права власності на 1/2 частину спірного майна на підставі спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO]. 24 квітня 2014 року рішенням Нововолинського міського суду позов [PERSON] задоволено частково. Припинено право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], стягнувши в його користь із [PERSON] вартість цієї частки в розмірі 84896 грн. внесену нею на депозитний рахунок суду згідно квитанції №50/66 від 19 квітня 2014 року ВАТ "Державного ощадного банку" Нововолинського ТВБВ №100020 ОБ, розрахунковий рахунок [NUMBER] ГУ ДКСУ у Волинській області, отримувач ТУДСА у Волинській області, визнавши за [PERSON] право власності на цю 1/2 частку спірної квартири. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 848,96 грн. сплаченого останньою судового збору та 1400 грн. витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи, а всього 2248,96 грн. (а.с. 10-11). Апеляційна скарга [PERSON], ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2014 року відхилена, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 квітня 2014 року у даній справі залишено без змін (а.с.12-13), тобто рішення набрало законної сили. Однак касаційна скарга [PERSON] була частково задоволена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою цього суду від 10 вересня 2014 року рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.17-19). Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації вартості цієї частки залишено без розгляду, за заявою самого позивача, оскільки предмет спору вибув з власності [PERSON] (а.с.85). Крім того, ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року було зупинено виконання рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 квітня 2014 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2014 року до закінчення розгляду касаційної скарги судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ (а.с.16). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1802, виданого 17 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області [PERSON] належить [PERSON] (а.с.97). В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами по справі, що до скасування рішення суду першої інстанції та до винесення ухвали ВССУ відповідач [PERSON] 05 липня 2014 року подарувала вищевказане майно своєму синові [PERSON], а останній 17 листопада 2014 року, тобто вже після постановлення ухвали ВССУ про скасування рішень Нововолинського міського суду та апеляційного судів відчужив квартиру в користь [PERSON] Однак доказів того, що відповідачі за первісним позовом, відчужуючи спірне майно діяли неправомірно судом не встановлено, оскільки суду не надано жодних доказів про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] знали про відкриття касаційного провадження ВССУ, зупинення виконання рішення та в подальшому скасуванні вищевказаним судом рішень судів на час відчуження спірної квартири ні позивачем ні його представником не надано. А навпаки, правдивість пояснень відповідача та представників відповідачів підтверджуються попередженнями про звільнення квартири [PERSON], які датовані 02 липням та 14 серпням 2014 року (а.с.151-152). Згідно повідомлення ТУ ДСА України у Волинській області від 11 лютого 2015 року №462/04-27 кошти в сумі 84896,17 грн., які надійшли від [PERSON] знаходяться на депозитному рахунку управління (а.с.117). Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчуджене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст.388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом задоволення віндикаціного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Оскільки, частина спірної квартири належна [PERSON] вибула з його володіння не з його волі, а за рішенням суду і в даному випадку як [PERSON], так і [PERSON] є добросовісними набувачами квартири за адресою: [ADDRESS], 1/2 частина якої після скасування рішення Нововолинського міського суду від 24 квітня 2014 року судом касаційної інстанції, на правовій підставі є власністю позивача [PERSON] за первісним позовом, тому, правомірно, для захисту порушеного права він звернувся з вимогою про витребування майна в добросовісного набувача [PERSON] А тому, суд вважає підставною вимогу позивача [PERSON] про витребування в свою користь з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання за позивачем за первісним позовом [PERSON] права власності на 1/2 частину спірної квартири, а тому позов в цій частині суд також задоволює. Відмовляючи у задоволені позовних вимог первісного позову в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди та повністю зустрічного позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 вищевказаної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивачі за зустрічним та первісним позовами жодними доказами не довели наявність в них моральної шкоди, протиправність діянь зі сторони як відповідачів за первісним позовом так і зустрічним, а сам по собі захист своїх прав в суді не може бути підставою для задоволення позовів про стягнення моральної шкоди. Крім того, [PERSON] фактично не був позбавлений права володіння своїм майном, оскільки за його ствердженнями у спірній квартирі проживав і на даний час проживає його син. Суд, задоволивши частково первісний позов та відмовивши в зустрічному позові розподіляє судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, а саме залишає за позивачем у зустрічному позові [PERSON] понесений ним судовий збір, а з відповідачів по первісному позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] стягує в користь [PERSON] з кожного по 325,60 грн. судового збору, що підтверджено документально (а.с.2, 30, 35, 115). Враховуючи те, що позивач за первісним позовом, уклавши договір отримав правову допомогу адвоката [PERSON], беручи до уваги вимоги ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ" №4191-17 від 20 грудня 2011 року, а саме складність підготовленого адвокатом [PERSON] позову, враховуючи велику кількість судових засідань, в яких вона брала участь, неодноразову зміну позовних вимог, суд частково задоволює вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] витрат на правову допомогу та стягує в його користь з [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кожного по 900 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджено документально (а.с.26-28, 165-166).

Outcome: approved