Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у фактично-шлюбних відносинах, в результаті чого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними був зареєстрований 24 жовтня 2015 року. Спільне життя з відповідачем не склалося, з березня 2021 року вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейно-шлюбних відносин. Майнового спору між ними немає. Дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею (позивачем). Час на примирення не потрібний. Просила шлюб з [PERSON] розірвати, змінити її (позивача) прізвище на дівоче « [PERSON] ». 10 червня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. 06 липня 2021 року до суду від відповідача надійшло клопотання, згідно з яким [PERSON] просив розглянути справу без його участі, позов визнав та просив його задовольнити. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 24 жовтня 2015 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Мирчанської сільської ради Бородянського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про народження, сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як зазначено у статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з позовної заяви, сімейне життя у сторін не склалося, сімейних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, бажання до примирення відсутнє. За таких обставин, а також у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог, суд вважає, що сім`я сторін фактично розпалась і шлюб між ними існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Згідно до ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене, у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 454 грн. (908 грн. х 50 %), а також стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування її витрат по сплаті судового збору 454 грн.

Outcome: approved