Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

20.12.2019 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва за позовом до 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на наступні обставини. Згідно витягу з наказу №33 від 03.06.2016р. начальника 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України з 06.06.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу на посаду водія. 18.11.2016р. згідно наказу №78 від 17.11.2016р. відповідача «Про увільнення військовослужбовця на час проходження військової служби за контрактом» було увільнено від роботи до дати фактичного закінчення контракту під час проходження військової служби зі збереженнями займаної посади і середньої заробітної плати. 18.11.2016р. згідно витягу із наказу командира 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України №169-РС від 18.11.16р. [PERSON] призначено водієм-заправником автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу роти забезпечення 101 окремої бригади охорони генерального штабу Збройних Сил України. 18.11.2016р. з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (під час дії особливого періоду) 13.04.2017р. згідно наказу №19 начальника 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України «Щодо призову на військову службу за контрактом [PERSON] » виплату заробітної плати від 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України призупинено. Вважає наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки наказ суперечить ч.3 ст. 119 КЗпП України, ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. З квітня 2017р. по теперішній час позивачу заробітна плата не виплачується. 25.06.2018р. рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/16306/17, за позовом 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України до Головного управління Держпраці у Київській області, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019р. залишено без змін, позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Київській області від 28 листопада 2017 року №697 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Посилаючись на вказані рішення суду позивач просить застосувати до справи, що розглядається в порядку ч.5 ст.82 ЦПК України. Ухвалою суду 17.02.2020 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримують та просять його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поважні причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно ст.223 ч.3 п.1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Виходячи з аналізу вказаної норми без заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Суд, заслухавши сторону позивача, розглянувши подані стороною документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 06.06.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу на посаду водія за 2 т.р. згідно витягу з наказу №33 начальника 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України від 03.06.2016р. Наказом начальника 10 Хіммотологічного центру №78 від 17.11.16р. «Про увільнення військовослужбовця на час проходження військової служби за контрактом» з 18.11.2016р. [PERSON] було увільнено від роботи до дати фактичного закінчення контракту під час проходження військової служби зі збереженнями займаної посади і середньої заробітної плати. Наказом начальника 10 Хіммотологічного центру №19 від 13.04.2017р. «Щодо призову на військову службу за контрактом [PERSON] » виплату заробітної плати від 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України [PERSON] було призупинено. Згідно довідки про заробітну плату від 21.10.2019р. №337 видану відповідачем, заробітна плата останній раз була виплачена позивачу у березні 2017р. Відповідно до витягу із наказу командира 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України №169-РС від 18.11.16р., [PERSON] призначено водієм-заправником автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів автомобільного взводу роти забезпечення 101 окремої бригади охорони генерального штабу Збройних Сил України. У цей же день з позивачем було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України згідно пунктом 3 якого зазначається, що контракт укладається до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (під час дії особливого періоду). Згідно ст.1 ЗУ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Із даних правовідносин Верховний Суд України виклав свою правову позицію зокрема у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц, де зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформульовано і в інших постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 131/1449/16-ц; від 14.02.2018р. в справі №727/2187/16-ц; від 20.02.2018р. в справі №640/4439/16-ц; від 21.02.2018р. у справі № 211/1546/16-ц. Відповідно до ч.2 ст. статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, відповідачем порушено ч.2 ст. статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ч.3 ст. 119 КЗпП України, що встановлено в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №826/16306/17, за позовом 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України до Головного управління Держпраці у Київській області, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019р. залишено без змін та яке набрало законну силу. Відповідно до вимог ч. 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Зважаючи на вище викладене, суд дійшов висновку, що в силу вимог ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2018р. у справі №826/16306/17, за позовом 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України до Головного управління Держпраці у Київській області, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019р. залишено без змін, щодо дій відповідача, а саме щодо порушення 10 Хіммотологічним центром Міністерства оборони України ч.2. ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст. 119 КЗпП України, оскільки наказом від 13.04.2017р. №19 «Щодо призову на військову службу за контрактом [PERSON] » призупинено виплату заробітної плати [PERSON] , який уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або оголошення про демобілізацію, не підлягають доказуванню в даній цивільній справі, оскільки встановлені судовим рішенням в іншій адміністративній справі. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ №19 від 13.04.2017р. начальника 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України «Щодо призову на військову службу за контрактом [PERSON] » є незаконним та підлягає скасування, позивач має право на середній заробіток за період проходження ним строкової військової служби. Пунктом 2 постанови КМУ №100 від 08.02.1995р.«Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. У п.5 Постанови №100 зазначається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Встановлено, що позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток з 01.04.2017р. по 20.12.2019р. в сумі 112281,60рн. та середній заробіток з 20.12.2019р. по дату ухвалення судового рішення. Враховуючи довідку про заробітну плату від 21.10.2019р. №337 середньоденний заробіток (3653,98 (з/п березень) + 3280, 90 (з/п лютий) = 6934,88/42 (робочі дні) = 165,12) складає 165, 12 грн. Кількість робочих днів у 2017р.: з квітня 2017р. складає 186 днів, у 2018р. - 250, з 2019р. по 20.12.2019р. - 244 робочих днів. Тож, загальна кількість робочих днів невиплаченого середнього заробітку за період з 01.04.2017р. по 20.12.2019р. складає 680 робочих днів, відповідно невиплачений середній заробіток позивачу за період з 01.04.2027р. по 04.12.2019р. складає 112 281, 60 грн. (680 х 165, 12грн.= 112 281, 60 грн.). З 20.12.2019р. по 08.09.2020р. кількість робочих днів у грудні 2019р. - 6, у 2020р. - 171 день. Всього: 177. Тож, загальна кількість робочих днів невиплаченого середнього заробітку за період з 20.12.2019р. по дату винесення судового рішення 08.09.2020р. складає 177 робочих днів, відповідно невиплачений середній заробіток позивачу за період з 20.12.2019р. по 08.09.2020р. складає 29226,24 грн. (177 х 165, 12грн.= 29226,24 грн.). Згідно з положеннями ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню. За правилами ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача згідно до п.1 та п.13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1415,08 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved