Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

18 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з жовтня 2012 року по 27 лютого 2015 року в сумі 67210 грн 00 коп. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 02.04.2012 року по 01.05.2013 року він працював на ДП «Чернігівторф у філії «Смолинський торфобрикетний завод» на посаді майстра, за даний період заробітна плата йому не виплачена, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку та моральна шкода в сумі 5000 грн, яка полягає в завданні душевних страждань, що негативно відобразились на стані його здоров»я та приниження гідності. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, оскільки заборгованість виникла не з вини підприємства, стягнення проводиться відділом виконавчої служби та зазначив, що позивачем невірно визначено розрахунковий період стягнення середнього заробітку, так як останній звільнений 01 липня 2013 року Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач працював у філії Смолинський торфозавод ДП Чернігівторф на посаді майстра, звільнений з 01 липня 2013 року згідно п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін (а.с. 3-7) У день звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі і з ним не було проведено відповідного розрахунку по день розгляду справи, що не заперечується сторонами у судовому засіданні. 15 грудня 2014 року Чернігівським районним судом Чернігівської області було видано судовий наказ, який набрав законної сили, про стягнення з Державного підприємства Чернігівторф на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 13282 грн 45 коп. Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що затримка розрахунку з [PERSON] тривала і після ухвалення рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області, тобто не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 23-1 цього Кодексу. Вищенаведені норми трудового законодавства України свідчать про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, однак на час розгляду справи розрахунок з позивачем не проведено. Таким чином, за не розрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати, наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини до фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження. Як роз'яснено в п.6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абз.3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, але якщо протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, в якому передбачено, що розрахунки проводяться виходячи з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Суд, розраховуючи суму коштів, що належить до виплати [PERSON] враховує межі заявлених позовних вимог та виходить з наведеної відповідачем середньоденної заробітної плати в сумі 97,89 грн, яка обрахована у відповідності до вищезазначеного порядку. Розрахунок позивача є довільним та не підтверджений відповідними документами. Крім того, позивачем невірно визначено розрахунковий період при обчисленні середнього заробітку, що підлягає стягненню, оскільки відповідальність підприємства наступає після звільнення працівника у разі не проведення з ним остаточного розрахунку в день звільнення. За таких підстав оплаті підлягають 22 робочих дня - за липень 2013 року, 21 робочий день - за серпень 2013 року, 21 робочий - за вересень 2013 року, 23 робочих дня - за жовтень 2013 року, 21 робочий день - за листопад 2013 року, 22 робочих дня за грудень 2013 року, 21 робочий день - за січень 2014 року, 20 робочих днів - за лютий 2014 року, 20 робочих днів - за березень 2014 року, 21 робочий день - за квітень 2014 року, 19 робочих днів - за травень 2014 року, 19 робочих днів - за червень 2014 року, 23 робочих дня - за липень 2014 року, 20 робочих днів - за серпень 2014 року, 22 робочих дня - за вересень 2014 року, 23 робочих дня - за жовтень 2014 року, 20 робочих дня - за листопад 2014 року, 23 робочих дня - за грудень 2014 року, 20 робочих днів - за січень 2015 року, 20 робочих днів - за лютий 2015 року. Таким чином, сума до стягнення з відповідача коштів становить (421 робочий день х 97,89 грн.) 41 211 грн 69 коп. Враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню за період з 02 липня 2013 року по 27 лютого 2015 року, що визначений позивачем в позовній заяві, в сумі 41 211 грн 69 коп. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги обсяг моральних страждань позивача, втрату нормальних життєвих зв'язків з іншими особами, додаткові зусилля, прикладені позивачем для забезпечення достатніх умов проживання, тривалість невиплати заробітної плати та влаштування після звільнення на іншу роботу, а тому приходить до висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково і стягнути з ДП «Чернігівторф» на користь [PERSON] у відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 500 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати за позовну вимогу по відшкодуванню заборгованості по заробітній платі в сумі 412,12 (41211,69х672,10/67210) грн пропорційно до частини задоволених позовних вимог та за позовну вимогу по відшкодуванню моральної шкоди в сумі 24,36 (500х243,60/5000) грн, а всього 436,48 грн.

Outcome: partial