Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

15.01.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Геройське дослідно-промислове підприємство» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював в ДП «Геройське дослідно-промислове підприємство» на посаді головного інженера. Наказом від 17.12.2014 року №59 відповідач звільнив з 18.12.2014 року з формулюванням «за власним бажанням». Позивач вважає даний наказ незаконним, оскільки подану заяву від 15.10.2014 року про звільнення з роботи за власним бажанням відкликав в той же день. Інших причин для звільнення не було, а тому його звільнення з роботи є протиправним. З посиланням на ст. ст. 38, 235, 237-1 КЗпП України просив задовольнити позов: скасувати наказ №59 від 17.12.2014 року про звільнення його з роботи та поновити на посаді головного інженера ДП «Геройське дослідно-промислове підприємство» з 18.12.2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 4000грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, надав до суду письмові заперечення які зводяться до наступного. 15.12.2014 року позивач написав та надав керівнику підприємства [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до якої 17.12.2014 року було видано наказ №59 про звільнення [PERSON] з посади за власним бажанням. 17.12.2014 року [PERSON] поставив свій підпис про ознайомлення з наказом, отримав трудову книжку та остаточний розрахунок. Надана позивачем заява про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням не має вхідного штампу підприємства, а лише підпис [PERSON], яка є кладовщиком підприємства та не має повноважень на отримання вхідної кореспонденції. При ознайомлені з наказом від 17.12.2014 року позивач не мав будь-яких заперечень. Таким чином, дії відповідача щодо звільнення позивача відповідають чинному законодавству України, а позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Треті особи в судове засідання не зявились, своїх представників не направили, про слухання справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного інженера ДП «Геройське науково-дослідне підприємство» на посаді головного інженера. Наказом відповідача №59 від 17.12.2014 року [PERSON] звільнено з 18.12.2014 року за власним бажанням з виплатою за дні невикористаної відпустки (а.с. 5). У відповідності до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З аналізу цієї правової норми вбачається, що звільнення працівника повинно проводитися не раніше спливу двотижневого строку, наданого працівнику для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу про своє звільнення за власним бажанням. Роботодавець не вправі без згоди працівника звільнити його до закінчення вказаного двотижневого строку, якщо останній про це не просить. Працівник у двотижневий термін має право змінити свій намір щодо звільнення та продовжити працювати. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] надав відповідачеві заяву від 15.10.2014 року про звільнення його з роботи за власним бажанням (а.с. 6). В той же день 15.10.2014 року [PERSON] подав заяву, якою відкликав раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням та повідомив про намір продовжити працювати (а.с. 7). Обидві заяви мають вхідний номер, дату отримання відповідачем та підпис особи, яка прийняла заяви. Заперечення відповідача щодо прийняття другої заяви неуповноваженою особою на отримання вхідної кореспонденції суд не приймає, оскільки обидві заяви прийняті однією особою. Крім того відповідач не надав на запит суду витяг з журналу вхідної кореспонденції підприємства за 15.10.2014 року. У відповідності до статті 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З вищевикладеного можна зробити висновок, що позивач мав намір продовжувати роботу на підприємстві, натомість відповідач видав наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням, що суперечить положенням ст. 38 КЗпП України. Враховуючи, що [PERSON] звільнений з посади без законної підстави та підлягає поновленню на попередній роботі, на підставі статті 235 КЗпП з відповідача на його користь підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.12.2014 року по день вирішення спору судом 26.02.2015 року. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" N 100 від 08 лютого 1995 року середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів. Розраховуючи суму середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд приймає розрахунок, наданий позивачем, як належний та допустимий, оскільки судом направлявся запит відповідачу про витребування оформленої відповідно до вимог чинного законодавства довідку про заробітну плату позивача, який отримано згідно поштового повідомлення 07.02.2015 року, але своїх розрахунків відповідач не надав, свого представника до суду не направив. З наданого розрахунку середня заробітна плата [PERSON] за два повних місяця перед звільненням (жовтень 2014 року 4463,80 гривень та листопад 2014 року 4508,87 гривень); середньоденна заробітна плата позивача складає 203,67 гривень (4463,80 + 4508,87): 43 робочих днів = 203,67). За період з 18.12.2014 року по день вирішення спору судом 26.02.2015 року (49 робочих днів) з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 9979,83 гривень. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 237-1 КЗпП визначено, що умовою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику є порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Всупереч вимогам частини 3 статті 10 та частини 1 статті 60 ЦПК України наявність таких обставин позивачем не доведена. Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до частини 3 статті 88, пункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухваленні рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial