Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання з житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [PERSON] являється власником житлового будинку з належними до нього господарськими (надвірними) будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок від 06.12.2000 року АВО № 060729. 20.09.2011 р. позивач дозволила зареєструвати місце проживання [PERSON] , яка будучи гр. Молдови стала резидентом України, оформивши посвідку на постійне проживання в Україні, та яка періодично проживала в даному будинку з 20.09.2011 року по кінець 2014 року. За твердженням позивача, відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 2015 року, залишила місце реєстрації, контакти з нею обірвано, звязків не підтримують,а відтак її реєстрація носить формальний характер. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] , однак продовжує бути зареєстрованою, що створює для останньої перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивач самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] в даному будинку не проживає з 2015 року, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зняття з реєстрації місця проживання. Позивач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву відповідно до якої заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розглянути справу у їх відсутності. В судове засідання відповідач повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслав. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішуєсправу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України 22.04.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про закриття підготовчого засідання без її участі. 28.09.2019 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 25.10.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 22.04.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2000 р., що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.12.2000 АВО № 060729 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. Відповідно до довідки Ужгородського державного міжрегіонального виробниче підприємство технічної інвентаризації за № 9165 від 06.12.2000 р. будинок [ADDRESS] назви належить [PERSON] в цілому. Вказані обставини також підтверджуються довідкою Ужгородського районного бюро технічної інвентаризації Нерухомого майна № 201/01-6 від 30.05.2018 р. Як вбачається з будинкової книги, в будинку за адресою [ADDRESS] також зареєстрована [PERSON] Факт непроживання відповідача [PERSON] у вищевказаному будинку підтверджується актом обстеження від 12.04.2018 року складеним секретарем сільської ради - Стеценко Л.Ю., землевпорядником сільської ради - Ердик Л . Д. , депутатом сільської ради Ердек С.І ., згідно якого відповідач [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] , не проживає тривалий час. Власником будинку є [PERSON] . Згідно довідки виданої сільським головою Руськокомарівської сільської ради Білак В.С. від 26.06.2018 за № 902 в індивідуальному житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] зареєстровані слідуючі громадяни: [PERSON] , 1951 р.н., власник будинку, [PERSON] зареєстрована, але не проживає згідно акта обстеження від 12.04.2018 року. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням,яке на праві власності належить позивачеві. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач була зареєстрована в будинку не як член сім`ї власника будинку, проте в даному житловому приміщення не проживає з 2015 року, її особистих речей у будинку немає, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, домовленості між нею та власником житла щодо права користування житлом відсутні, що підтверджено матеріалами справи. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2015 року . Окрім того вказане підтверджено і актом обстеження від 12.04.2018 року. Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача [PERSON] на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача - [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] понад один рік без поважних причин,участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірнихдоказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви в частині позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням ,підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації місця проживання особи, яка за рішенням суду позбавлена права користування житловим приміщенням . Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зіст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial