Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та дружини та про визнання права власності на ? частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна. Позов мотивовано тим що, [PERSON] з 01.01.2007 року почала проживати із [PERSON] як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. В цивільному шлюбі з [PERSON] у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] Рєнат Олександрович, 25 02.2013 року народження, батьком яких є [PERSON], шо підтверджується копіями свідоцтва про народження. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2017 року із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON], у вказаному рішенні зазначено, що позивачка з 2007 року проживала без реєстрації шлюбу із [PERSON], по вказаному рішенню виданий виконавчий лист та направлений на виконання. Під час спільного проживання на протязі 10 років, сторони мали спільний бюджет, купували речі, піклувалися і дбали один про одного, та в травні 2015 року вирішили придбати квартиру. 20.02.2015 року між [PERSON] та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі продажу майнових прав № 22Б 20, відповідно до якого, сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], в якій зробили капітальний ремонт, завезли до квартири меблі, тощо. У сторін були теплі та люблячі стосунки, вони довіряли один одному, тому було вирішено зареєструвати квартиру на чоловіка. На час покупки вказаної квартири, сторони проживали уже більше як 8 років і мали двоє спільних дітей. Тому причин недовіри не було. [PERSON] та діти зареєстровані у вказаній квартирі, про що свідчить довідка про склад сімї від 03.10.2016 року видана ОСББ «Садове - 22», де також вказано про те, що [PERSON] для [PERSON] являється дружиною. Просила суд встановити факт проживання сімєю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON]В з 01.01.2008 року по жовтень 2016 року. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: м. Вінниця. вул. Садова, буд. 22 б кв. 20. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала за обставин викладених в справі, просила суд позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду письмові заперечення, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував, щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надав суду письмові заперечення. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] проживала із [PERSON] як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. В цивільному шлюбі з [PERSON] у [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] Рєнат Олександрович, [INFO], батьком яких є [PERSON], шо підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.17-18). 20.02.2015 року між [PERSON] та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі продажу майнових прав № 22Б 20, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до довідки про склад сімї № 39 від 03.10.2016 року видана ОСББ «Садове - 22», [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син), [PERSON] (син) зареєстровані за адресою: [INFO], власник [PERSON] (а.с.12). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], 25.02.2013 року в розмірі ? частини всіх видів доходів щомісячно. Крім того, судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON]В. в розмірі ? частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.152). Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1259 від 25.05.2017 року, встановлено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.119). Відповідно до витягу рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1260 від 25.05.2017 року, встановлено [PERSON] порядок участі у вихованні дитини [PERSON], 25.02.2013 року: І, ІІІ пятниця щомісяця з 17:00 год. до 09:00 понеділка, щосереди з 17:00 год. до 19:00 год. (а.с.120). З фотокарток наданих позивачкою [PERSON] вбачається, що [PERSON] у 2008 році та у 2013 році забирав синів з пологового будинку, крім того, був присутній на сімейних святах, а саме: «Новий рік», «День народження», та інших святах (а.с.72-73). В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що знає [PERSON] з літа 2015 року, близько 3-х місяців, в той час коли вони працювали разом, [PERSON] проживав на роботі, там було його спальне місце. Однак дане твердження є його припущенням, яке він зробив з огляду на те, що [PERSON] був постійно на роботі, а запитати його про це, йому не було зручно. Позивачку [PERSON] знає, як колишню співмешканку [PERSON] Свідок [PERSON], який являється колишнім тестем [PERSON] суду показав, що позичив своєму колишньому зятю 600\~000 грн. на придбання квартири, також зазначив, що [PERSON] разом з його дочкою проживали у належному йому приватному будинку. Свідок [PERSON], батько відповідача [PERSON], в судовому засіданні показав, що [PERSON] є колишньою співмешканкою його сина, зазначив, що певний час сторони проживали у м. Козятин, пізніше його син [PERSON] взяв у борг кошти для того, щоб придбати квартиру. Також вказав, що його син разом зі своєю колишньою дружиною проживали у гуртожитку. Свідок [PERSON], батько позивачки [PERSON], в судовому засіданні показав, що його дочка разом зі [PERSON] проживали однією сімєю, у них народилося двоє синів, з 2013 року по 2015 рік сторони проживали у нього. В лютому 2015 року він продав свій садовий будинок за 14 000 доларів США і половину від продажу віддав своїй дочці для внесення половини вартості за придбану квартиру. Також свідок зазначає, що в самому договорі було зменшено суму вартості проданого садового будинку, щоб зменшити розмір сплати податку по даній угоді. Свідки: [PERSON], яка є подругою позивачки [PERSON] та [PERSON], яка є її рідною сестрою, в судовому засіданні, кожна окремо, підтвердили факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 2008 року по жовтень 2016 року. Також дані свідки зазначили, що батьком позивачки було продано садовий будинок, від продажу якого половину коштів від придбаної квартири було сплачено з даних коштів. Відповідно до довідки Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області №951 від 21.09.2017р., [PERSON] та [PERSON] разом з їхніми малолітніми дітьми [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO], в період часу з кінця 2012 року та на початку 2013року проживали однією сім»єю в службовому приміщенні ( кімната приїжджих) ДПРЧ №11 ( м. Козятин, Козятинського району ) за адресою : м. Козятин, вул.. Грушевського,111 ( а.с.96). Відповідно до довідки № 79 від 23.06.2017 року виданої ОСББ «Садове - 22», [PERSON] за адресою: м. Вінниця. [ADDRESS] не проживає з травня 2016 року, підстава для видачі довідки, акт № 1 від 23.06.2017року (а.с125-126). За положеннями ч. 2 ст. 3 УК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суди встановлюють факт сумісного проживання жінки та чоловіка без шлюбу. Згідно з п. 7 Постанови № 5 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. В матеріалах справи міститься копія паспорта відповідача [PERSON], відповідно до відмітки відділку реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 23.09.2008 року, шлюб з [PERSON] було розірвано 23.09.2008 року (а.с.105). Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-АМ [PERSON] народився 13.11.2008 року (а.с.18). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.10.2016 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито у звязку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. У вище вказаній постанові зазначено, що в судовому засіданні свою вину у вчиненому [PERSON] не визнав та пояснив, що він проживає [INFO] разом зі своєю цивільною дружиною та їх двома дітьми. 24.09.2016 року о 16:00 год. він перебував вдома, між ним та дружиною виникла словесна перепалка, ініціатором якої була остання. В звязку з цим він сказав дружині забрати свої речі, однак вона подзвонила своєму батьку, який сказав їй викликати поліцію. Після того як приїхали працівники поліції, дружина повідомила їм, що необхідно скласти протокол відносно нього та направити його за місцем роботи чоловіка, оскільки вона має намір судитися за квартиру. Будь яких дій фізичного та психологічного характеру він не чинив, не бив та не погрожував цивільній дружині, а також не виражався нецензурною лайкою відносно останньої. Крім того, пояснив, що в останній час у них з цивільною дружиною напружені стосунки, та як вона постійно створює конфліктні ситуації, оскільки давно має намір не проживати спільно. Вважає, що дружина навмисно створила конфлікт та викликала поліцію. Також, зазначив, що він з [PERSON] не перебуває в зареєстрованому шлюбі та вона не являється членом його сімї (а.с.85-86). Відповідно до вимог ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, наявними в справі доказами, зокрема показами вказаних свідків у совукупності, підтверджено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2008 року по жовтень 2016 року, оскільки було встановлено наявність у них взаємних прав та обов'язків, систематичне ведення ними спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний період несе юридичні наслідки, оскільки саме СК України вперше врегульовано питання про права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу мана є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється як на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що ознаками фактичних шлюбних відносин є: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємна матеріальна допомога та підтримка; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; наявність спільного побуту, та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням із подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із п.23 вказаної Постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60. 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2.3 ст. 325 ЦК можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинку; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово - будівельному, дачно - будівельному, гаражно - будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до копії послужного списку [PERSON] вбачається, що відповідач працював: з 11.11.2011 року по 10.09.2012 рік на посаді начальника служби профілактичного обслуговування Погребищенського району Управління Державної інспекції техногенної безпеки України у Вінницькій області; з 10.09.2012 року по 31.05.2013 року на посаді начальника служби профілактичного обслуговування Козятинського району Управління Державної інспекції техногенної безпеки України у Вінницькій області; з 01.06.2013 року по 23.12.2014 року на посаді начальника Державної пожежно рятувальної частини м. Іллінці Іллінецького району 2- го Державного пожежно рятувального загону управління державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області; з 23.12.2014 року по 23.06.2015 рік на посаді головного фахівця Тиврівського районного сектору Головного Управління Державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області; з 23.06.2015 року по теперішній час на посаді інженера відділення пожеж дослідно випробувальної лабораторії аварійно рятувального загону спеціального призначення головного Управління Державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області (а.с. 121-124). Однак, впродовж вище вказаного періоду, коли [PERSON] працював та досягав карєрного зросту, його цивільна дружина народила йому двох синів: [PERSON], 13.11.2008 року та [PERSON] Рєната Олександровича, [INFO], відповідно доглядала за ними та піклувалася про них, що в свою чергу позбавило її можливості працювати. Як зазначалось вище, 20.02.2015 року між [PERSON] та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі продажу майнових прав № 22Б 20, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], вартість квартири відповідно до договору становить 589\~305,00 грн. (а.с.19). В судовому засіданні [PERSON] вказав, що кошти на придбання квартири, а саме 600000 грн. позичив у свого колишнього тестя [PERSON], що підтверджується розпискою від 15.02.2015 року (а.с.114). В свою чергу, 07.04.2016 року між первісним кредитором [PERSON] (колишнім тестем відповідача) та новим кредитором [PERSON] (батьком відповідача) було укладено договір про відступлення права вимоги, а саме 600000 грн. (а.с.115). Відповідно до розписки від 07.04.2016 року [PERSON] (колишній тесть відповідача) отримав 600000грн. від [PERSON] (батька відповідача) (а.с.116). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2017 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики на підставі договору про відступлення права вимоги. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 600000 грн. за договором позики від 15.02.2016 року, а також 6000 грн. судового збору (а.с.117-118). Суд критично оцінює твердження відповідача, що позика в розмірі 600\~000 грн. у колишнього тестя [PERSON] була витрачена [PERSON] саме на отримання квартири, оскільки в розписці ( а.с.114) цільове призначення даних коштів не зазначено. Покази [PERSON] спростовуються показами свідка [PERSON] Зокрема згідно показів останнього його син- відповідач по справі [PERSON] будучи в шлюбі разом з дочкою [PERSON] не були забезпечені житлом та в зв»язку з цим проживали в гуртожитку і що спростовує покази свідка [PERSON], який зазначив, що його діти проживали в його трьохповерховому будинку. Крім того, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2017р. до цього часу є невиконаним і на примусовому виконанні не перебувало, що підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] Тому, суд критично оцінює позику 600000 грн. [PERSON] у свого колишнього тестя [PERSON] і усі послідуючі дії та розцінює дану ситуацію, як мету приховування походження коштів. Натомість, відповідно до договору купівлі продажу садового будинку від 10.02.2015 року та договору купівлі продажу земельної ділянки від 10.02.2015 року [PERSON] (батько позивачки) продав [PERSON] садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0, 0498 га, за адресою: Вінницька область Вінницький район, Агрономічна сільська рада, садове товариство енергетик, ОСТ «Барський масив» (а.с.81, 84). А вже 20.02.2015 року між [PERSON] та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі продажу майнових прав № 22Б 20, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], вартість квартири відповідно до договору становить 589 305,00 грн. (а.с.19). Тобто, вбачається логічне підтвердження факту, надання [PERSON] певних коштів для придбання його дочкою та її цивільним чоловіком квартири, через 10 днів після продажу ним садового будинку та земельної ділянки. Крім того дана обставина узгоджується з показами позивачки [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial