Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

24.06.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування ВК Фастівської міської ради Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача зареєстровані, відповідачі, які не являються членами його родини. Відповідач [PERSON] мати [PERSON] , яка є неповнолітньою, та [PERSON] . Відповідачі в будинку не проживають з травня 2018 року, не сплачують комунальні платежі, їх особистих речей в будинку немає. Реєстрація відповідачів в будинку ставить позивача в скрутне матеріальне становище, так як він не може оформити субсидію. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В судових засіданнях в процесі розгляду справи позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити. В судове засідання відповідачі повторно не з`явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи шляхом публікування оголошення про їх виклик на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідачів на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині зняття з реєстрації неповнолітньої дитини [PERSON] , оскільки немає доказів того, що її батьки мають житло. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором даруванням від 27.05.1989 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.08.2012 року. З копії домової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі та відповідачі. Згідно актів від 18.05.2018 року та від 18.08.2019 року за підписом голови вуличного комітету Суворової Н .М . та сусідів, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають реєстрацію у вказаному будинку, але в ньому не проживають з травня 2018 року, їх особистих речей в будинку немає. Згідно пояснень позивача, [PERSON] була дружиною його онука [PERSON] , який теж зареєстрований в будинку. [PERSON] - їх спільна дитина. Після розірвання шлюбу в 2018 році відповідачі виїхали з належного позивачеві будинку. Також факт не проживання відповідачів в будинку [ADDRESS] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника користовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції Українипри здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачів в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, небажання відповідачів надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, у разі припинення сімейних стосунків з власником (наймачем) будинку колишні члени його сім`ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такого висновку дійшов ВС у своїй постанові від 22 листопада 2018 року № 591/4595/16-ц. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні наголошувала на тому, що невідомо чи має [PERSON] житло, чи зможе вона забезпечити гідні умови проживання для своєї дитини. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в будинку по [ADDRESS] зареєстрований батько малолітньої дитини - [PERSON] . Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання втратившою право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] малолітньої [PERSON] , [INFO] , не підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial