Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про визнання квартири окремим домоволодінням. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником домогосподарства у виді квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30.12.2011 року нотаріально посвідченого, що включає в себе крім житлового приміщення частину надвірних споруд, а саме: 1/2 сарая Б, сарай б, 1/2 вбиральні В, 1/2 огорожі №1, ворота №2, огорожу №3, яке знаходиться в двохквартирному будинку, має окремий вхід з подвір"ям, при цьому власником квартири №2 є [PERSON], з якою у нього існує спір щодо приватизації земельної ділянки, яка знаходиться на прибудинковій території, в зв"язку з чим виникає необхідність у присвоєнні різних адрес квартирам як окремим домоволодінням, що зробить можливим виділення кожному власнику житла земельної ділянки, а тому просить визнати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] та погосподарські будівлі і споруди у виді 1/2 сарая Б, сараю б, 1/2 вбиральні В, 1/2 огорожі №1, воріт №2, огорожі №3 окремим домоволодінням. Представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та дали пояснення згідно заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали і пояснили, що між сторонами існує спір щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований двохквартирний будинок [ADDRESS], в якому знаходяться її квартира та квартира [PERSON], в зв"язку з чим при визнанні спірної квартири окремим домоволодінням вона, відповідач, буде позбавлена права користування земельною ділянкою, так як прохід до її квартири пролягає через подвір"я позивача, крім того інженерні комунікації будинку, де розташовані квартири сторін, є спільними, що також при задоволенні позову вплине на її право доступу до комунікацій та обладнання житлового будинку, просять відмовити у позові. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Із договору дарування від 30.12.2011 року нотаріально посвідченого, технічного паспорту на квартиру, витягу про державну реєстрацію прав від 07.02.2012 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з погосподарськими будівлями і спорудами у виді 1/2 сарая Б, сараю б, 1/2 вбиральні В, 1/2 огорожі №1, воріт №2, огорожі №3. Згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2002 року нотаріально посвідченого, технічного паспорту на квартиру, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.04.2004 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з погосподарськими будівлями і спорудами у виді 1/2 сарая В, 1/2 вбиральні Б, 1/2 огорожі №1, 1/2 огорожі №2. Судом із пояснень сторін, довідки КП "Житлосервіс" №162 від 14.03.2014 року, документів про право власності на нерухоме майно встановлено, що позивач і відповідач є власниками ізольованих квартир [ADDRESS] та [ADDRESS], що були приватизовані іншими фізичними особами згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", які в подальшому сторони придбали як ізольовані квартири, а не окремі домогосподарства, на даний час житловий будинок на балансі КП "Житлосервіс" не перебуває. Згідно абрису земельної ділянки житловий будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,0557 га., яка знаходиться у спільному користування [PERSON] та [PERSON], що вбачається із довідки Сарненської міської ради №02/16-45 від 16.01.2014 року. Суд відповідно до положень ст.183 ЦК України вважає, що житловий будинок [ADDRESS], в якому розташовані квартири сторін, є неподільною річчю, так як складає одне ціле у виді двохквартирного будинку з інженерними комунікаціями, які забезпечують функціонування обох квартир та є спільною системою газопостачання, водопостачання, водовідведення житлових приміщень, в зв"язку з чим не може бути поділений без втрати цільового призначення, при цьому суд не приймає до уваги висновок Сарненського БТІ від 12.05.2012 року про технічну можливість виділу в натурі на окремі частки об"єкта нерухомого майна, який не відповідає технічним, будівельним, санітарним, пожежним вимогам та стандартам, тобто є неналежним доказом у цивільній справі. Крім того, суд вважає, що посилання сторони позивача на те, що [PERSON] з сім"єю не мають можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, земельною ділянкою і здійснення цього права потребує згоди відповідачки, не може бути підставою для визнання ізольованої квартири окремим домоволодінням, так як це не передбачено діючим законодавством. Також суд, враховуючи положення п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зі змінами від 11.02.2010 року, Закон № 1878-VI, які передбачають, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, а саме: право власності на нерухоме майно, приходить до висновку, що позивачем не наведені правові підстави для визнання квартири окремим домоволодінням, що в свою чергу тяне як наслідок визнання права власності із квартири на домоволодіння із обов"язковою державною реєстрацією речового права на нерухоме майно з присвоєнням нової поштової адреси житловому будинку та поділ спірної земельної ділянки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Оскільки стороною позивача не було надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження того, що належна [PERSON] квартира, є окремим домоволодінням, того що відповідачем порушуються цивільні права позивача, які підлягають судовому захисту, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними.

Outcome: dismissed