Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

05\~березня 2020\~року до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Харкова звернувся\~ [PERSON] із\~позовною заявою\~до Міжрайонного\~відділу державної\~виконавчої служби\~по Холодногірському\~та Новобаварському\~районах у\~місті Харкові\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Харків),\~Головного управління\~Державної казначейської\~служби України\~у Харківській\~області про\~стягнення матеріальної\~та моральної\~шкоди,\~в якій\~просив суд\~стягнути з\~Державного бюджету\~України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Харківській області, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, грошові кошти в розмірі 23 663,79 грн. грн. та моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в розмірі 50 000,00 грн., а в загальному розмірі 73 663,79 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він, [PERSON] , [INFO] , під час перетину кордону на пункті пропуску «Бориспіль», отримав прийняте відносно нього рішення заступника начальника 3-го відділу з персоналу впс «Бориспіль - 1» капітана [PERSON] від 28 липня 2019 року про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16- річного віку. Зі змісту даного рішення позивач дізнався, що йому було відмовлено у перетинанні державного кордону України у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних державної прикордонної служби України відомостей про [PERSON] як особу, яку тимчасово обмежено в праві виїзду з України, або відповідно до статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону. Крім того, у вказаному рішенні є посилання на постанову Первомайського міського суду Миколаївської області від 29.03.2019 р. №12800136425, як на одну з підстав його винесення. В рішенні також було вказано, що інформацію про підстави занесення позивача до бази даних Державної прикордонної служби України він зможе отримати у розпорядника інформації - Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26). Звернувшись за інформацією до Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) позивач дізнався про те, що відповідно до постанови державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29.03.2019 року [PERSON] у виконавчому провадженні № 8762647 встановлено тимчасове обмеження щодо [PERSON] у виїзді за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-1717, виданого 23.08.2007. Зі змісту постанови вбачається, що її було направлено для виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Оскільки 28 липня 2019 року був не робочим днем, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області на дзвінки позивача не відповідав, пояснень з цього приводу він отримати не зміг. В той же день позивач звернувся до колишньої дружини з питанням, чи є в неї претензії щодо сплати ним аліментів, чи отримувала вона будь-які листи від державного виконавця, на що отримав відповідь, що ні. Пояснивши ситуацію, що склалась, вона запропонувала написати на ім`я державного виконавця заву, що претензій протягом всього терміну сплати аліментів в неї до позивача не було і на теперішній час немає. 29 липня 2019 року позивач прибув до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області для з`ясування обставин накладеної заборони. Розглянувши представлені позивачем документи та вивчивши справу державний виконавець Гук С.В. встановив, що заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня, та негайно виніс постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. В подальшому, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження № 8762647, позивач дізнався про існування аналогічної постанови Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 08.11.2018 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винесену щодо позивача. Однак, як зазначає позивач, у нього відсутня будь-яка заборгованість по сплаті аліментів. [PERSON] посилається на те, що, всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не були вжиті заходи щодо отримання документів, які б підтверджували відсутність заборгованості позивача перед стягувачем, хоча у відповідача були наявні всі можливості це зробити, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка в подальшому призвела до винесення незаконних постанов від 29.03.2019 та від 08.11.2018 у виконавчому провадженні № 876264 та нанесення позивачу матеріальної та моральної шкоди. Окрім того, постанови від 29.03.2019 року та від 08.11.2018 року у виконавчому провадженні № 876264 не були направлені позивачу по справі, що позбавило його можливості оскаржити їх. Так, матеріальну шкоду яка була завдана позивачу він оцінює у розмірі 23\~663, 79 грн. Також позивач просить суд стягнути моральну шкоду, яка була завдана йому внаслідок протиправних дій відповідача. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 06 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Призначено судове засідання. 23 березня 2020 від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що позивач помилково зазначив Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області відповідачем у справі оскільки казначейство відповідно до законодавства лише здійснює списання коштів з державного бюджету та не може відповідати у справі про відшкодування шкоди завданої посадовими особами державного органу. Окрім того, позивачем по справі не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральної шкоди та не надано розрахунку розміру шкоди. Також відповідач зазначає, що обставини, які виникли у виконавчому провадженні обумовлені діями самого позивача, який згідно ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснив письмове повідомлення про повне або часткове виконання рішення суду. 26 березня 2020 року від представника відповідача по справі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшли заперечення на позовну заяву, у яких він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з наступних обставин. Так, твердження позивача про те, що протягом останніх років на його адресу не надходило будь яких документів з державної виконавчої служби є помилковими, оскільки спростовуються наявними в матеріалах виконавчого провадження доказами. Позивач не надав державному виконавцю повідомлення про зміну його місця проживання. Позивач не спростовує та не наводить наявні, відомі йому розрахунки заборгованості, що містяться в матеріалах виконавчого провадження. Звіти, які долучає позивач до матеріалів справи були надані ним державному виконавцю лише 30.07.2019 року. На думку представника відповідача позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Жовтневогорайонного суду м. Харкова від 01 квітня 2020 року залучено до участі у цивільній справі № 639/1445/20 за позовною заявою [PERSON] до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 травня 2020 року клопотання позивача про виклик та допит свідка -\~задоволено. Вирішено викликати в судове засідання та допитати в якості свідка [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . 29 травня 2020 року від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшли письмові пояснення у яких представник просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі посилаючись на наступне. Так, з аналізу документів які містяться у виконавчому провадженні можна зробити висновок, що заборгованість станом на 28.07.2019 року, на час затримання боржника у пункті пропуску «Бориспіль» при перетині кордону за боржником, за позивачем по справі існувала. Посилання боржника про надіслання звітів бухгалтерією військової частини, в якій працює боржник не дає підтвердження про відсутність заборгованості та підстав для зняття обмеження, а дає інформацію про своєчасне утримання аліментів та розміру утриманих аліментів із заробітку. Окрім того, позовна заява [PERSON] не містить у собі обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, не наведено жодного доказу неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця відділу, які б могли спричинити позивачеві моральної шкоди. 19 червня 2020 року від позивача по справі надійшли додаткові пояснення у яких він зазначає, що відповідач лише підтвердив, що протягом останніх трьох років з 01.01.2017 повідомлень від державної виконавчої служби стосовно невиконання зобов`язань позивачем до військової частини не надходили. Як зазначає відповідач по справі аліменти позивачем не сплачувалися за період з 04.10.2011 року по 01.01.2015 року, однак стає незрозумілим, чому постанова про обмеження у виїзді за кордон була винесена лише через чотири роки після ніби то виникнення заборгованості. Окрім того, відповідачем по справі не було надано доказів своєчасного направлення позивачу копії постанови про обмеження у виїзді як то передбачено Законом України «Про виконавче провадження». 16 липня 2020 року від позивача по справі надійшли ще одні додаткові пояснення, у яких він зазначає, що подані третьою особою пояснення лише підтверджують реєстрацію на електронних ресурсах Державної виконавчої служби відповідних протиправних дій відповідача. Станом на момент винесення постанови про обмеження у виїзді у позивача не було будь-якої заборгованості по аліментам, оскільки аліменти щомісячно відраховувалися з його заробітної плати. А у разі, якщо у відповідача була відсутня якась-інформація щодо сплати аліментів за якийсь період він міг повідомити про це [PERSON] та з`ясувати обставини. Тобто відповідачем всупереч положень Закону України «Про виконавче провадження» не було встановлено наявності самого факту заборгованості. 10 вересня 2020 року від представника відповідача по справі Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшли доповнення до заперечень, в яких він зазначає, що фактично позивач скористався заздалегідь замовленими послугами щодо перельоту, проживання, оренди транспорту, від частини яких власноруч відмовився, але мав достатньо часу для їх отримання, позивач не обґрунтовує вартість замовлених послуг, «вимушений» вибір саме зазначених місць проживання та транспортних засобів, не обґрунтовує вибору послуг та сервісів що існують на туристичному ринку, однак позивач вважає належним способом захисту свого нібито порушеного права стягнення коштів з відділу за послуги які заздалегідь були зумовлені, сплачені та отримані. Позивачв судовому засіданні заявлений ним позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Негруця Ю.С., який діє на підставі Довіреності від 15.01.2020 року, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у запереченнях. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області Пузіков В.А., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, які викладені у відзові. Представник третьої особи - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Богуцька В.В., яка діє на підставі положення та наказу, та представник [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від 14.01.2020 року, проти задоволення позову заперечували. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що під час перетину державного кордону України позивачем по справі [PERSON] 28 липня 2019 року заступником начальника 3-го відділу з персоналу впс «Бориспіль-1» капітаном [PERSON] прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку - громадянину України [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, про зазначену особу відповідно до постанови Первомайського міського суду Миколаївської області від 29.03.2009 року № 12800136425. (т. 1, а.с. 9) У вказаній постанові було роз`яснено [PERSON] , що інформацію про підстави занесення відомостей до цієї бази він зможе отримати у розпорядника інформації. Звернувшись за інформацією до Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) позивач дізнався про те, що відповідно до постанови державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29.03.2019 року [PERSON] у виконавчому провадженні № 8762647 встановлено тимчасове обмеження щодо [PERSON] у виїзді за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-1717, виданого 23.08.2007. (т. 1, а.с. 10, 11) Оскільки 28 липня 2019 року був не робочим днем, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області і дзвінки позивача не відповідав, пояснень з цього приводу він отримати не зміг. 29 липня 2019 року позивач звернувся до своєї колишньої дружини [PERSON] , яка є стягувачем по виконавчому провадженню, яка написанням заяви підтвердила, що будь-яких претензій до позивача не має, усі аліменти ним сплачувалися вчасно та в повному обсязі. (т.1, а.с. 12) 29 липня 2019 року позивач прибув до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області для з`ясування обставин накладеної заборони. Розглянувши представлені позивачем документи та вивчивши справу державний виконавець Гук С.В. встановив, що заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня, та негайно виніс постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. (т. 1, а.с. 38) В подальшому, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження № 8762647, позивач дізнався про існування аналогічної постанови Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 08.11.2018 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, винесену щодо позивача (т.1, а.с. 13). Так, на думку позивача, державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було неправомірно винесено щодо позивача постанову про обмеження у праві виїзду, оскільки усі аліменти він сплачував своєчасно. Як вбачається з Довідки Військової частини [NUMBER] полковник [PERSON] в період з 12.11.2013 року по 12.02.2019 року займав посаду командира військової частини [NUMBER] . (т. 1, а.с. 16) Згідно листа Військової частини [NUMBER] , протягом останніх трьох років з 01.01.2017 року повідомлень від державної виконавчої служби щодо невиконання аліментних зобов`язань [PERSON] не надходило, відповідальними особами своєчасно здійснювалося звітування щодо перерахунку аліментів. (т. 1, а.с. 14-15) Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2017 року, 19.02.2018 року, 20.07.2018 року, 12.10.2018 року, 05.11.2018 року, 11.12.2018 року, 08.01.2019 року, 08.02.2019 року, 01.03.2019 року на адресу державного виконавця Жовтневого відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області з Військової частини [NUMBER] направлялися звіти про здійснення відрахування та виплати аліментних зобов`язань [PERSON] за період з січня 2017 року по березень 2019 року включно (т. 1, а.с. 17-36) Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості порядку стягнення аліментів. Так, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. У разі виїзду боржника на постійне проживання до держави, з якою Україна не уклала договорів про надання правової допомоги, за рішенням суду до виїзду боржника за кордон стягнення аліментів здійснюється за весь період до досягнення дитиною повноліття. У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. Після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, за відсутності заборгованості із сплати аліментів підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, повертають виконавцю постанову про стягнення аліментів з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу присуджених йому сум аліментів. Якщо відраховані з боржника суми аліментів не були перераховані стягувачу, виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, що утворилася, та роз`яснює йому права на звернення з позовом до підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи, якщо така заборгованість утворилася з їхньої вини. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Частиною 9 зазначеної статті встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, виносяться державним виконавцем за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом. Як на\~підставу винесення\~Постановипро встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 року державний виконавець посилався на те, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у [PERSON] утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01.11.2018 року за період з 01.01.2018 року по 01.11.2018 становить 18\~571, 75 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. (матеріали виконавчого провадження а.с. 69) Разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що: Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.01.2018 по 30.06. 2018 року надійшов до виконавчої служби 23.11.2018 року. (а.с. 45-46) Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року надійшов до виконавчої служби 04.12.2018 року. (а.с. 47-48) Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року надійшов до виконавчої служби 18.12.2018 року. (а.с. 49-50) Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.11.2018 року по 30.11.2018 року надійшов до виконавчої служби 28.05.2019 року. (а.с. 47-48) Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.12.2018 року по 31.02.2018 року надійшов до виконавчої служби 26.03.2019 року. (а.с. 54-55) Звіт про здійснені відрахування та виплати з [PERSON] за період з 01.01.2019 року по 31.01.2019 року надійшов до виконавчої служби 26.02.2019 року. (а.с. 50-53) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] з грудня 2013 року був начальником військової частини [NUMBER] . В увесь період його роботи з нього утримувалися аліменти на дитину. Усі звіти щодо утримання аліментів своєчасно направлялися до виконавчої служби. Отже, з наведеного вбачається, що державним виконавцем при винесені Постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 року було взято до уваги розрахунок суми заборгованості від 01.11.2018 року, тоді як на момент винесення постанови, а саме на 29.03.2019 року, в матеріалах виконавчого провадження містилися відомості про відрахування та виплату аліментів за зазначений у постанові період. Окрім того, в матеріалах справи також міститься розрахунок заборгованості по аліментам [PERSON] , який датований 29.03.2019 року, до якого також не було включено платежі, які були здійснені позивачем та щодо переказу яких в матеріалах виконавчого провадження містяться відомості. Отже, судом було встановлено, що на момент винесення Постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 року державний виконавець не пересвідчився та не перевірив суму заборгованості по аліментам, хоча в матеріалах справи містяться усі докази їх сплати. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що Постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 року була винесена протиправно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Позивач в судовому засіданні пояснив, що внаслідок незаконного винесення державним виконавцем Постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 року йому було завдано матеріальної шкоди у загальному розмірі 23\~663, 79 грн., яка складається з наступного: Витрати на послуги страхування 1\~196, 98 грн. Витрати на переїзд потягом За візою-374,85 грн.+ 374, 85 = 749, 70 грн. 29.07.2019 237, 93 + 187, 93 = 425, 86 грн. Витрати на таксі 364, 34 грн. Міжнародні авіалінії України 2\~904, 00 грн. Переліт RYAN MARAKESH 4\~926, 50 грн. [PERSON] 1\~247, 89 грн. Переліт [PERSON] 1\~788, 40 грн. AIRBNB 3\~760, 27 грн. Book Riad 659, 25 грн. Авто 8\~544, 60 грн. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вказаних умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, спричиненою потерпілій стороні. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/7218/16-ц зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №32/421. Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, позивач просив суд в якості матеріальної шкоди витрати на послуги страхування у розмірі 1 196, 98 грн., однак матеріали справи не містять у собі жодних доказів на підтвердження понесених ним зазначених витрат. Що стосується витрат на переїзд потягом за візою у розмірі 749, 70 грн., то як пояснив в судовому засіданні позивач, вказані витрати були понесені його дружиною. Оскільки до суду звернувся саме [PERSON] та саме йому було відмовлено у перетині державного кордону, то суд не вбачає підстав для стягнення витрат, які були понесені дружиною позивача. Позивач зазначив, що у зв`язку з тим, що йому було відмовлено у перетині державного кордону він вимушений був повернутися до Харкова для з`ясування обставин у відділі виконавчої служби та ним були понесені витрати на переїзд потягом на загальну суму 425, 86 грн., з яких на купівлю квитка собі 187, 93 грн., та на квиток дружині 237, 93 грн. (а.с. 48) Так, суд приходить до висновку, що дійсно у зв`язку із тим, що внаслідок дій виконавчої служби позивач не зміг перетнути кордон та вимушений був повернутися до м. Харкова йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 187, 93 грн., яка полягала у вартості квитка на потяг. В свою чергу, суд не знаходить підстав для стягнення суми коштів, які були витрачені на придбання квитка для дружини позивача, оскільки їй не було відмовлено у перетині кордону та вона не є стороною по справі. З матеріалів справи вбачається, що позивачем були також понесені витрати на таксі у розмірі 364, 34 грн. Однак, в свою чергу, матеріали справи не містять у собі жодних підтверджень того, що ці витрати були здійснені саме позивачем по справі, про маршрут поїздки та чим вона була обумовлена. (а.с. 46-47) Позивач у судовому засіданні посилався на те, що внаслідок того, що йому було відмовлено у перетині кордону, він поніс матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на Міжнародні авіалінії України 2 904, 00 грн. (квитки на 28.07.2020 року на рейс Бориспіль-Вена). (а.с. 43-47) Дійсно судом було встановлено, що позивач, внаслідок неправомірних дій виконавчої служби, не зміг перетнути кордон 28.07.2019 року, внаслідок чого зазнав матеріальних збитків у вигляді вартості квитка на літак 1\~452, 00 грн. Що стосується вартості витрат на квиток дружини, то судом не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями виконавчої служби та зазначеними витратами. Окрім того, позивач посилався на те, що він не зміг здійснити переліт 29.07.2019 року до [PERSON] , внаслідок чого йому було завдано матеріального збитку у сумі 4\~926, 50 грн. (а.с. 53-54, 63-64) З наданих позивачем доказів вбачається, що ним було придбано одним платежем чотири квитки на своє ім`я та на ім`я дружини на 29.07.2019 року з [PERSON] до [PERSON] та на 12 серпня 2019 року з [PERSON] до Відня. (а.с. 53-54, 63-64) Однак, встановити дійсну вартість квитка, який був не використаний позивачем внаслідок того, що йому було відмовлено у перетині кордону, у суду не має можливості, а тому суд не знаходить підстав для стягнення цієї суми. Відносно перельотів [PERSON] ( [INFO] ) на суму 1 247, 89 грн. та [PERSON] ( [INFO] ) на суму 1 788, 40 грн., то зазначені перельоти були здійснені позивачем у період коли з нього вже були зняті обмеження у виїзді, а тому суд не вбачає у ним матеріальної шкоди. (а.с. 41-42, 52) Витрати на готель AIRBNB у сумі 3 760, 27 грн. також були понесені у період з 04.08.2019 року по 11.08.2019 року, тобто, тоді коли вже було знято обмеження у виїзді, а тому їх не можна вважати матеріальною шкодою завданою діями виконавчої служби. (а.с. 56) Натомість, позивач був вимушений відмінити бронювання готелю Вook Riad у період з 29.07.2019 року по 30.07.2019 року на суму 659, 25 грн., і тому суд вбачає підстави для їх стягнення, оскільки відміна бронювання була здійсненна внаслідок того що [PERSON] було відмовлено у перетині державного кордону. Що стосується витрат на авто у розмірі 8 544, 60 грн., то позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно вони ним були понесені, як то підтвердження про оплату тощо. В матеріалах справи міститься лише докази бронювання автомобілю. (а.с. 61-62) Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було доведено матеріальну шкоду, яка була завдано йому внаслідок неправомірних дій виконавчої служби, які полягали у винесенні постанови про встановлення обмеження у виїзді за кордон, на загальну суму 2\~299, 18 грн., яка складається з витрат на потяг Київ-Харків 187, 93 грн., витрати на переліт Бориспіль Вена 1\~452, 00 грн., витрати на бронювання готелю Вook Riad 659, 25 грн. Окрім того, позивач [PERSON] просив суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн., яка полягала у тому, що позивач переніс сильні душевні та моральні страждання, у зв`язку з тим, що був позбавлений можливості виїхати з дружиною на відпочинок та втратив значну суму коштів, які були сплачені ним за переліт проживання, тощо. За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У зв`язку з наведеним, враховуючи обставини справи, розмір спричиненої матеріальної шкоди позивачу, суд оцінює розмір моральної шкоди завданої позивачу внаслідок неправомірних дій державної виконавчої служби у 1\~000, 00 грн. Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 N 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 N 845 Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, третя особа - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивач на підставі положень Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~102, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial