Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

11.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.10.2013р. між ПАТ «Страхова компанія «Юнісон страхування», яке на той час іменувалося ПРАТ «СК «Юнісон-Гарант» та ПП «Транс Логістик» був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 0300.000248.002, предметом кого були майнові інтереси страхувальника, пов»язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортними засобами, зазначеними в Додатку 2 Договору страхування, зокрема транспортним засобом МАN «TGM 18.240», реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням. Договором встановлений строк його дії: з 09.10.2013р. по 08.10.2014р. Транспортним засіб МАN «TGM 18.240», реєстраційний номерний знак [NUMBER] був застрахований на випадок пошкодження чи знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 09.02.2014р. о 11.40 год. по вул.. С.Яцковського, м. Верхньодніпровська, сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій мало місце зіткнення автомобілів марки «ЗАЗ», реєстраційний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «МАN 18.240», реєстраційний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений застрахований позивачем автомобіль марки МАN «TGM 18.240». На підставі складеного страхового акту № СА03.000887.002 від 26.03.2014р. та заяви страхувальника від 09.02.2014р. про настання страхового випадку, позивач виконуючи свої зобов»язання, сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 8263.10 грн., на підставі чого просить стягнути з відповідачів на користь позивача суму в розмірі 8263.10 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача (а.с. 36; 40; 48;50). Відповідач-1: [PERSON], в судове засідання зявилася, позов визнала частково. Суду пояснила, що вона дійсно керувала транспортним засобом автомобілем марки «ЗАЗ», реєстраційний номерний знак [NUMBER] коли відбулося зіткнення з автомобілем марки «МАN 18.240», проте заперечує, що автомобілю марки МАN «TGM 18.240» нанесені ушкодження на суму, яка зазначена у позовній заяві. Підтвердила, що автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номерний знак [NUMBER] належить відповідачеві-2 та вона користується автомобілем у власних інтересах з дозволу власника. Строк дії її полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП вже сплинув та вона не уклала новий договір обов'язкового страхування. Заперечує проти стягнення в солідарному порядку з відповідача-2 матеріальної шкоди, оскільки вона самостійно керувала транспортним засобом під час ДТП та відповідач-2 не причетний до цієї події. Відповідач-2: [PERSON] в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що йому дійсно на праві власності належить автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номерний знак [NUMBER], але він передав відповідачеві-1 зазначений автомобіль для особистого користування, та безпосередньо відповідач-1 є володільцем транспортного засобу та керувала ним під час ДТП та допустила зіткнення автомобілів. Просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього в солідарному порядку матеріальної шкоди. Вимоги щодо відповідача-1 вирішити на розсуд суду. Суд, заслухавши відповідачів, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Відповідачу-2- [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «ЗАЗ», реєстраційний номерний знак [NUMBER], що підтверджується Довідкою №9347185 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.14-16) та підтверджується сторонами. Відповідач-2 передав відповідачу-1 автомобіль [NUMBER] для власного користування, при цьому строк користування відповідачами не визначений та відповідач-2 залишається власником автомобіля. Ця обставина визнається сторонами та не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 09.02.2014 року о 11 год. 40 хв. по вул. С.Яцковського, м. Верхньодніпровська, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, водій [PERSON] керувала автомобілем [NUMBER], перед поворотом ліворуч поза перехрестям, не надала дорогу автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався позаду в попутному напрямку та скоїла зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, що підтверджується Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.14-16). Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.02.2014 року [PERSON] визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та її притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу у розмірі 340 грн. на користь держави. Постанова набула законної чинності 23.02.2014 року (а.с.26-27). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобілів [NUMBER] і марки МАN «TGM 18.240», д/н [NUMBER], та вина відповідача-1 в цій ДТП, встановлені Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області та не підлягають доведенню в силу ч.4 ст. 61 ЦПК України. Автомобіль марки «МАN «TGM 18.240», д/н [NUMBER] належить приватному підприємству «Транс Логістик», що підтверджується Довідкою №9347185 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.14-16) Відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту від 08.10.2013р. за № 0300.000248.002, укладеного між позивачем (страховик) та приватним підприємством «Транс Логістик» (страхувальник), предметом страхування були майнові інтереси страхувальника, повязані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортними засобами, зокрема автомобілем [NUMBER]. Автомобіль застрахований на випадок пошкодження чи знищення в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. Строк дії договору страхування по 08.10.2014р. (а.с. 4-13). В наслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася за участю відповідача-1, автомобіль «марки «МАN 18.240», д/н [NUMBER] одержав механічне ушкодження правого заднього підкрилка (а.с.17). Згідно Рахунку на передоплату №4000374 від 19.02.2014, вартість деталей та ремонтних робіт пошкодженого автомобіля складає 8263,10 грн. (а.с.24). На підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту від 08.10.2013р. за № 0300.000248.002, страхувальником подано заяву про настання страхового випадку за договором та виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с.18-19) У зв'язку з настанням страхового випадку, позивач, на підставі страхового акта N СА03.000877.002 від 26.03.2014 року, визначив страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 8263,10 грн. (а.с.23), яке Платіжним дорученням №136 від 04.04.2014р. перерахував страхувальнику - ПП «Транс Логістик» в повному обсязі (а.с. 25). Як встановлено судом під час розгляду страви та випливає із матеріалів справи на день ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача-1 не була застрахована. Відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно статті 1191 Цивільного Кодексу особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи, що відповідач-1 володіє та користується транспортним засобом на підставі усної домовленості з власником автомобіля, з вини відповідача-1 спричинена матеріальна шкода власнику автомобіля [NUMBER], а позивач сплатив страхове відшкодування власнику автомобіля [NUMBER], відповідно до нього перейшло право вимоги до відповідача -1, як до особи, відповідальної за заподіяні збитки в межах фактичних витрат, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-1 на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 8263,10 грн. підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача-1 щодо невідповідності суми страхового відшкодування фактичній сумі матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля МАN, з огляду на наступне. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд неодноразово розяснював відповідачу-1 обовязки, передбачені ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України та наслідки їх невиконання, проте відповідачем-1 не надано суду доказів, які спростовують вартість запасних частин та ремонтних робіт, які необхідні для відновлення пошкодженого автомобіля. Також відповідачем-1 не заявлялося клопотання про проведення судової товарознавчої експертизи для встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. За такими обставинами посилання відповідача-1 на завищення розміру страхового відшкодування не доведені належними доказами. Не підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до відповідача-2 з огляду на наступне. Відповідно до статті 1166 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст.ст. 543, 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже із аналізу зазначених норм випливає, що обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавачів за умови, що дії останніх були неправомірними, між ними (діями) і шкодою є безпосередній причинний звязок та особи несуть солідарну відповідальність перед потерпілим, якщо вони спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємоповязаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру. Оскільки шкода була спричинена неправомірними діями тільки відповідача-1, а відповідач-2 не був учасником ДТП за участю автомобілів [NUMBER] і марки МАN «TGM 18.240», д/н [NUMBER], а також позивачем не доведено, що шкода завдана взаємоповязаними, сукупними неправомірними діями відповідачів або діями з єдністю наміру щодо спричинення шкоди, то відсутні підстави для стягнення з відповідача-2 в солідарному порядку, суми страхового відшкодування, сплаченого позивачем. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачений судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн.. 60-коп (а.с.1) та в силу ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача.

Outcome: partial