Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

07.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, про зміну розміру аліментів, стягнення заборгованості, позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначає, що до 08.08.2013 року перебував у шлюбі з [PERSON] .. Від спільного сімейного життя мають сина [PERSON] , [INFO] , який, за рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 213 від 17.08.2016 року, проживає з позивачем. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.11.2016 року з відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 300.00 грн. на місяць. У зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», просить змінити розмір стягуваних з відповідача аліментів, збільшивши його до 2 200 грн. на місяць. Також просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати аліментів, яка, згідно розрахунку державного виконавця становить 10 570.00 грн.. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків по відношенню до сина, а саме, будучи матір`ю [PERSON] , відповідач протягом тривалого часу долею дитини не цікавиться, не приймає участі у його утриманні та вихованні, не піклується його фізичним та духовним розвитком, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] . 11.02.2020 року відповідач [PERSON] направила відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, пославшись на те, що до 17.08.2016 року малолітній син [PERSON] проживав разом з матір`ю, у квартирі бабусі [PERSON] та діда за адресою: [ADDRESS] . Рішенням органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] .. До 09.11.2019 року позивач не чинив перешкод у спілкуванні з дитиною, але в подальшому позбавив можливості у побаченнях та спілкуванні. Взаємні перемовини з приводу вирішення даного питання виявились безрезультатними у зв`язку з чим, вона звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Таким чином, вважає позов про позбавлення її батьківських прав на підставі того, що вона не піклується про дитину, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, безпідставним. Щодо зміни розміру аліментів, вказує, що вона офіційно не працює, а має лише одноразові роботи з мінімальним доходом, а тому вважає, що мінімальний рекомендований розмір аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку може бути присуджений лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відносно заборгованості по сплаті аліментів вказала, що нею відкрито два рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] - депозит «Джуниор» накопичення щодо сплати заборгованості по аліментам та особовий рахунок на дитину (а.с. 30-31). В судове засідання Позивач [PERSON] не з`явився, направив на адресу суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та участі його представника, вказавши, що підтримує позовні вимоги та просить про задоволення позову. Чпстиною 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи просила ухвалити рішення за наявними доказами,з гідно до діючого законодавства. З`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази у їх сукупності, та надавши їм правову оцінку, суд приходить до наступного. Відповідно до представлених копій документів, судом встановлено, що сторони з 16.04.2010 року до 08.08.2013 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08.08.2013 року (а.с. 11). Мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 10). Як вбачається з довідки виданої медичною установою НКП «ЮУ МЦПМСД», №191 від 21.11.2019 року, за дитиною [PERSON] доглядають батько та бабуся (мати батька) протягом останніх 6-7 років. На прийомі у лікаря або вдома, з дитиною були батько або бабуся (а.с. 14). За відомостями викладеним в характеристиці з навчального закладу відносно учня 3-В класу Южноукраїнської загальноосвітньої школи №1 Шуть [PERSON] , вихованням хлопчика займається тато [PERSON] та бабуся [PERSON] , яка постійно цікавиться навчанням [PERSON] , бере участь у житті класу та школи, відвідує батьківські збори. Батько у телефонному режимі цікавиться успіхами сина (а.с. 15, 102). Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №213 від 17.08.2016 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 16). На підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.11.2016 року, судом 14.12.2016 року видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 300.00 грн. щомісячно, до його повноліття (а.с. 12). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу ДВС № 486 від 26.11.2019 року, станом на 01.11.2019 року за боржником [PERSON] числиться заборгованість по аліментним платежам у розмірі 10 570 грн. (а.с. 13). Відповідач долучила до матеріалів справи копію квитанції від 30.01.2020 року про перерахування коштів в сумі 300.00 грн. на депозитний рахунок відкритий у відділення АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 32). Між тим суд критично оцінює даний документ, оскільки за рішенням суду відповідач зобов`язана до сплати аліментів саме на утримання дитини, а не до заощадження коштів на депозитному рахунку. Окрім того, сума в 300.00 грн., значно менша наявної заборгованості зі сплати аліментів. Згідно висновку органу опіки та пілування Южноукраїнської міської Ради №172 від 29.05.2020 року затвердженого рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 29.05.2020 року, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , вважає доцільним позбавлення гр-нки [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Так, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті, яке відбулось 22.05.2020 року за участю обох батьків малолітнього [PERSON] , [PERSON] повідомила, що дійсно мала проблеми зі вживанням наркотиків та вона пройшла курс лікування, однак будь-яких довідок з цього питання не надала. Також [PERSON] погодилась, що через тривалу наркозалежність втратила зв`язок із сином, однак зазначила, що за сином буде доглядати її мати [PERSON] .. У школі хлопчика відвідує бабуся [PERSON] , мати дитини була у школі один раз 1 вересня у першому класі. На підставі досліджених матеріалів, комісією встановлено підстави позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с. 55-57). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р., кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обов`язками матері та батька. Після з`ясування всіх обставин справи, суд вважає, що поведінка матері дитини - [PERSON] , суперечить вимогам ст. 150 СК України, та порушує право дитини на належне батьківське виховання, що передбачено ст. 152 СК України. Згідно з ч.4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. На думку суду, у разі ухилення останніх від виконання обов`язків по вихованню дитини, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. Чинним сімейним законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. На підставі п.2) ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно положень п.15) Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зі змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно п. 16) Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд вважає, що позивачем доведено наявність свідомих дій відповідача щодо ухилення від виконання батьківського обов`язку по відношенню до своєї дитини: сина [PERSON] , 2010 року народження, яка з сином не спілкується, не забезпечує його матеріально, ухиляється від виконання обов`язків по його вихованню, не проявляє батьківської турботи та інтересу до розвитку та внутрішнього світу дитини, що встановлено висновком Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 29.05.2020 року. На думку суду позбавлення [PERSON] батьківських прав, буде насамперед захистом прав та інтересів дитини. Таким чином позовна заява [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] , щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. Окрім того позивач просить про збільшення розміру стягуваних аліментів на утримання сина, посилаючись на те, що у 2019 році змінився прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, а тому вважає, що розмір стягуваних з відповідача аліментів є недостатнім для забезпечення потреб їхньої дитини. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №213 від 17.08.2016 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 16). Як вбачається з копії виконавчого листа виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 14.12.2016 року, за рішенням суду від 04.11.2016 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 300.00 грн. щомісячно, до його повноліття (а.с. 12). Вирішуючи дану вимогу суд виходить з наступного. Статтею 182 СУ України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, відповідно до ч.1 вказаної статі, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами другою та третьою статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Згідно ч.2 ст. 182 СК України (в редакції, чинній до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %). Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, ч.2 ст. 182 СК України. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено правовий висновок про те, що тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19). Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що аліменти на користь позивача стягнуто в твердій грошовій сумі. Згідно ст. 16 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку. Статтею 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Виходячи з положень статей 182, 192 СК України, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. У ч.1 с. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз змісту ст. 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-УІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. В розумінні ст. 192 СК України одержувач аліментів може звернутися до суду із заявою про зміну (збільшення) їх розміру (способу присудження) лише у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів. В свою чергу значне погіршення матеріального становища платника може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Проте всі ці обставини підлягають доказуванню ініціатором зміни розміру/способу стягнення аліментів. Тобто, в даному випадку тягар доведення покладається на одержувача аліментів. Будь-яких доказів покращення матеріального становища або принаймні суттєвої зміни майнового матеріального стану у період після визначення розміру аліментів за рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.11.2016 року і до звернення одержувача аліментів до суду з відповідною позовною вимогою у листопаді 2019 року, матеріали справи не містять. А відтак, вимога про збільшення розміру аліментів задоволенню не підлягає. При цьому суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права пред`явити такий самий позов, на загальних підставах, у разі доведення зміни майнового стану відповідача, та з урахуванням відповідних змін до Сімейного кодексу України. У зв`язку з виникненням заборгованості зі сплати аліментів, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] вказану заборгованість розміром 10 570.00 грн.. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року. Виходячи з положень ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, складено розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 01.11.2019 року заборгованість по виплаті аліментів [PERSON] перед [PERSON] складає 10 570.00 грн. (а.с. 13). Згідно ч.13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів дійсна протягом одного місяця з дня її видачі. Відповідно до п.п. 9, 10 Розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що заборгованість зі сплати аліментів повинна стягуватись в межах того ж виконавчого провадження, яке було відкрито в порядку виконання рішення суду, і для її стягнення додаткового судового рішення не потребується. Положеннями статті 194 СК України, врегульований порядок стягнення заборгованості, однак ця стаття передбачає лише випадки стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, які стягуються за ініціативою платника відповідно до ст.187 СК України, а тому не може застосовуватись до спірних правовідносин. У частині восьмій статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом, судом вирішується спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів. Частиною 4 ст. 195 СК України передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Оскільки рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04.11.2016 року вже стягнуто аліменти на утримання дитини та спір по сумі заборгованості по аліментам, нарахованої державним виконавцем між сторонами відсутній, суд вважає, що заборгованість зі сплати аліментів, підлягає стягненню державним виконавцем, в рамках Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.4 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц, від 06.06.2018 року у справі № 756/13754/14-ц, від 03.10.2018 року у справі № 532/712/16-ц, 07.10.2019 року у справі № 760/22598/15-ц, від 28.11.2019 року у справі № 293/286/17. В разі, якщо позивач вважає недостатнім контроль державного виконавця за стягненням з відповідача заборгованості за аліментами, він вправі оскаржити його дії чи бездіяльність у порядку, визначеному ст.ст. 447, 448 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд зазначає, що ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог в даній частині позову, може призвести до подвійного стягнення заборгованості з боржника, а тому наявність заборгованості не потребує ухвалення судом рішення про її стягнення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі коли в позовній заяві об`єднано кілька позовних вимог, згідно ч.3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", судовий збір сплачується за кожну вимогу. Позивачем заявлено три позовні вимоги, дві з яких, майнового характеру. Пунктом 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом частково задоволено позов [PERSON] , а саме в частині позбавлення батьківських прав. Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви не майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (що відповідає сумі 908.00 грн.). Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 908.00 грн.. Оскільки позивачу, який, за позовною вимогою про збільшення розміру аліментів, звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відмовлено у задоволенні позову, то судовий збір в даній частині позову підлягає компенсації за рахунок держави. Водночас, за вимогою про стягнення заборгованості по аліментним платежам позивачу [PERSON] також відмовлено, а тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з останнього, оскільки така вимога не була сплачена під час звернення з позовом до суду. Підпунктом 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (що відповідає сумі 908.00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (що відповідає сумі 11350.00 грн.). Таким чином, з позивача [PERSON] на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 908.00 грн..

Outcome: partial