Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду 15 вересня 2015 року з позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] з підстави, передбаченої ст.405 ЦК України. В обґрунтування позову послалась на те, що вона є власником будинку. На початку вересня 2014 року були припинені їх сімені стосунки з відповідачем, після чого він виселився з будинку та переїхав на нове місце проживання за адресою: [ADDRESS] створивши нову сім'ю. З вказаного часу відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги. Реєстрація відповідача створює позивачці перешкоди в облаштуванні нормальних побутових умов для проживання в будинку та перешкоджає оформленню житлової субсидії. На її пропозицію добровільно знятись з реєстрації в будинку відповідач не погоджується. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що в будинку він не проживає менше року з поважних причин, оскільки між ним та позивачкою склались неприязні стосунки, яка чинить йому перешкоди в проживанні. Іншого житла він не має. З вказаних підстав 14 грудня 2015 року відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява, в якій він просив визнати за ним право користування житловим будинком та вселити його в будинок. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04 лютого 2016 року суд відмовив в задоволенні позову [PERSON] та задовольнив зустрічний позов [PERSON] Позивачка [PERSON] з рішенням суду не погоджується та просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Доводи апеляційної скарги вмотивовані тим, що висновки суду про необґрунтованість її позову та обґрунтованість зустрічного позову не відповідають встановленим обставинам справи, наданим доказам, а також нормам матеріального права. Вважає, що нею представлено суду достатньо доказів для задоволення її позову, але суд дав цим доказам неналежну оцінку. В судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Відповідач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суд без змін. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що він завчасно, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Апеляційний суд, перевіривши відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти, які визнаються сторонами та підтверджуються матеріалами справи. Житловий будинок [ADDRESS] був успадкований [PERSON] після смерті батьків. В зазначеному будинку він проживав з дитинства. Зареєстрований в будинку з 13 лютого 1992 року. 30 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. З 25 вересня 2007 року [PERSON] зареєструвалась в будинку як член сім'ї власника. Також в будинку зареєстрований її син [PERSON], [INFO]. 04 жовтня 2007 року [PERSON] подарував будинок своїй дружині [PERSON] 26 жовтня 2007 року [PERSON] зареєструвала право власності на будинок. 29 жовтня 2015 року шлюб сторін розірвано рішенням Лисичанського міського суду Луганської області. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведений факт не проживання відповідача в будинку з вересня 2014 року; в будинку залишаються особисті речі відповідача, між сторонами періодично виникають сварки та бійки, внаслідок чого позивачка перешкоджає відповідачу проживати в будинку. Іншого житла, крім будинку, який він подарував позивачці, відповідач не має, а тому відсутні підстав для застосування до правовідносин сторін ч.3 ст.405 ЦПК України Цей висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону і втрачають це право виключно у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що між сторонами відсутня спеціальна домовленість щодо користування будинком, а тому відповідач може бути визнаний на підставі рішення суду таким, що втратив право користування житлом в будинку , якщо буде встановлено, що він відсутній в будинку понад рік, тобто більше року, і що така відсутність не обумовлена поважними причинами. Проте, ці обставини безспірно не встановлені в судовому засіданні. Позивачка звернулась до суду 15 вересня 2015 року, вказавши, що відповідач відсутній в будинку з початку вересня 2015 року, без конкретизації конкретної дати, яка б могла безспірно свідчити про відсутність відповідача більше року. В обґрунтування позову, [PERSON] вказала на те, що відповідач вибув на інше місце проживання, утворивши нову сім'ю. Але цей факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Адже до моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу 11 листопада 2015 року сторони були однією сім'єю і окреме проживання в цей період не свідчить про розірвання їх шлюбу. Доказів того, що відповідач набув право постійного користування іншим житловим приміщенням матеріали справи не містять. З рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що підставою для припинення подружніх стосунків стали постійні образи зі сторони відповідача. Що між сторонами є спір з приводу поділу спільного сумісного майна, який буде вирішуватись окремо від розірвання шлюбу. Відповідач не заперечував своєї вини в припиненні сімейних стосунків, але вважав також винною в цьому позивачку, яка провокувала конфлікти та бійки. Суд, розриваючи шлюб, встановив стійкий розлад сімейних стосунків та небажання обох сторін примиритись. Сторони не заперечували, що відносини між ними вкрай неприязні. Стійку образу один до одного вони демонстрували навіть в судовому засіданні. Позивачка в судовому засіданні підтвердила, що вона категорично заперечує проти проживання відповідача в будинку, оскільки він зрадив її. Відповідач вважає це несправедливим, оскільки він подарував позивачці батьківський будинок, в якому проживав з дитинства, розраховуючи на турботу та підтримку дружини, а тепер вимушений шукати тимчасове житло. Тому не проживання відповідача в будинку обумовлено поважними причинами. За таких обставин підстав для скасування рішення суду в зазначеній частині апеляційний суд не вбачає. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON] про визнання права користування житловим приміщення та вселення, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] у встановленому законом порядку набув право користування житловим будинок і підстав для позбавлення його цього права відсутні; іншого житла [PERSON] не має, а [PERSON] створює йому перешкоди в користуванні будинком. Однак, до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, оскільки при вирішенні справи в частині зустрічного позову не звернув уваги на суб'єктний склад правовідносин сторін. З приводу користування житловим будинком між сторонами склались житлові правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що учасником цих правовідносин, крім позивачки та відповідача, є також син позивачки [PERSON], який зареєстрований в будинку, про що зазначено в позовній заяві [PERSON] та що підтверджується довідкою Лисичанського комунального підприємства "Паспортна служба". Однак, до [PERSON], позов пред'явлений не був. Копія зустрічної позовної заяви з доданими до неї копіями документів йому не вручалась. Пояснень по обставинам, викладеним в зустрічному позові, [PERSON] суду не надавав, в судовому засіданні участі не приймав. Таким чином, пред'явлення зустрічного позову виключно до власниці житлового будинку [PERSON] без залучення в якості співвідповідача особи, яка має право на проживання в будинку [PERSON], є пред'явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки відмова в задоволенні позову з вказаної підстави не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду з вказаними позовними вимогами, пред'явивши їх до всіх належних відповідачів. А без залучення до участі у справі всіх належних відповідачів суд не вправі був робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог. З вказаних вище підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, оскільки це може бути зроблено під час розгляду справи з належними відповідачами. Підсумовуючи наведене,

Outcome: partial