Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

14 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду із позовом до ДП «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Словянський курорт» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала\~ у відповідача\~ з 31 жовтня 2008 року по 11 січня 2017 року. Під час роботи їй не в повному обсязі виплачувалась заробітна плата, і в день звільнення позивачки з підприємства, відповідачем, в порушення норм трудового законодавства, із нею не було проведено належного розрахунку. Станом на день звільнення позиваки заборгованість відповідача по заробітній платі становить 6665,37 грн., яка утворилась за період з вересня 2016 року по січень 2017 року. Такими протиправними діями відповідача позивачці також спричинена моральна шкода. У звязку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду та просити суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі яка утворилась за період з 31 жовтня 2008 року по 11 січня 2017 року та станом на 01 квітня 2017 року становить 6665,37 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з дня звільнення позивачки 11 січня 2017 року по день ухвалення рішення суду у даній справі в сумі 7421,00 грн., та моральну шкоду яка в грошовому виразі становить 6000 грн. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Представник відповідача ДП «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Словянський курорт» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні позивачка [PERSON] працювала\~ у відповідача в період з 31 жовтня 2008 року по 11 січня 2017 року, що стверджується відповідними записами в трудовій книжці позивачки (а.с. 3, 3 з.б.). Згідно із довідкою відповідача № 07/286 від 06 квітня 2017 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01 квітня 2017 року становить 6665,37 грн. Вказана заборгованість утворилась за період з вересня 2016 року по січень 2017 року, а саме: вересень 2016 року 746,42 грн.; жовтень 2016 року 1487,69 грн.; листопад 2016 року 1487,69 грн.; грудень 2016 року 1476,42 грн.; січень 2017 року 1467,15 грн. (а.с. 4). Згідно із довідкою відповідача № 07/1151 від 22 вересня 2017 року: середньоденна заробітна плата [PERSON] становила - 76,68 грн.; середньомісячна заробітна плата [PERSON] становила 1687,00 грн. Відповідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, встановлених цим Кодексом. Основним Законом України, статтею 43 Конституції України, передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні [PERSON] між сторонами по справі був відсутній спір про розміри належних позивачці сум.\~ З огляду на викладене, враховуючи наведені дані та визнання відповідачем суми заборгованості по заробітній платі, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 6665,37 грн., оскільки саме ця сума була зазначена відповідачем у довідці про заборгованість з виплат заробітної плати ДП «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Словянський курорт» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 06 квітня 2017 року № 07/286. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати\~ з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні [PERSON] між сторонами по справі був відсутній спір про розміри належних позивачці сум, а щодо індексації заробітної плати, суд прийшов до висновку про її задоволення.\~\~\~\~\~ Відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду\~ щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно\~ положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В звязку із цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачкою на день її звернення до суду із вказаним позовом не проведений, відсутність вини відповідача у невиплаті заборгованості не доведена, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11 січня 2017 року по 12 жовтня 2017 року підлягає до виплати.\~\~ Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні\~ два календарних місяці роботи, що передували\~ події, з якою\~ повязана відповідна виплата. Середньоденна\~ заробітна плата\~ визначається\~ діленням\~ заробітної плати\~ за\~ фактично\~ відпрацьовані\~ протягом двох\~ місяців\~ робочі (календарні) дні\~ на\~ число\~ відпрацьованих\~ робочих днів (годин). Враховуючи, що\~ [PERSON] просила стягнути середній\~ заробіток за\~ період\~\~ з 11 січня 2017 року по день фактичного розрахунку\~(в даному випадку день винесення рішення судом) включно, суд, в межах заявлених вимог, вважає\~ за\~ необхідне\~ стягнути\~ наступну\~ суму, виходячи з таких розрахунків.\~\~ Згідно із довідкою відповідача № 07/1151 від 22 вересня 2017 року: середньоденна заробітна плата становила - 76,68 грн.; середньомісячна заробітна плата становила 1687,00 грн. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2017 року по 12 жовтня 2017 року включно складає:\~\~\~\~ 1687 грн. 00 коп. (середньомісячна заробітна плата) Х 9 місяців затримки розрахунку (період з 11 січня 2017 року по 11 жовтня 2017 року) = 15183,00 грн. + 76 грн. 68 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 1 день (12 жовтня 2017 року) = 15 259, 68 грн. Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у звязку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України. Вимоги позивачки щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 6000,00 грн., підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. Відповідно до ч.1\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4„Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди " зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ". Судом встановлено, що у період трудових відносин були порушені права [PERSON], а саме право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена до теперішнього часу. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства несвоєчасно виплатили належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У зв'язку з тим, що протиправними діями відповідача - дійсно були порушені трудові права позивачки, що вимагало від неї додаткових зусиль у зв'язку із порушенням звичайного укладу її життя, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 6000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 3000,00 грн., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивачки. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема , витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За змістом п. 48 Постанови Пленуму\~ ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат, повязаних з оплатою правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу, стороною повинен бути наданий, зокрема акт виконаних робіт із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру та надання консультації. В порушення зазначених вимог закону, позивачкою\~ не надано доказу того, що нею було понесено\~ витрати на правову допомогу, як то акту виконаних робіт, з якого видно час витрачений на складання процесуальних документів, надання консультацій, та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Так, позивачкою надано лише копію квитанції адвоката [PERSON] із якої вбачається лише, що гонорар адвоката за консультацію та складання позовної заяви, який він отримав від [PERSON] склав 250 грн. 00 коп. (а.с. 7). У звязку із наведеним, суд позбавлений можливості стягнути витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, відповідно ст. 88 ЦПК України, згідно із вимогами якої судом стягуються лише документально підтверджені судові витрати. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України від\~21 грудня 2016 року\~№\~1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі\~\~ 1\~440 грн. 00\~ коп.,\~\~оскільки позов задоволений частково. Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивача майнового характеру становить 100 %, у звязку із чим, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір розмір якого становить 640 грн. 00 коп. Сума задоволених вимог від суми вимог позивача про відшкодування моральної шкоди становить 50 %, отже 800\~ грн. 00 коп. становить 50\~ % від суми 1\~600 грн. 00 коп. У звязку із чим, загальна сума судового збору яка підлягає до стягнення з відповідача в дохід держави становить 1\~440 грн. 00\~ коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial