Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

20 липня 2016 року [PERSON] предявив до суду даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 19 червня 1998 року він працював директором [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ». Наказом № 98-к від 11 квітня 2014 року укладений з ним контракт розірваний і він звільнений з 14 квітня 2014 року на підставі пункту 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте вважає, що останнім робочим днем є 13 жовтня 2014 року, оскільки до вказаної дати він продовжував виконувати функціональні обовязки. Ураховуючи, що відповідач видав трудову книжку лише 13 листопада 2014 року, при цьому зробив запис про звільнення 14 квітня 2014 року, просив поновити строк звернення до суду; змінити дату звільнення з 14.04.2014 на 13.11.2014; зобовязати Костянтинівське державне науково-виробниче підприємство «КВАРСИТ» внести відповідні зміни до трудової книжки та стягнути з нього середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. [PERSON], не погоджуючись з рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить з підстав порушення норм матеріального і процесуального права скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що суд при ухваленні рішення застосував частину третю ст. 61 ЦПК України, проте обставини, встановлені рішенням Дзержинського міського суду від 21 жовтня 2015 року, ухвалами Апеляційного суду Донецької області і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року; рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 01 серпня 2016 року і рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року, не стосуються даного спору. При цьому суд не застосував до спірних правовідносин положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, не дав належної оцінки внесенню запису про звільнення на підставі наказу № 237 від 11 листопада 2014 року і дійшов помилкового висновку про відсутність вини відповідача [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» у затримці видачі трудової книжки. У судовому засіданні [PERSON], який є представником [PERSON], підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Представник [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. У попередньому судовому засіданні представник Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» [PERSON] також просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності вини [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» у затримці видачі позивачеві трудової книжки, що виключає відповідальність останнього, передбачену частиною четвертою ст. 235 КЗпП України. Однак повністю погодитись з цим висновком не можна з наступних підстав. Відповідно до вимог частини першої ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Стаття 48 КЗпП України покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналогічне положення щодо обовязку власника або уповноваженого ним органу видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення містить абзац пятий пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція). Частиною четвертою статті 235 КЗпП України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), абзацами шостим, сьомим пункту 4.1 Інструкції передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 Інструкції). Тобто, підставою для задоволення вимог працівника про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є встановлена вина власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки. У справі, що переглядається, установлено, що з 19 червня 1998 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» (далі КДНВП «КВАРСИТ»). 20 листопада 2013 року між Державним концерном «УКРОБОРОНПРОМ» і [PERSON] був укладений контракт № 63к/13, згідно з яким позивач був призначений на посаду директора КДНВП «КВАРСИТ» на термін з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2014 року. Наказом Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» № 98-К від 11 квітня 2014 року зазначений контракт розірваний; [PERSON] 14 квітня 2014 року звільнений з посади у звязку з набранням законної сили судовим рішенням, яким працівник притягнутий до відповідальності за корупційне правопорушення, повязане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання та протидії корупції», пункт 7-1 частини першої статті 36 КЗпП України (ас. 81, 172-176 т. 1). Не погоджуючись із наказом про звільнення, [PERSON] оскаржив його в судовому порядку. Проте рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року, у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Судові рішення залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року (ас. 52-53, 54-55, 56-59 т. 1). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2016 року, частково скасоване рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року (ас. 94-101, 215-220 т. 1), у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ», Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку встановлені факти, що [PERSON] звільнений 14.04.2014, з наказом про звільнення ознайомлений того ж дня; в останній день роботи не працював у звязку з непрацездатністю; трудову книжку отримав 13 листопада 2014 року. Рішення набрало законної сили. Отже, ці обставини в силу частини третьої ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. З урахуванням встановлених обставин та наведених норм права, відповідач, з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, зобовязаний був надіслати позивачеві в день звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідне повідомлення було направлене [PERSON] державним науково-виробничим підприємством «КВАРСИТ» лише 12 листопада 2014 року (ас. 169 т. 1), що свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 48 КЗпП України та Інструкції. На порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачі не надали належних та допустимих доказів щодо направлення [PERSON] поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки в день його звільнення. Крім того, установлено і це підтверджується матеріалами справи, що запис про звільнення зроблений у трудовій книжці [PERSON] на підставі наказу КДНВП «КВАРСИТ» від 11 листопада 2014 року № 237 (ас. 168 т. 1), що також є порушенням вимог закону. За таких обставин апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, не надання належної оцінки внесенню запису про звільнення на підставі наказу № 237 від 11 листопада 2014 року; а висновок про відсутність вини відповідача [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» у затримці видачі трудової книжки помилковим, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального і процесуального права. Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою видачі трудової книжки з 14 жовтня 2014 року по 13 листопада 2014 року та внесення відповідних змін до трудової книжки не підлягають задоволенню у звязку з пропуском строку звернення до суду. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" і складається із основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, у тому числі за затримку видачі трудової книжки, згідно з п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затверджено наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, не входять до фонду заробітної плати. Отже, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). Предявляючи до суду даний позов у липні 2016 року, [PERSON] порушив клопотання про поновлення строку, обґрунтовуючи поважність причин тривалим розглядом інших судових справ і відсутністю документальної бази на підтвердження порушень підприємством при заповненні трудової книжки. Проте зазначені причини колегія суддів не визнає поважними, оскільки трудова книжка, до якої був внесений запис про звільнення 14 квітня 2014 року працівника, отримана позивачем 13 листопада 2014 року, тобто саме в день отримання трудової книжки [PERSON] стало відомо про порушене право. Крім того, предявлення позивачем інших позовів до суду не підтверджують поважних причин порушення строку звернення до суду і не є обєктивною перешкодою для предявлення позову. Доказів щодо наявності інших поважних причин, які обєктивно перешкоджали позивачеві звернутися до суду за захистом порушеного права, [PERSON] суду не надав. Відтак, установивши порушення права або охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду, та не встановивши поважних причин пропуску строків, установлених статтею 233 КЗпП, суд відмовляє в позові до [PERSON] державного науково-виробничого підприємства «КВАРСИТ» з підстав пропуску строку звернення до суду. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності вини цього відповідача, з яким [PERSON] не перебував у трудових відносинах і на якого законом не покладається обовязок видати трудову книжку. Доводи скарги, що суд безпідставно посилався на вищенаведені судові рішення, які набрали законної сили, колегія суддів відхиляє, оскільки в обґрунтування даного позову [PERSON] посилався саме на дату звільнення 13 жовтня 2014 року, яку він вважав правильною.

Outcome: partial