Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], стверджуючи, що їй належить 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS], інші 86/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належать [PERSON], з яким позивачка перебувала у шлюбі до 1997 року, після чого переїхала на проживання до Швейцарії. Також позивачка стверджувала, що на даний час 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS], зруйновані, ринкова вартість цієї частини будинку становить 118028,00 грн. Тому позивачка просить стягнути солідарно з відповідачів збитки у сумі 118028,00 грн. та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору та на правову допомогу. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримував позовні вимоги у повному обсязі, у судове засідання, яке відбулося 15 травня 2014 року не з'явився, надав заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, стверджував, що позивачка дала згоду на демонтаж 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS], тому він разом з дядьком позивачки знесли будинок. Представник відповідачів за довіреністю [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, стверджуючи, що у 1995 році за ініціативи та особистої участі позивачки було розпочато демонтаж 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] під літ. "А-1-ж", який був їй подарований. Висновок про ринкову вартість 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] вважає таким, що не може являтися доказом, оскільки висновок зроблений без виїзду на місце та огляду об'єкта оцінки, та постановлений лише на копіях документів. Також просили застосувати позовну давність до позовних вимог позивачки. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що згідно договору дарування частини житлового будинку від 15 квітня 1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS], на земельній ділянці 1338 кв.м. Згідно договору дарування частини житлового будинку від 23 вересня 1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS], на земельній ділянці 1338 кв.м. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2012 року визнано за [PERSON] право власності на 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2013 року скасовано рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2012, та в позовних вимогах про визнання права власності за [PERSON] на 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] відмовлено. Згідно висновку №182/2013 від 20 листопада 2013 року, складеного на основі копії відповіді КП "Інвентаризатор", ринкова вартість 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS], складає 59015,00 грн. Згідно довідки КП "Інвентаризатор" №123 від 07 квітня 2014 року на дату поточної інвентаризації 03 серпня 1994 року житловий будинок літ. "А1" існував, на дату поточної інвентаризації 12 травня 2006 року будинок був зруйнований. Згідно довідки КП "Інвентаризатор" №171 від 06 травня 2014 року станом на 15 квітня 1994 року були визначені в натурі частини житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] належало 7/100 частини житлового будинку, які складалися з: кухні 2-1 площею. 8,4 кв.м., кімнати 2-2 площею 11,3 кв.м., коридору II площею 3,7 кв.м. в житловому будинку літ. "А1", сараї літ. "О,П", 1/2 частина сараю літ. "Г", убиральня літ. "Н"; [PERSON] належало 7/100 частини житлового будинку, які складалися з кухні 1-1 площею 8,4 кв.м., кімнати 1-2 площею 11,6 кв.м., коридору І площею 4,1 кв.м. в житловому будинку літ. "А1", 1/2 частина сараю літ. "Г", сарай літ. "З", убиральня літ. "Е". На даний час житловий будинок літ. "А1" та господарські будівлі знесені. Тобто як вбачається з довідки, належні позивачці 14/100 частини житлового будинку у генеральному плані позначені літ. "А1", знесені. У судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача - [PERSON] та [PERSON], та свідки з боку відповідача - [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], яка є донькою позивачки та відповідача, у судовому засіданні пояснила, що у 1997 році розлучилися її батьки, після чого мати поїхала з міста та по 2001 рік до міста Котовська не приїздила, частина будинку по [ADDRESS] була зруйнована у 1997 році після того як батьки розлучились та мати поїхала, мати присутньою при знесенні частини будинку не була. Також пояснила, що у 7/100 частини будинку по [ADDRESS] жив дядько матері - [PERSON], який помер у [INFO]. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що частина будинку по [ADDRESS] була зруйнована у 1997 році, відповідач [PERSON] просив її дядька вивезти сміття з-під зруйнованої частини будинку. Також пояснила, що позивачка до 2001 року до міста Котовська не приїздила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 1994 року продала 7/100 частини будинку по [ADDRESS] позивачці та виїхала з території України, 1998 року повернулась до України, на той час будинок вже був зруйнований. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 80-х років по 2001 рік проживав [INFO], вказав, що частина будинку по [ADDRESS] була зруйнована після розлучення відповідача з позивачкою, коли остання переїхала з міста Котовська, також вказував, що позивачка приїжджала до Котовська навідувати доньку. Таким чином, як вбачається з пояснень свідків та сторін, позивачка не була присутня при знесенні 14/100 частин будинку по [ADDRESS]. Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що позивачка дала згоду на знесення її частини житлового будинку, адже ніякого письмового документу або будь-якого іншого доказу суду представлено не було. Також, [PERSON] мав намір стати власником 14/100 частин житлового будинку позивачки, що вбачається також з рішень Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2012 року та апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2013 року, що [PERSON] у 1999 році придбав у [PERSON] 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS], та у [PERSON] 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS], хоча вказані частки будинку були подаровані у 1994 році позивачці, про що [PERSON] не міг не знати, адже він перебував з позивачкою на той час у шлюбі. Відповідно до ст. 22 ЦК України до складу збитків крім втрат, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, входять також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" у пункті 2 роз'яснив, що при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до положень ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє,користується,розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до положень ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Відповідно до положень ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій,які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] своїми неправомірними діями, що виразились у зруйнуванні належних позивачці 14/100 частин будинку, порушив права та інтереси останньої, тому саме з нього необхідно стягнути матеріальну шкоду у сумі 118028,00 грн. Позовні вимоги до відповідачки [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки вона не має будь-якого відношення до зруйнування належної позивачці частини будинку. Також представник відповідачів просив про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивачки. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст.1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /зі змінами, внесеними протоколом № 11/ передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки права позивачки на володіння та розпорядження своїм майном суттєво порушені, вона не проживала у місті Котовську та дізналася про порушення свого права лише у 2012 році, коли приїхала до міста Одеси та надала довіреність доньці для продажу своєї частини житлового будинку, тому строк позовної давності нею не пропущений. При таких обставинах, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial