Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в травні 2018р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 26.10.2017 року в сумі 6800грн.. Позов обґрунтувала тим, що вона позичила 26.10.2017р. відповідачу 6000грн. зі сплатою до 01.03.2018р., про що була складена розписка. Того ж дня вона на прохання надала ще 800грн. на декілька днів, однак розписка щодо цього не оформлялась. Оскільки кошти не були повернуті, просила стягнути з відповідача кошти в сумі 6800грн. Відповідач заперечив позовні вимоги, подавши 02.07.2018р. відзив на позов, в якому зазначив, що розписку надав під психологічним тиском, гроші не зичив у позивача. 28.09.2018р. позивач збільшила позовні вимоги та просила окрім позики стягнути також 137.29грн. інфляційних збитків, 117.37грн. 3% річних, 3000грн. втраченої вигоди та 5000грн. моральної шкоди, а також судові витрати, в т.ч. витрати на правову допомогу у сумі 1000грн. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, яка передана у зв'язку з звільненням судді [PERSON] у провадженні якого перебувала дана справа, визначено 01.10.2018р. головуючого суддю - Польську М.В. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач позов не визнав, вказуючи на те, що такий договір позики з позивачем не укладався, однак у поясненнях зазначив про готовність повернути 6000грн. за розпискою. Заслухавши сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.10.2017р. позивач позичила відповідачу 6000грн. із терміном повернення всієї суми до 01.03.2018року, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом договору позики від 26.10.2017р. (а.с.50). Дані кошти відповідач визнав щодо отримання від позивача та неповернення в строки визначені розпискою. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки, примірник оригіналу договору позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута повністю, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача (такий договір ним не оспорювався, факт заборгованості за розпискою визнано мінливими поясненнями). Тому вимоги щодо стягнення 6000грн. підлягають до задоволення. Разом з тим, щодо стягнення 800грн. наданих того ж дня позивачем відповідачу, то сторона позивача доводила факт надання таких коштів поясненнями свідка [PERSON], який суду суму наданих коштів також не підтвердив, зазначивши, що не знає скільки другий раз надавались кошти. Окрім того, за вимогами ст.1051 ЦК України факт передачі грошей не може підтверджуватись свідком, а тому вимоги в цій частині є недоведеними перед судом, і до задоволення не підлягають. Що стосується стягнення інфляційних збитків та 3% річних за період березня-квітня включно 2018р., то такі вимоги є частково обгрунтованими, а саме судом здійснено нарахування таких від суми заборгованості в розмірі 6000грн, а не від нарахованої позивачем суми 6800грн. За вимогами ст..625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А тому, підлягає стягненню інфляційні збитки за березень-квітень 2018р. в сумі 121.14грн., та 3% річних за період з 02.03.2018р. по вересень 2018р. (210 днів прострочення) - 103.56грн. Що стосується вимог про стягнення втраченої вигоди в розмірі 3000грн., яка обґрунтована позивачем, як неможливість проведення витрат пов'язаних з підприємницькою діяльністю (надання мобільних послуг харчування тощо) через неповернення своєчасне боржником коштів, і як наслідок неукладеність договорів та втрати постачальників продуктів харчування (а.с.28-39), то неодержання прибутку як втрачена вигода, за висновком суду та наданими позивачем доказами, не має причинно-наслідкового зв'язку з договірними відносинами позики. Такий розмір втраченої вигоди за ст.22 ЦК України не доведений позивачем належними доказами. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із душевними стражданнями, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди одразу оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Дана стаття встановлює певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров'ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо). Позивач оцінила таку шкоду в розмірі 5000грн., в зв'язку з виникненням конфліктів з родичами через неповернення відповідачем коштів, душевними стражданнями, пов'язаними в т.ч. з неможливістю оплати витрат за навчання (а.с.40-43), а також захворюванням 01.05.2018р., однак на переконання суду, така моральна шкода не доведена, з врахуванням і того, що відповідач 01.03.2018р. прийшов повертати кошти, але через ненадання першочергово суми боргу позивачу, а вимагаючи оригінал розписки, позивач кошти не прийняла. Що стосується вимог про стягнення витрат у сумі 1000грн. на правову допомогу, то позивач не надав до матеріалів справи акту виконаних робіт за надані послуги з детальним розписок виду та ціни послуг, а також замовник зобов'язаний оплатити такі послуги та надати суду підтвердження оплати, що відсутнє в матеріалах справи. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають задоволенню в частині. За змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 704.80 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial