Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму на вказану квартиру та відкрити на її ім'я особовий рахунок. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що вона з лютого 2007 року постійно проживає у зазначеному вище житлі, яке було надано їй як працівнику КП ДЕЗ, житло було нею відремонтоване та приведене до придатного для проживання, на протязі понад 10 років вказане житло використовується за призначенням, сплачуються комунальні послуги. На думку позивачки, оскільки вона постійно працює двірником з 2007 року в КП ДЕЗ та постійно проживає у зазначеній квартирі, займається її впорядкуванням, постійно оплачує послуги за користування електричної енергією, комунальні платежі, вона набула право користування на вказане житло. Квартира належить місцевим радам, однак відповідач не надає згоди на укладення договору найму, тому вона вимушена звернутися до суду. Позивачка звернулася до суду із заявою, в якій підтримала пред'явлені позовні вимоги та просила розглянути справу за її відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином та своєчасно повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи за їх відсутності чи будь-яких клопотань по справі від них до суду не надходило, своєї думки щодо заявлених вимог у тій чи іншій формі не висловили. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка постійно проживає у квартирі [ADDRESS] понад 10 років, сплачуються комунальні послуги, постійно оплачує послуги за користування електричної енергією, комунальні платежі, за час проживання позивачка здійснила ремонт квартири, займається її впорядкуванням. Зазначене житло було надано позивачці у лютому 2007 року як двірнику дільниці №2 КП ЖКС "Пересипський", де вона працює по цей час, у зазначеному житловому приміщенні позивачка безперешкодно проживає по цей час, працюючи двірником, іншого житла не має, можливість зареєструватися за місцем проживання без визнання за нею права користування спірним житлом у позивачки відсутня. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частина 1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В силу п.4 ст.3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-ІУ від 11.12.2003 року, місце проживання є адміністративна-територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік. Відповідно до ч.2 ст.2 того ж Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У відповідності зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001, положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Ураїни від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. В п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя" зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому. Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Таким чином, встановлені у судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивачка безперешкодно понад 10 років проживає у спірному житловому приміщенні та набула право користування ним, а як наслідок - набула всі права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Згідно Положення про районну адміністрацію Одеської міської ради районна адміністрація є виконавчим органом Одеської міської ради та виконує функції уповноваженого органу власника житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади. З боку відповідача суду не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на безпідставність пред'явленого позову або спростовував докази, на які посилалася позивачка в обґрунтування пред'явлених позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають судовому захисту шляхом визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання відповідача укласти з позивачкою договір найму на спірну квартиру.

Outcome: approved