Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

16 березня 2016 року [PERSON] звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист авторських прав, мотивуючи вимоги тим, у 2008 році позивач своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва, а саме картину «Я не божья коровка, это мне ставили банки!». Авторство позивачки підтверджується підписом на оригіналах примірника творів у нижньому лівому куті кожного з робіт «E.Gapchinska». 25.02.2016 року в належному відповідачу магазині «Канцтовари», що знаходиться за адресою: Київська область, місто Фастів, вулиця Соборна, 18, зафіксовано факт розповсюдження та публічної демонстрації магнітів мяких з малюнком, на якому відтворено твір образотворчого мистецтва [PERSON] Вказує на те, що відповідач без отримання на те дозволу автора реалізує в своїй роздрібній мережі магніти із зображенням зазначених творів позивача за ціною 3 грн. за одиницю товару, тим самим порушуючи права позивача як автора. У звязку з цим, позивач просить захистити її авторські права, порушені шляхом публічного показу та розповсюдження контрафактного примірника твору та стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] компенсацію в розмірі 20 мінімальних заробітних плат 27\~560, грн. за факт реалізації та публічного показу мякого магніту з контрафактним примірником твору [PERSON] під назвою «Я не божья коровка, это мне ставили банки!». Позивач в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, який був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, за викликом суду не зявився, через канцелярію суду надав письмові заперечення, в яких зазначив, що розмір компенсації позивачем є завищеним, оскільки обґрунтовує суму компенсації двома складовими: компенсація за публічний показ 13, 780 грн., компенсація за розповсюдження 13\~780 грн. Однак, публічний показ обєктів авторського права не є самостійним порушенням авторського права, а є складовою частиною основного порушення розповсюдження. Виходячи з наведеного, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, як таких, що не підтвердженні належними та допустимими доказами. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] своєю творчою працею у 2008 році створила твір образотворчого мистецтва - картину «Я не божья коровка, это мне ставили банки!». Її авторство підтверджується підписом на оригіналі примірнику твору у нижньому лівому куті кожного з робіт «E.Gapchinska» (а.с. 10). Факт авторства позивача на зазначений вище твір також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права № 54869 (а.с. 12). 25.02.2016 року в належному фізичній особі-підприємцю [PERSON] магазині «Канцтовари», що знаходиться за адресою: Київська область, місто Фастів, вулиця Соборна, 18, зафіксовано факт розповсюдження та публічної демонстрації магнітів мяких з малюнком, на якому відтворено твір образотворчого мистецтва [PERSON] під назвою «Я не божья коровка, это мне ставили банки!». Реалізація даного товару підтверджується квитанцією з терміналу про безготівковій рахунок № 172 на суму 3 грн. (а.с. 9) та відеозаписом факту придбання вказаного товару. Згідно п.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися. Відповідно до ст. 424 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. В силу ст. 32 цього Закону автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Підставою для судового захисту відповідно до ст.50 Закону України «Про авторське і суміжні права» є вчинення будь-якою особою дій, що порушують майнові права суб'єктів авторського права, визначені ст.ст.15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням обмежень, передбачених ст.ст. 21-25, 42 і 43 Закону. За змістом ст. 52 зазначеного Закону при порушенні будь-якою особою авторських прав, передбачених ст. 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів, суб'єкти авторського права мають право звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право, подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або виплату компенсацій, вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень. Відповідно до п. 2, 7 ч. 1, ч. 2 ст. 441 ЦК України, використанням твору є його відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі, продаж тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (ч.1 ст.435 ЦК України, ст.11 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Зокрема, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.ст.614,1166 ЦК України). Враховуючи викладене, виконання вимог закону при використанні ним об'єкту авторського права зобов'язаний довести відповідач. За змістом ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження позовних вимог [PERSON], її представник надав копію образотворчого твору - картини «Я не божья коровка, это мне ставили банки!» на якій вбачається підпис «Gapchinska Е.» із зазначенням року створення твору; вказаний твір входить до каталогу робіт художниці [PERSON]за 2008 рік, авторські права на які підтверджені свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір. Також слід звернути увагу, що у квитанції з терміналу про безготівковій рахунок № 172, на якій зафіксований факт розрахунку саме у торгівельній точці відповідача як суб'єкта підприємницької діяльності, хоча і не вказано найменування проданого товару, однак зі змісту відеозапису достовірно вбачається, що саме ця квитанція підтверджує оплату за придбаний магніт. Вказане підтверджує як факт реалізації товарів із зображенням творів образотворчого мистецтва під авторством позивача, так і здійснення такої реалізації [PERSON], а отже і спростовує відповідні доводи відповідача. Положеннями ст. 443 ЦК України, ст. 32 Закону України «Про авторське і суміжні права» встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Як встановлено судом, позивач [PERSON] такого дозволу відповідачу не надавала. Пунктом 42 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» визначено, що відповідно до пункту г) частини першої статті 52 Закону №3792-ХІІ суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав має право вимагати виплату компенсації замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Вирішуючи питання про виплату позивачу компенсації за порушення його майнових авторських прав суд виходить з того, що компенсація підлягає сплаті лише за встановлений факт використання твору образотворчого мистецтва під авторством позивача шляхом розповсюдження товарів із його зображенням, оскільки в даному випадку демонстрація твору є складовим елементом розповсюдження твору, тобто без показу товару неможливе його доведення до відома покупця, який зможе його придбати, а тому твердження позивача про порушення її прав шляхом публічного показу є безпідставним. Суд також враховує, що розмір отриманого відповідачем від реалізації магніту доходу становить лише 3 грн. Отже, застосовуючи принципи розумності та справедливості, та ураховуючи положення ч. 2 ст. 52 Закону № 3792-ХІІ щодо мінімального розміру компенсації, суд вважає адекватною компенсацією за порушені авторські права позивача грошову суму з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат (1378 грн.), що в загальній сумі становить 13\~780 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений на суму 13\~780 грн. (50% від заявлених вимог), суд присуджує на користь позивача з відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволений вимог в сумі 275,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial