Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

ФОП [PERSON] в грудні 2016 року заявив позов про стягнення з [PERSON] 54015,15 грн. на відшкодування шкоди, що складається інфляційних втрат в сумі 4364 грн., пені в сумі 14189,22 грн., та 30000 грн. витрат на оплату послуг адвоката. Позов мотивовано несвоєчасним виконанням відповідачем рішення суду. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві. [PERSON] в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належний чином. Оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, то суд вважає за можливе постановити заочне рішення на наявних доказах. Позивач проти такого порядку розгляду справи не заперечував. Судом встановлено таке. 25.01.2016 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист за рішенням цього ж суду від 25.11.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованості згідно розписки від 05.11.2012 року у розмірі 45987,40 грн. та судові витрати у розмірі 487,20 грн. За цим виконавчим листом ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві ГТУЮ у м. Києві заведене виконавче провадження №49946685, на що окрім пояснень позивача, вказує постанова держвиконавця від 09.03.2016 року про примусовий привід боржника. З огляду акту здачі-приймання наданої правової допомоги від 17.12.2016р. та квитанції до прибуткового касового ордеру від 26.01.2016р. вбачається, що адвокат [PERSON] надав юридичні послуги ФОП [PERSON] у виконавчому провадженні № 49946685 на проавансовану суму 30000 грн. Позивач вважає, що з часу набрання рішенням суду, а саме з 22.11.2016 року, у відповідача перед ним виникло грошове зобов'язання на суму згідно з цим рішенням, а тому на суму визначену рішенням мають бути нараховані інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБ України на підставі ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки рішення залишається не виконаним. Проте погодитись з такою думкою позивача не можна. Так, зобов'язанням, згідно зі ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Тобто, законодавець закріплює можливість виникнення цивільних прав і обов'язків із рішення суду, але за умови, що такі випадки прямо вказані у актах цивільного законодавства. Загалом же з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Тому, у разі коли рішенням суду постановлено до стягнення заборгованість за певним договором, і таке рішення залишається не виконаним, право вимоги сплати боргу з урахуванням сум передбачених ст. 625 ч. 2 ЦК України, належить не стягувачу за рішенням суду, а кредитору за договором, і заявляється така вимога не боржнику за рішенням, а позичальнику (боржнику) за договором, оскільки зобов'язання за договором не припинене виконанням. З резолютивної частини рішення, що наведена у виконавчому листі, вбачається, що між сторонами 05.11.2012 року було укладено договір позики. Позивач в суді пояснив, що позика була визначена в сумі 2000 доларів США. Проте, на зобов'язання визначені в іноземній валюті, вимоги частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції не поширюються, оскільки індексації внаслідок знецінення, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (така ж правова позиція висловлена в листі Верховного Суду України від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві»). Отже, підстав для задоволення вимог позову про стягнення інфляційних втрат не вбачається. Не має підстав, для задоволення і вимог позову про стягнення пені, оскільки Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», на приписи якого посилається позивач в обґрунтування цих вимог, поширюється лише на підприємства, установи та організації, а також на фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, про що прямо зазначено в преамбулі цього Закону, а в договорі пеня не оговорена. Що стосується, вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то визнати такі витрати збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, як на тому наполягає позивач, суд не може, оскільки ці витрати понесені позивачем на забезпечення виконавчого провадження, тобто є витратами виконавчого провадження, а тому і питання про їх відшкодування (покриття) має вирішуватись в порядку та за підстав визначених законодавством про виконавче провадження. Отже, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. За такого рішення, судові витрати у справі, відповідно до ст. 88 ЦПК України, перерозподілу не підлягають.

Outcome: dismissed