Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], треті особи Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, Орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 21.10.2006 року перебувала в шлюбі з [PERSON] 26.10.2011 року шлюб було розірвано. Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. У теперішній час позивачу необхідно виїхати на територію Російської Федерації та до м. Кадіївка Луганської області разом з неповнолітньою дитиною з метою спілкування з родичами та перевірки стану майна, однак відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон. Просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, у тому числі до тимчасово окупованої території України міста Кадіївка Луганської області, а також до Російської Федерації у період з 01.06.2018 року по 01.01.2021 року неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та без супроводу батька дитини [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. В судове засідання представник третіх осіб Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області та Органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області не з'явився, надав до суду заяву, в якій проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон не заперечував. В судове засідання представник третьої особи Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Панченко Н.В. не з'явилася, надала до суду заяву, в якій проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон категорично заперечувала, посилаючись на те, що надання на майбутнє дозволу на постійні виїзди дитини за кордон без згоди другого з батьків суперечить приписам ст. 141, 157 СК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Частинами 1, 2 статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками записані [PERSON], матір'ю - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області 14.08.2007 року. При цьому суд відзначає, що згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з копією паспорта [PERSON] серії [NUMBER], виданого Стахановським МВ УМВС України в Луганській області 11.01.2007 року, позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно із копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.12.2015 року №6324004069 [PERSON], [INFO], разом з неповнолітнім [PERSON], [INFO], перемістилася з 01.12.2015 року на фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи, що на день розгляду справи неповнолітньому [PERSON] виповнилось повних 10 років, то він може переміщатись територією України та/або виїжджати за межі України лише за згодою його батьків [PERSON] та [PERSON] та в їхньому супроводі. При цьому суд також враховує, що місто Кадіївка (Стаханов) Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» в'їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в'їзду-виїзду. Командувач об'єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров'ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в'їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози. Порядок в'їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованої території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. З позовної заяви вбачається, що відсутність згоди батька на виїзд до Російської Федерації та на переміщення територією України його неповнолітнього сина,змусила позивача звернутись до суду за захистом порушених прав. Суд вважає, що відсутність згоди відповідача [PERSON] на виїзд за кордон України на територію Російської Федерації та на переміщення територією України його неповнолітнього сина [PERSON] порушує права та законні інтереси дитини, гарантовані Конституцією та чинними законами України, та не відповідає інтересам дитини. При цьому суд вважає за доцільне дозволити неповнолітньому [PERSON] на період до 01.09.2018 року тимчасове переміщення територією України в супроводі його матері [PERSON] та без дозволу і супроводу батька [PERSON], а також тимчасовий виїзд на територію Російської Федерації в супроводі його матері [PERSON] та без дозволу і супроводу батька [PERSON], за виключенням виїзду [PERSON] на постійне місце проживання до Російської Федерації. Суд вважає, що таке рішення буде відповідати інтересам дитини, не порушить режиму навчання дитини та забезпечить повноцінний відпочинок в період літніх канікул, буде сприяти підвищенню рівня світогляду дитини, ознайомить з культурою інших народів, дасть можливість спілкуватись з родичами, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial