Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

31.03.2015 [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди заподіяної працівником внаслідок діянь, що спричинили недостачу, яка становить 106130 грн. 20 коп. 31.03.2016 дана позовна заява ухвалою суду за заявою позивача залишена без розгляду. 28.04.2015 [PERSON] звернулась з зустрічною позовною заявою, яку уточнила 24.11.2015, 31.03.2016 до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, відшкодування моральної шкоди. В своїй позовний заяві вказує, що фактично вона працювала з червня 2012 року, а трудовий договір між нею та [PERSON] був укладений та зареєстрований у Лугинському районному центрі зайнятості 24 жовтня 2012 року за № 06101200130. 06.10.2014 вона була звільнена з роботи за ст. 41 п. 2 КЗпП України. Заробітна плата за період з липня 2014 року по день звільнення, а також компенсація за невикористану відпустку виплачені 25.06.2015. Такими діями [PERSON] заподіяла їй моральну шкоду. Просить стягнути з [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки заробітної плати при звільненні за період з 07.10.2014 по 25.06.2015, 2500,00 грн. моральної шкоди, 3790,00 грн. витрати повязані з наданням правової допомоги. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, суду [PERSON] показала, що заробітна плата позивачу дійсно не була виплачена з липня по день звільнення по вині самої позивачки, так як остання не приходила, щоб її отримати. Поскільки позивачка не заявляла вимог про виплату їй заробітної плати, то вона вважає, що її вини в тому що позивачка вчасно не отримала заробітну плату не має. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Стаття 117 ч. 1 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 ч. 1 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа , організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Первинним предметом спору було стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, але 25.06.2015, під час розгляду справи, відповідач виплатила заборгованість по заробітній платі, а тому позивач уточнила свої позовні вимоги в яких просила стягнути тільки середньомісячний заробіток за час затримки та моральну шкоду (а с.143-145 т. 1). Ч. 1 ст.64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до частини 3 і 4 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 жовтня 2012 року [PERSON] була прийнята на роботу до фізичної особи підприємця [PERSON] на посаду продавця непродовольчих товарів у магазині «Владушка» в с. Кремно Лугинського району та була звільнена з даної посади 06.10.2014, що стверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, який зареєстрований в Лугинському РЦЗ 24.10.2012. При звільненні позивачу не виплатили заборгованість по заробітній платі за період з липня 2014 по 06.10.2014 року. Вказана обставина підтверджена показаннями відповідача в судовому засіданні, а також поясненнями позивача про те, що 25.06.2015 [PERSON] виплатила їй борг по заробітній платі. На вимоги суду відповідач довідку про заборгованість по заробітній платі не надала. На підтвердження своїх пояснень щодо відсутності заборгованості по заробітній платі відповідач та її представник не надали доказів відсутності заборгованості заробітної плати відповідача перед позивачем. Той факт, що відповідач 25.06.2015 виплатила позивачу кошти в сумі 1992,08 грн. є визнанням нею боргу по заробітній платі. Посилання представника відповідача, що позивач не зверталася за виплатою заборгованості по заробітній платі спростовуються поясненнями позивача. Крім того, 28.04.2015 позивач звернулась до суду за захистом своїх прав про виплату їй заробітної плати і відповідач визнала борг і майже через два місяці 25.06.2016 виплатила заборговану заробітну плату. Суд не приймає до уваги посилання відповідача та її представника на те, що невиплата позивачу заробітної плати повязана з тим, що [PERSON] не виконувала своїх трудових обовязків, а також вона не зверталась до [PERSON] з вимогою про виплату заробітної плати, так як це ніякими доказами не підтверджено. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так як, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, 06 жовтня 2014 року відповідач не виконав з позивачем кінцевий розрахунок при звільнені, то суд вважає, що відповідач повинен позивачу сплатити середній заробіток за весь час затримки всіх сум, належних їй при звільнені по день фактичного розрахунку. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом майже року. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Тому суд вважає, що була наявна заборгованість по заробітній платі в сумі 1992,08 гривень відповідача перед позивачем. Вина відповідача у невиплаті заборгованості по заробітній платі позивачу дає суду підстави для стягнення середнього заробітку позивача за весь час затримки по день виплати за період з 07 жовтня 2014 року по 25.06.2015. Виходячи з викладеного суд при обчисленні середньої заробітної плати [PERSON] враховує її заробітну плату в сумі 584.02 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с. 255 т.1). Середньоденна заробітна плата позивача становить 29 грн. 16 коп. Позивач [PERSON] надала розрахунок коштів за час затримки виплати ФОП [PERSON] заробітної плати [PERSON], виходячи з розміру середньої заробітної плати за період з 07.10.2014 по 25.06.2015. Відповідачем [PERSON] даний розрахунок не спростований. Щодо відшкодування моральної шкоди позивачу суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує моральні страждання працівника у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, втрату нормальних життєвих зв'язків, розмір заборгованості по заробітній платі, термін часу протягом якого працівник не отримав винагороду за свою роботу, за порушені відносно нього трудові права, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості він повинен становити 800,00 грн. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5248,80 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку та 800,00 гривень моральної шкоди. У відповідності до ст. 88 ЦПК України та ст. 4, ст. 6 ч. 3 Закону України "Про судовий збір", підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 гривень за вимогу про стягнення моральної шкоди. Також слід стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 3790,00 грн. за надання правової допомоги, які були сплачені відповідно до квитанції №86283628 від 28.01.2016 та квитанції № 89490135 від 15.03.2016.

Outcome: partial