Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину в період її навчання. Позов мотивований тим, що його батьком відповідно до свідоцтва про народження являється [PERSON] Після розірвання шлюбу у 2001 році між його батьками, він залишився проживати з матір'ю. Також вказує, що він являється повнолітнім та з 11.08.2015 року навчається на денному відділенні у Хорольському агропромисловому коледжі Полтавської державної аграрної академії. Строк закінчення навчання 20.06.2019 року. Він знаходиться на повному матеріальному забезпеченні матері, відповідач на його утримання матеріальної допомоги не надає. У відповідача інших утриманців немає, він не являється особою з інвалідністю, аліменти не сплачує, працює, отримує заробітну плату. Просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, до досягнення ним 23-х річного віку за умови продовження навчання. При відкритті провадження судом вирішено розглядати справу в спрощеному провадженні. Відповідачу надано строк для подачі відзиву, однак останній своїм правом не скористався, відзиви до суду не надіслав. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 06.11.2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано./а.з.6/. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с. 5/. [PERSON] навчається у Хорольському агропромисловому коледжі Полтавської державної аграрної академії на 3 курсі денного відділення, на державному бюджеті, з терміном навчання з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2019 року, що підтверджується довідкою коледжу від 04.05.2018 року №147 /а.с. 7/. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до ч.1ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 та ч. 2ст. 199 СК Україниякщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, якщо вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. При цьому згідно ч. 1 та ч. 2ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених устатті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20Постанови від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, оскільки відповідач не надає своєму повнолітньому сину, що продовжує навчання, матеріальної допомоги, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 заробітку (доходу) . Разом з тим, ч.2 статті 182 СК України, на яку посилається позивач про стягнення з відповідача аліментів, які не можуть бути менші ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стосується щодо обов'язку матері, батька утримувати лише неповнолітню дитину, а тому у цій частині позову слід відмовити. З урахуванням викладеного, враховуючи мотиви позивача, відсутність заперечень з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial