Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів. В обґрунтування вимог позивач вказує, що в період з 1994 по 2004 роки перебувала у близьких стосунках з [PERSON] , внаслідок чого у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження доньки батько зазначений відповідно до ст. 135 СК України - « [PERSON] ». Прізвище батька зазначено - « [PERSON] », оскільки на той час вони не перебували в шлюбі. Однак, у свідоцтві про хрещення від 08 лютого 2004 року, у графі батько вказаний - [PERSON] . Відповідач визнавав себе батьком дитини, купував все необхідне та допомагав у догляді за дитиною. Крім того, донька знає, що [PERSON] є її батьком. Також, позивачка зазначає, що на даний час відповідач участі в утриманні дочки не приймає, матеріальну допомогу на утримання дитини у добровільному порядку не надає. Донька проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, інтересів, а також інтересів дитини. Посилаючись на наведене, просить визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] , внести відповідні зміни в актовий запис про народження та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 01 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позов, згідно якого у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що не є батьком дитини: [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що не відповідає дійсності те, що він з 1994 року по 2004 рік перебував у близьких стосунках з позивачкою. Свідоцтво про народження та свідоцтво про хрещення не може бути доказом того, що він є батьком [PERSON] , оскільки записи про батька в них здійснені зі слів матері. Обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дитини, у нього відсутній. У судове засідання представник позивача - адвокат Пономаренко І.А. не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності. Позов підтримує та просить задовольнити. Представник та позивач [PERSON] були присутні у судовому засіданні 08 вересня 2020 року, позов підтримали з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав відзив на позов, а тому, в силу вимог ст. 280 ЦПК, підстав для проведення заочного розгляду справи не має . Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України № 00014264142 від 05 серпня 2014 року, який складений Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції в Тернопільській області встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис № 2 від 17 лютого 2004 року, матір`ю дитини є [PERSON] , батьком записано [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Наведені обставини також підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.02.2004 року, згідно якого батьками [PERSON] , [INFO] зазначені: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] (актовий запис № 2 від 17.02.2004 року, складений Богданівською сільською радою, Підволочиського району). Відповідно до повідомлення Підволочиського районного відділу РАЦС №205/14-01-09.5 від 22.03.2019 року, в архіві відділу перевірено і не виявлено актового запису про шлюб [PERSON] і [PERSON] та інших актових записів про шлюб щодо [PERSON] . Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, позивач з відповідачем - [PERSON] з 1994 по 2004 рік зустрічалися та перебували в близьких стосунках. [INFO] у них народилася спільна дитина - дочка [PERSON] . Спільної заяви про походження дитини від [PERSON] до відділу РАЦС як до, так і після народження дитини вони з відповідачем не подавали, у зв`язку з чим запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено зі слів матері. Відповідно до повідомлення Підволочиської селищної ради №226 від 24.04.2019 року встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрований по [ADDRESS] , є інвалідом ІІІ групи. Інформація щодо місяця роботи вищевказаної особи у них відсутня. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що [PERSON] є фізичною особою підприємцем. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 14 червня 2019 року у справі була призначена судово - біологічна експертиза молекулярно - генетичного аналізу ДНК щодо визначення батьківства [PERSON] . Одночасно, відповідачу було роз`яснено, що у разі ухилення від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відбір зразків крові призначався експертом на 30 серпня 2019 року, проте, [PERSON] не з`явився, а тому ухвалу суду повернули без виконання, що підтверджується повідомленням відділення судово-медичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, судово-медичного лабораторного відділу №100-796/2135 від 03.09.2019 року. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] умисно ухилився від проведення експертизи, оскільки, належним чином був повідомлений про час та місце відбору зразків для проведення експертизи, не надав суду будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки до експертної установи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є хрещеним батьком [PERSON] , суду пояснив, що знає [PERSON] , як батька [PERSON] . Йому відомо, що у [PERSON] та [PERSON] були близькі відносити та останній разом проживали. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є племінницею позивача, пояснила, що [PERSON] і [PERSON] перебували у довготривалих стосунках. У 2004 році у них народилась дочка [PERSON] . Після народження доньки [PERSON] потрапив у ДТП та тривалий час перебував на лікуванні. Допитана в судовому засіданні дитина [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою [PERSON] , а останній є її батьком. Він називає її «доцею», а вона до нього звертається «тато». Даний факт їй достовірно відомий, оскільки батько до семи років постійно піклувався про неї, допомагає їй та її бабусі, в якої вона проживає. На даний час, батько час від час спілкується із нею, телефонує їй, приїжджає, останній раз приїжджав до неї 17 січня 2020 року. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно до вимог ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Положеннями ч.1 та ч.2 ст. 128 СК України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Статтею 130 СК України передбачено, що заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Рішення суду щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина -містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 % ). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Вказана правова позиція ввикладена у постанові Верховного суду у справі № 382/2559/15-ц від 23.10.2019 року. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року N 3 роз`яснено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено) (п. 9 постанови Пленуму). Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 р. № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Враховуючи встановлені судом обставини справи, що підтверджуються поясненнями сторін та показами свідків, з огляду на те, що [PERSON] умисно ухилився від проведення генетичної експертизи, в судові засідання жодного разу не з`явився та не спростував твердженнь позивача, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом визнання [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , та як наслідок стягнення з нього аліментів на утримання дочки. При цьому, суд враховує те, що відповідачу було достовірно відомо про наявність даного спору, оскільки останній подав відзив та його захисник ознайомлювався із матеріалами справи. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 5000 гривень щомісячно, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В силу вимог ч. 1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що дочка [PERSON] є неповнолітньою, а тому відповідач зобов`язаний її утримувати до досягнення повноліття. На даний час сторони проживають окремо, дитина проживає разом із матір`ю. Відповідач проживає окремо та участі в утриманні дитини не приймає. [PERSON] [INFO] , є працездатним, фізичною особою-підприємцем, інвалідом 3 групи. Згідно з вимогами ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років з 1 липня становить 2318 гривень. Враховуючи вищезазначене та те, що відповідач є працездатним, стан здоров`я задовільний, приймаючи до уваги інтереси дитини та забезпечення її гармонійного розвитку, суд вважає, що слід визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи стягувати з 28 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував вік та потреби дитини, для забезпечення її гармонійного розвитку, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який не позбавлений можливості працювати та заробляти кошти для дитини, виконуючи свій батьківський обов`язок щодо її утримання. Відповідач в судове засідання не з`явився та не представив будь-яких доказів на спростування доводів позивача та неможливості сплати аліментів у розмірі визначеному судом. Разом з тим, позивачем не доведено те, що [PERSON] отримує доходи на підставі яких спроможний сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 5000 грн. щомісячно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про такі доходи відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати судового збору за позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 768,40 грн., а також з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовні вимоги про визнання батьківства. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 110, 112, 115, 125, 126, 128, 135, 180 - 182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial