Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

03.08.2015 року позивачка звернулася до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням їх уточнень позивач посилається на те, що з 1984 року вона проживала у [INFO]. Після смерті свого сина 15.01.2015 року, вона була дуже засмучена своїм горем і її сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] О, [PERSON] її втішали, а у квітні 2015 року запропонували їй квартиру приватизувати, щоб після цього оформити за договором довічного утримання. У травні 2015 року її відвезли до приватного нотаріуса [PERSON] де оформили договір, як їй пояснили, що за його умовами за нею будуть піклуватися до кінця мого життя, а її квартира мала перейти до [PERSON] Після підписання договору ставлення відповідачки до мене змінилось і вони сказали, що скоро вона залишиться без домівки, так як вона підписала договір дарування. 28.08.2015 вона звернулась до нотаріуса [PERSON], яка надала їй копію договору, який вона підписала, а саме договір дарування. У звязку з чим вона звернулася до суду за захистом своїх прав, оскільки помилялася, щодо правових наслідків договору. 14.09.2015 та 12.10.2015 позивачем подано до суду позовну заяву зі змінами, згідно до яких залучено до справи треті особи : приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], Криворізьке міське управління юстиції. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили визнати договір дарування спірної квартири недійсним, в зв'язку з тим, що [PERSON] помилилась щодо наслідків договору, який підписувала, у зв'язку з поганим володінням українською мовою, погіршеним станом здоров'я, похилий вік, та стресом після похованням свого сина. Копію посвідченого договору від нотаріуса не отримувала. Мала намір укласти договір про своє утримання та з умовою поховання праху свого сина [PERSON]. Іншого житла не має, отримує невелику пенсію, проживає на даний час у сторонніх осіб через її виселення відповідачем шляхом заміни відповідачем ключів від вхідних дверей до квартири. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, подали письмові заперечення, згідно яких посилались на те, що позивачу було розяснено, який саме договір підписано та його наслідки.\~\~\~Будь якої помилки у природі договору в позивача не було. [PERSON] з власної ініціативи розпочала дружні стосунки з родиною [PERSON] та [PERSON], пілся чого весною 2015 року добровільно запропонувала \~укласти договір дарування свої квартири на користь [PERSON], яка нагадувала їй себе в молодості. [PERSON] самостійно займалась оформленням документів перед укладення договору. Після укладення договору [PERSON] в квартирі було проведено ремонт та було сплачено борги за комунальні послуги, та [PERSON] залишилась проживати у ній. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON]С в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог пославшись на те, що нею було розяснено [PERSON], який саме договір вона підписує та його наслідки, наявність інших видів договорів. Текст договору не перекладався при його посвідчення, тому що роз'яснення надавались російською мовою. Договір нею посвідчувався в присутності [PERSON] і [PERSON] Представник третьої особи - Криворізького міського управління юстиції, в судове засідання не зявився про день, час та місце слухання справи були повідомленний належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 22.05.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування передала у дар [PERSON] квартиру [ADDRESS], /а.с. 56-57/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 22.05.2015 внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]О./а.с. 7-8/ . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] і після смерті свого сина [PERSON] [PERSON] говорила про те, що хоче укласти з [PERSON] договір утримання, щоб за нею доглядали, матеріально допомогали, в т.ч. купували продукти харчування, та перебуваючи в нотаріуса не бачила, що підписувала. Зазначила про існування домовленості поховати прах сина між [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судові засідання пояснила, що після смерті сина [PERSON] була розгублена та хотіла знайти людей, які займались її утриманням. Про свій намір подарувати квартиру [PERSON] нічого не повідомляла. Іншого житла позивачка не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] з нею та її родиною почала підтримувати товариські стосунки після смерті свого сина [PERSON] та навесні 2005 року запропонувала подарувати квартиру [PERSON], щоб за нею доглядали та поховали урну з прахом сина. Після укладення договору дарування квартири домовлялись про те, що [PERSON] буде продовжувати проживати у спірній квартирі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що приблизно в травні 2015 року [PERSON] , перебуваючи на території домогосподарства [PERSON] і повідомила, що подарує свою квартиру [PERSON], щоб за нею доглядали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що перебуваючи на святкування дня народження в домоволодінні [PERSON] бачила [PERSON], яка повідомила всім присутнім про свій намір подарувати квартиру на користь [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] відвідувала сім'ю [PERSON], де сама декілька разів пропонувала подарувати квартиру [PERSON] Повідомляла, що хоче продовжити жити у спірній квартирі після укладення договору. Після укладення договору [PERSON] було понесено витрати на утримання спірної квартири. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що [PERSON], [PERSON] та її сім'я являються знайомими та відвідували один одного час від часу. Про обставини укладання договору дарування квартири їм нічого невідомо. Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні судом встановлено, що позивачка мала намір розпорядитись належною їй квартирою на користь відповідача за справою, за умови надання ним їй догляду та утримання. Тобто позивач бажала укласти договір довічного утримання. Проте між сторонами було укладено договір дарування, який за своєю природою не в повній мірі відповідає волевиявленню позивачки, яка мала намір розпорядитись своїм майном за зазначеної вище умови , так як є людиною похилого віку, іншого житла та родичів не має. І хоч в самому договорі позивач власноручно написала, що договір дарування нею прочитано особисто та записано вірно, але з її пояснень суд вбачає, що нею не в повній мірі розумілись наслідки його укладення у зв'язку з погіршеним станом здоров'я, похилим віком, смертю свого сина, а.с. 6, 9, 138. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як передбачено ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ч. 2 ст. 717 ЦК України). Зазначеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України в постанові від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Враховуючи наведені вище обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. У позивача під час укладення договору дарування квартири було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність [PERSON] Таким чином, суд вважає за необхідне усунути перешкоди у здійсненні права власності, права користування та розпорядження майном шляхом визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З урахуванням даних вимог законодавства та відсутності доказів порушення прав та інтересів позивача з боку державних органів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, позовні вимоги в частині виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності №9760350 від 22.05.2015 року до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial