Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

16 березня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що згідно договору № DO0FGА00000074 від 24.10.2007 року відповідач [PERSON] отримала кредит у сумі 15 000,00 доларів США, строком до 24.10.2017 року. Відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконувала, в звязку з чим станом на 14.01.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 217,85 доларів США із них: - 8 277,89 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 1162,66 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 419,47 (Долар США) - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 808,55 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 15,85 (Долар США) - штраф (фіксована частина), 533,43 (Долар США) - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача. 14 травня 2015 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, в обґрунтування якого зазначила, що дійсно 21.10.2007року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DO0FGA00000074 (Далі-Договір) відповідно до умов якого вона начебто отримала грошові кошти в іноземній валюті у сумі 16 610,00 доларів США, що засвідчується копією цього договору. Жодних графіків, додатків та інших документів до договору не додавалося, вони відсутні взагалі. Не оспорюючи нюансів укладення договору та взагалі отримання зазначених в договорі грошових коштів в іноземній валюті, вважає, що договір є недійсним з огляду на приписи законодавства щодо захисту прав споживачів, так як є несправедливим відносно неї, як споживача фінансових послуг, та укладений з порушенням правил чесної підприємницької діяльності, посилалися на п.2 ч.4 ст.11, ч.5 ст.11, ч.1 ст. 19, п.4 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», п.4 ст.7 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст.47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Постанову Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, якою було затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та п.3.1. вказаних Правил. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DO0FGA00000074 від 21.10.2007 року у розмірі 11217,85 доларів США, що за курсом 15,77 відповідно до розпорядження НБУ від 24.10.2015 року складає 176 905,52 гривні. В задоволені зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка, подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволенні її зустрічних позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що договір укладений з порушенням законодавства про захист прав споживачів , не містить графіку платежів в розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом. Також договір не містіть відомостей щодо валютних ризиків. Вважає, що договір кредиту є недійсним. Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Банк взагалі не довід, що відповідачка отримала готівку саме в доларах США. Крім того, стягуючи у повному обсязі тіло кредиту , суд не звернув уваги на те, що строк дії договору закінчується у 2017 році. Банком не виконано умови п.2.3.3. договору про дострокове погашення заборгованості , оскільки Банк письмово не повідомив позивачку про це. Стягуючи з нею заборгованість за штрафом та пенею суд першої інстанції не врахував вимоги п. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за яким банком заборонено нараховувати штрафні санкції. Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Заслухавши суддю-доповідача,сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам у повній мірі рішення суду не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 24.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DO0FGА00000074, згідно умов якого остання отримала кредит у сумі 15 000,00 доларів США, строком до 24.10.2017 року. Відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконувала, в звязку з чим станом на 14.01.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 217,85 доларів США із них: - 8 277,89 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 1162,66 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 419,47 (Долар США) - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 808,55 (Долар США) - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 15,85 (Долар США) - штраф (фіксована частина), 533,43 (Долар США) - штраф (процентна складова). Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою належним чином не виконуються умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, а також застосовані штрафні санкції у вигляді пені та штрафів. Проте повність погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобовязання або воно припиняється. Згідно п. 7.1. кредитного договору, Банк зобовязується надати «Позичальнику» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу, на строк з 24 жовтня 2007 року по 23 жовтня 2017 року, включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 16 610 доларів США на наступні цілі: 15 000 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 1610 доларів на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на Місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмір 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору та винагорода за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Період сплати вважати період з 24 по 29 числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинний надати банку кошти в сумі 238,27 доларів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотка та іншим платежам (а.с.12). Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, факт отримання кредиту саме у доларах США, спростовуються матеріалами справи, а саме заявою про видачу готівки № 1000 від 24 жовтня 2007 року, яка містить особистий підпис [PERSON] (а.с13). Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості, наданий Банком, є невірним, оскільки спростовується матеріалами справи, Як вбачається із п. 2.3.1 банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюктури ринку грошових ресурсів Україні , а саме: зміні курсу доларів США до гривні більш ніж на 10% порівняні з курсом доларів США до гривні, встановлено НБУ на момент украдання договору, зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховій (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки про відсотках банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позивальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступну в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшено ставку НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитних або пропорційно збільшенню курсу доларів США. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, 29.11.2008 року відповідачка здійсни погашення кредиту вже за нової збільшеної процентної ставкою, що свідчить про визнання нею такого збільшення. Крім того, в подальшому 26.07.2010 році позивачка здійснювала платежі за пониженою процентною ставкою , яка з 13,08% зменшилась до 12,58% (а.с.4-6). Доказів, яки б спростовували розрахунок заборгованості, наданий банком, позивачкою суду не надано. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, строк дії договору до 23 жовтня 2017 року, а таму у Банку немає підстав достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, оскільки Банк не направляв позивачки письмову вимогу, оскільки вимогами ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка належним чином умови кредитного договору не виконувала, в наслідок чого станом на 14.01.2015 року утворилась заборгованість 8 277,89 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 1 162,66 (Долар США) - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 419,47 (Долар США) - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Проте, суд першої інстанції не врахував розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у пункті 14 Постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах», де зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК тю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК ; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю") , та помилково зазначив в рішенні суду курсом НБУ на момент звернення позивача з позовом. Як вбачається із офіційного курсу гривні щодо іноземної валюти 05.10.2016 року складає: 100 долав США - 2586,4415 гривен. Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 9 860,02 доларів США, що за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення складає 255 037,36 гривен із них : заборгованість за кредитом 8 277,89 доларів США, що за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення складає 214 102,78 гривни, заборгованість по процентам за користування кредитом - 1 162,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення складає 30 071,52 гривні, заборгованість по комісії за користування кредитом - 419,47 доларів США, що за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення складає 10 849,35 гривен . Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно стягнуто пеню та штрафи, оскільки позивачка проживає в зони проведення АТО и на неї поширюється дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за яким банки зобовязані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить Костянтинівка. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 15 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Костянтинівка. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON], яка проживає у м. Костянтинівка, пеня та штрафи нараховувались після 14.04.2014 року, тому є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування у загальному порядку, з яким погодився суд першої інстанції, є безпідставним, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача суми пені та штрафів після 14.01.2014 року, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені цих вимог. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Крім того, умовами договору, укладеного між сторонами (п.4.2,4.3) передбачено, що сплата пені здійснюється в гривні. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Матеріал цивільної справи заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності не містять, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по пені , яка нарахована до 14.01.2014 року до у розмірі - 2 863,97 гривни. Інші доводи апеляційної скарги в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24.10.2007 року були предметом розгляду в суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволені позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Так відповідно до п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту повинен бути зазначений детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808 були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказана постанова була прийнята з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації, відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданнями, обслуговуванням Згідно п. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін пеня договору, учасником якого є споживач. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови. Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» право чини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що [PERSON] мала можливість ознайомитися з усіма умовами спірного договору та вирішити для себе - укладати його, чи ні, або скористатися допомогою досвідченого адвоката, хоч сама має вищу юридичну освіту, договір нею був підписаний без застережень. . Згідно частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є «Про недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Висновки суду першої інстанції, щодо зазначені вище нормативні акти ніяким чином не вказують на порушення прав [PERSON], оскільки доказів нечесної підприємницької діяльності зі сторони Банку суду не надано, твердження позивачки та її представника ні підтверджені належними та допустимими доказами, а є лише посиланням на нормативні акти, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги про те, що Банк не попередив [PERSON] про валютні ризики, є необґрунтованими, оскільки це не є обовязком Банку, такі відомості є загальновідомими. Інші доводи, що стосуються позовних вимог [PERSON], про захист прав споживачів не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Outcome: partial