Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

23 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що протягом тривалого часу відповідачка [PERSON] систематично розповсюджує відносно позивачки, її дитини в письмовій та усній формі недостовірну інформацію, яка принижує честь позивачки, її гідність та ділову репутацію. Так, 31 січня 2011 року [PERSON] звернулася до Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи із заявою, якою звинуватила позивачку у начебто необґрунтованому отриманні групи інвалідності. 09 вересня 2013 року відповідачка зверталась до Слов'янського Управління Пенсійного Фонду України, де зазначила, що позивачка [PERSON] начебто незаконно отримує пенсію на сина інваліда. Також, відповідачка [PERSON] постійно пише на позивачку скарги в органи прокуратури, міліцію, в яких розповсюджує відомості, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Вказує, що за такими зверненнями компетентними органами були проведені перевірки, за якими вказана інформація, повідомлена [PERSON] у її зверненнях не підтвердилася. В ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні надала протокол службового розслідування з приводу вимагання позивачкою грошових коштів. Про це вона казала в судовому засіданні, звинувачуючи позивачку в отриманні хабарів. Даний факт перевірявся органами міліції та була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи. Крім того, [PERSON] розповсюджує такі відомості серед мешканців міста Слов'янська. Внаслідок протиправних дій [PERSON] позивачка зазнала та продовжує зазнавати постійно психологічний стрес, порушений її спокій та сон, вона була вимушена тривалий час приймати заспокійливі засоби, не мала змоги продовжувати активне суспільне життя, їй приходилося нести незаплановані значні розходи, пов'язані з відвідуванням адвокатів, судів, поїздок у місто Донецьк, внаслідок чого вона переживала та нервувала, була принижена її честь, гідність та ділова репутація серед співробітників. Моральну шкоду позивачка оцінює в 10000,00 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на її користь 10000,00 грн. 20 серпня 2014 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що оскільки вказана цивільна справа не розглядалась тривалий час у зв'язку із неправомірною поведінкою відповідачки, яка умисно не з'являлась у судові засідання, вказувала причини неявки, які в ході розгляду справи не були підтверджені документально, чим затягувала розгляд справи, вважає, що такими діями вона спричинила їй моральні страждання, а тому просить з тих підстав стягнути з відповідачки на її користь ще 1000 грн.. В судовому засіданні позивачка [PERSON] просила позов задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечувала. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву про відкладення судового засідання. Судом визнано неявку відповідача [PERSON] без поважних причин. За згодою позивача справа розглядається у заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона працює поштаркою та обслуговує район у якому проживають сторони. Пояснила, що одного разу, коли вона приносила рекомендований лист з повідомленням до будинку [PERSON], то відповідачка у стверджувальній формі повідомила їй, що [PERSON] незаконно отримує пенсію замість хворого сина, витрачає вказану пенсію на свої особисті нужди, а сина тримає у будинку закритим, босим, голим, тримає у нелюдських умовах. Джерело такої інформації [PERSON] їй не повідомила. Крім того [PERSON] намагалася дізнатися розмір пенсії [PERSON]. Через деякий час після такого повідомлення, вона дізналася, що у відношенні до [PERSON] проводиться перевірка щодо правомірності отримання нею пенсії на сина-інваліда. Вона особисто була запрошена для участі у цій перевірці, оскільки є особою, яка доставляє пенсію. До [PERSON] приходила комісія, оглядала умови проживання хворого сина. Наскільки їй відомо будь-яких порушень з боку [PERSON] не виявлено. Щодо того, коли саме повідомила їй [PERSON] цю інформацію щодо [PERSON], то зазначила, що перевірка відносно незаконності отримання [PERSON] пенсії на сина-інваліда проходила приблизно у вересні 2013 року, а цю інформацію їй [PERSON] повідомила перед проведенням перевірки. Після перевірки дій [PERSON] , вона з [PERSON] не спілкувалася. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивачка є її невісткою. В травні 2014 року, вона прийшла до [PERSON] додому. Коли прийшла, то [PERSON], яка проживає по сусідству їй сказала наступні слова про [PERSON]: Яка вона інвалід, якщо вона ходить на роботу. Вона купила інвалідність собі та Вашому чоловіку(чоловіку [PERSON]). Навіщо їй дають пенсію на сина, вона їх витрачає на себе, а сина тримає у будинку, нікуди не випускає. [PERSON] у лікарні в карман постійно гроші кладуть. Вислухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши показання свідків та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до інформації ПФУ № 13542/08 від 27 серпня 2014 року, ПФУ підтверджує факт звернення до УПФУ адвоката [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до направленої УПФУ до суду копії заяви [PERSON], остання повідомила органу ПФУ про те, що разом з [PERSON] проживає її син - [PERSON], [INFO], який є інвалідом дитинства. При цьому, син позивачки не вміє розмовляти, а просто видає якісь звуки, внаслідок чого він жодного дня не відвідував ні дитячий садочок ні школу. Останній раз вона бачила [PERSON] на дворі їх будинку приблизно півтора роки тому. Його мати, [PERSON], не випускає [PERSON] не тільки на вулицю, а навіть на двір будинку. На вулиці є мешканці, які навіть не знають, що у [PERSON] є син, якому вже двадцять років. Півтора роки тому, коли вона останній раз бачила сина [PERSON], звернула увагу на те, що у [PERSON] з'явився великий горб, а також стала надзвичайно велика голова. Як сусідка вона знає, що [PERSON] постійно знаходиться в будинку зачиненим, вона часто чує з вікна його спальні крики та плач. Також, в даній заяві [PERSON] зазначила, що не виключено, що [PERSON] вводить сину психотропні речовини або наркотичні засоби, оскільки він є неадекватним. [PERSON] є інвалідом дитинства, однак пенсію яка йому сплачується по інвалідності отримує не він, а його мати - [PERSON] Офіційно [PERSON] недієздатним не визнаний, оскільки його мати цього соромиться. За двадцять років його жодного разу не відвідував лікар або педагог. Просила тимчасово припинити виплату пенсії [PERSON] до вирішення питання його матір'ю питання про визнання його недієздатним. ( а.с. 62-63). Відповідно до листа УПФУ у місті Слов'янську та Слов'янському районі № 21105/10 від 24.10.2013 року, на підставі заяви [PERSON] від 09.09.2013 року щодо незаконного отримання [PERSON] пенсії її сина [PERSON] було перевірено факт виплати пенсії особисто пенсіонеру. В ході перевірки зловживань з боку [PERSON] не встановлено, [PERSON] зауважень щодо виплати пенсії немає. В судовому засіданні з достовірністю було встановлено, що, дійсно, [PERSON] зверталася до головного лікаря обласного центру МСЕ зі скаргою на безпідставно видану [PERSON] довідку серії ДОН № 109947 від 17.10.2000 року Слов'янською міжрайонною МСЕК ( а.с. 68-74). В зазначеній скарзі [PERSON] просила призначити перекомісію та провести незалежну експертизу, яка підтвердить або спростує інвалідність [PERSON] Також, в зазначеній скарзі [PERSON] зазначила, що [PERSON] не є інвалідом, виконує тяжку фізичну працю: копає земельну ділянку, обробляє її, проводить ремонтні роботи в прибудовах, піднімає важкі речі та виконує іншу важку роботу. Влітку з ранку до вечора працює на городі та при цьому ніколи не відпочиває. Однією з підстави отримання [PERSON] групи інвалідності та статусу інваліда дитинства є начебто проведені в 1974 році та в 1985 році дві операції на нозі в обласній травматологічній лікарні міста Донецька. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки ні в 1974 році, ні в 1985 році ніяких виплат ні вона ні її мати не отримували, оскільки, для цього були відсутні підстави. Тільки в 2000 році, коли [PERSON] виповнилося 28 років, виникли ці, начебто, підстави. На посаді медичної сестри ЦЛ № 2 [PERSON] працює з 1992 року, завжди на повну ставку. Саме ця лікарня займається оформленням документів на МСЕК. Перед оформленням групи інвалідності, а саме з 01.01.2000 року по 17.10.2000 року, [PERSON] на лікарняних не знаходилась, працювала на 1,0 ставку медичної сестри відділення. Але, з першого разу отримала стійку втрату працездатності безстроково та статус інваліда дитинства. В самій довідці МСЕК від 17.10.2000 року надані рекомендації «Протипоказаний тяжкий фізичний труд», але [PERSON] працює 24 години на добу. Як вбачається з листа № 336 від 17.03.2011 року на адресу заявниці (відповідачки по справі [PERSON].) обласним центром медико-соціальної експертизи надіслана відповідь, в якій їй було повідомлено, що експертне рішення по [PERSON] міжрайонною МСЕК винесено відповідно до діючого законодавства, на підставі даних об'єктивного огляду, даних наданої медичної документації ( а.с. 7). Та обставина, що [PERSON] зверталася до правоохоронних органів про притягнення [PERSON] до відповідальності 15 лютого 2011 року та 13 квітня 2011 року, і внаслідок чого було винесено постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу злочинів, передбачених ст. 129, 296 КК України, стверджується відповіддю № 7/1-4771-11 від 30 серпня 2011 року(а.с.10). У відповідності до відповіді прокуратури № 62-425/11 від 19 жовтня 2011 року, при проведенні прокуратурою перевірки щодо законності звернення [PERSON] з питань встановлення [PERSON] інвалідності, позивачці роз'яснено, що [PERSON] звернулась у відповідності до ст.21 Конституції України та ЗУ «Про звернення громадян», внаслідок чого її заява була прийнята до розгляду та перевірена. На підставі перевірки її заяви, факти щодо незаконності отримання групи інвалідності позивачкою не підтвердилися(а.с.11). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. За змістом п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав, і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Таким чином в ході судового розгляду було встановлено, що дійсно з боку [PERSON] мало місце неодноразове звернення до компетентних органів із заявами про перевірку щодо законності отримання [PERSON] інвалідності, а також про перевірку щодо наявності відсутності порушень прав сина [PERSON] з боку позивачки. Однак, у судовому засіданні не встановлено, що відповідач у зверненні навела завідомо неправдиві відомості відносно позивачки, оскільки як вбачається із досліджених у судовому засіданні заяв [PERSON] до вищенаведених органів, відповідачка лише вказує на свої особисті спостереження, як сусідки позивачки, зазначає, що такі спостереження викликають у неї сумніви щодо законності отримання позивачкою інвалідності, та належного отримання хворим [PERSON] пенсії. При цьому, у досліджених в судовому засіданні заявах відсутня пряма вказівка на якісь неправдиві відомості, які б порочили, чи принижували честь та гідність позивачки, а лише висловлені сумніви, які на думку відповідачки підлягають перевірці. Крім того, у судовому засіданні, не доведено, що відповідачка, звертаючись до вказаних компетентних органів, діяла у відсутності жодних підстав. Так, із пояснень [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що дійсно, вона має сина інваліда, сама є інвалідом третьої групи, у зв'язку з цим вони отримують пенсійні виплати від держави, при проведенні перевірки за скаргами [PERSON] будь-яких порушень прав її сина, та безпідставно отриманих державних коштів з її боку не виявлено. У зв'язку з чим, вважає, що [PERSON] при написанні скарг, мала намір познущатися з неї. У судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони проживають по сусідству. Як вбачається, із відповідей прокуратури, [PERSON] . зверталась до прокуратури із заявою про проведення перевірки законності звернень [PERSON] щодо неї. Із відповіді № 62-425/11 від 19 жовтня 2011 року вбачається, що заява [PERSON] оформлена у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян», а тому підлягає розгляду у порядку передбаченому вказаним законодавчим актом. Із відповіді № 7/1-4771-11 від 30 серпня 2011 року, вбачається, що підстав вважати, що відвідування сім'ї позивачки відбулося за дорученням старшого помічника прокурора Слов'янського району [PERSON] не знайдено. До того ж, у судовому засіданні достовірно встановлено, що із заявами про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за розповсюдження неправдивих відомостей [PERSON] не зверталась. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення [PERSON] до компетентних органів з приводу дій [PERSON] є реалізацією відповідачкою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, а тому в цій частині позову слід відмовити. При огляді в судовому засіданні матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди № 2/243/2866/2013, встановлено, що [PERSON] надавала протокол службового розслідування за фактом вимагання грошей [PERSON] в якості доказу по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. У зв'язку з викладеним, суд не приймає до уваги доводи позивачки в тій їх частині, що відповідач розповсюдила щодо неї недостовірну інформацію при розгляді іншої цивільної справи, оскільки у судовому засіданні достовірно встановлено, що службове розслідування мало місце, і відомості щодо нього відповідачем надавалися в якості доказу у іншій справі, внаслідок чого судом при ухваленні судового рішення була надана правова оцінка вказаному доказу. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог у цій частині позову. Аналізуючи показання свідків [PERSON] та [PERSON] в сукупності з іншими доказами, які в судовому засіданні під присягою показали, що [PERSON] повідомила їм у стверджувальній формі, що [PERSON] «купила» інвалідність, утримує свого сина-інваліда у поганих умовах, витрачає пенсію сина не за призначенням, як медпрацівник вимагає у хворих гроші, суд приймає їх до уваги, оскільки вони дані під присягою, свідки попереджені про кримінальну відповідальність, не мають внутрішніх протиріч. Як вбачається із показань свідка [PERSON], інформацію щодо [PERSON] вона почула від [PERSON] приблизно у серпні-вересні 2013 року, а після цього, через деякий час була проведена перевірка правомірності отримання грошей [PERSON], в який свідок також приймала участь, оскільки саме вона приносить пенсію [PERSON]. Як вбачається із показань свідка [PERSON], інформацію щодо [PERSON] вона почула від [PERSON] в травні 2014 року. Пленум ВСУ зокрема зазначає, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, у вересні 2013 року [PERSON] була написана скарга у ПФУ щодо здійснення перевірки правомірності отримання [PERSON] пенсії на сина-інваліда. Відповідь, з якої вбачається, що [PERSON] не порушуються права її сина-інваліда, і скарга свого підтвердження не знайшла, [PERSON] була направлена у кінці вересня 2013 року. Перевірка правомірності отримання інвалідності [PERSON] проводилася за скаргою [PERSON] у 2011 році. Перевірка щодо вимагання [PERSON] грошей у 2010 році. У зв'язку з викладеним, суд пpиходить до висновку, що [PERSON] поширила недостовірну інформацію, яка принижує честь і гідність [PERSON], оскільки повідомляючи свідку [PERSON], яка є поштаркою, спілкується у зв'язку із специфікою роботи з багатьма людьми, відомості про те, що [PERSON] незаконно отримує гроші на сина, витрачає їх на себе, сина тримає у нелюдських умовах, вказану інформацію повідомила у стверджувальній формі, при цьому будь-яких достовірних даних, про те, що ця інформація правдива у неї не було. На момент повідомлення інформації відносно [PERSON] свідкові [PERSON], [PERSON] було достовірно відомо, що відомості, викладені у її скаргах свого підтвердження не знайшли, разом з тим відповідачка свідомо надала іншій особі недостовірну інформацію щодо [PERSON], яка за своїм змістом є принизливою, та такою що порочить честь та гідність позивача. За змістом п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] повідомила свідкам [PERSON] і [PERSON] недостовірну інформацію відносно [PERSON], яка порочить її честь, гідність, ділову репутацію, і тим самим порушила її особисті немайнові права, які в цій частині підлягають захисту. За змістом п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Пункт 4 частини 2 статті 23 Цивільного Кодексу України говорить про те, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. На думку суду, в у зв'язку з поширенням відповідачки [PERSON] недостовірної інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], остання безумовно відчувала моральні страждання, оскільки зазнала психологічний стрес, порушення спокою та сну, переживання, нервування. Згідно з частино 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Положеннями частини 4 наведеної вище норми права передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З огляду на положення частини 5 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 3 своєї Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, навівши в рішенні відповідні мотиви. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 10000,00 гривень. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд встановлює суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень, яка на думку суду знайшла своє підтвердження у судовому засіданні. Вирішуючи спір щодо стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн., у зв'язку з тим, що відповідачка не з'являлась у судові засідання, що призвело до затягування розгляду справи, та моральних страждань позивачки, суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст.. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як достовірно встановлено, у судовому засіданні, відповідач у відповідності до положень ст11, 27, 31 ЦПК України, неодноразово подавала клопотання до суду про витребування доказів та відкладення розгляду справи. Отже на думку суду, такі клопотання є предметом обговорення у судовому процесі, однак не слугують безумовною підставою відкладення розгляду справи, а вирішуються у відповідності до чинного цивільно-процесуального законодавства в залежності від обставин справи. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду N 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001, N 1 ( v_001700-09 ) від 27.02.2009 , відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов'язкової підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. З огляду на викладене, судом не вбачається протиправності у діяннях відповідача щодо надання до суду клопотань про відкладення справи, як і не вбачається, що такими діями позивачеві заподіяно моральних страждань. На підставі викладеного,

Outcome: partial