Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

28 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду із указаним позовом, у якому просило стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 26 144 грн. 17 коп. та судовий збір на суму 261 грн. 44 коп. В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до умов договору, укладеного між сторонами 27 січня 2006 року, відповідач [PERSON] отримав споживчий кредит у розмірі 1 692 грн. 58 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією , а також інші витрати згідно умов. У результаті порушення позичальником норм закону та умов договору станом на 16 січня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 26 144 грн. 17 коп., з яких: 1277 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом, 8 035 грн. 83 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 15 110 грн. 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 221 грн. 15 коп. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 04 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Не погодившись з заочним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк», Банк) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що суд безпідставно застосував ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дана правова норма не підлягала застосуванню, а заява відповідача про застосування строку позовної давності у матеріалах справи відсутня. Окрім цього суд дійшов помилкового висновку, що укладений кредитний договір є нікчемним правочином, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка») (Стандарт) підписані лише Банком. В судове засідання апеляційного суду представник позивача та відповідач не з'явились, але про час та місце розгляду справи сторони повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 50, 51, 52, 53-54). В заяві від 12 серпня 2014 року представник Банку просив розглянути справу у його відсутності (а.с. 55). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу позивача слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Як зазначено в ст.309 ч.1п.3 та п.4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. За приписами ч.3 ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, а відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Окрім цього суд дійшов висновку, що укладений кредитний договір є нікчемним правочином, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка») (Стандарт) підписані лише Банком. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна. Судом установлено, що 27 жовтня 2006 року [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір про надання споживчого кредиту строком на 18 місяців шляхом підписання заяви позичальника разом з запропонованими Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). За умовами договору відповідач отримав кредит на суму 1 692 грн. 58 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості. У результаті порушення позичальником норм закону та умов договору станом на 16 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 26 144 грн. 17 коп., з яких: 1277 грн.07 коп. - заборгованість за кредитом; 8 035 грн. 83 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15 110 грн.12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 1221 грн. 15 коп. - штраф (процентна складова). Згідно ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягали згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно з частиною 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до цього, у Банка виникло право вимагати дострокового повного виконання зобов'язань за договором. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Заповнюючи анкету - заяву позичальника, [PERSON] підтвердив, що отримав оригінал кредитного договору, та виразив згоду, що ця заява, разом з запропонованими Банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно - заставний договір. Одночасно він письмово підтвердив, що вся надана йому інформація достовірна та зобов'язався про всі зміни повідомити Банк не пізніше 15 днів від моменту їх виникнення (а.с.5 - зворотна сторона). Отже, договір був укладений сторонами в письмовій формі і в ньому вони досягли домовленості щодо умов надання кредиту і відповідальності в разі порушення його умов. Цей договір сторони підписали особисто (а.с.5, 6-9). На виконання умов договору позичальник отримав від Банку кредит в сумі 1 692 грн. 58 коп., що відповідач не оспорював. Вказану суму отриманого кредиту [PERSON] використав за призначенням і зустрічний позов до Банку про визнання кредитного договору недійсним, як споживач, не заявив. Зміст договору також свідчить про те, що до підписання договору [PERSON] отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (а.с. 5, 6-9).Кредитний договір № DNH4KP37410769 від 29 листопада 2006 року також містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. А згідно ст.ст. 1046-1048, 1054 ЦК України саме ці умови є істотними для договору даного виду. Підписавши кредитний договір, позичальник [PERSON] погодилася з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких умов, які б примусили позичальника прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання договору [PERSON] отримав його примірник, що давало йому додаткову можливість детально вивчити умови договору та відмовитись від даної послуги, однак він погодився з умовами договору та використав отримані кредитні кошти на свій розсуд. Таким чином, наведене свідчить про те, що Банк при оформленні договору виконав в повній мірі вимоги ст.ст. 203, 207, 638, 640, 647, 1054, 1055 ЦК України, які передбачають вимоги для чинності правочину, умови укладання договору та письмову форму укладення кредитного договору. А відповідно до вимог ч.1 ст.1055 ЦК України нікчемним є лише кредитний договір, який укладений з недодержанням письмової форми. Суд першої інстанції не врахував в повній мірі зазначені вимоги цивільного законодавства та дійшов помилкового висновку про нікчемність укладеного кредитного договору. Тому даний кредитний договір повинен бути виконаний на підставі норм Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 527 і 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, згідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, належними сторонами і у встановлений строк. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як зазначено в ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Також помилковим є висновок суду про те, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, та відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Отже, законодавством чітко та однозначно врегульовано, що підставою застосування позовної давності є виключно на це заява сторони у спорі під час розгляду справи у суді першої інстанції. Втім, матеріали справи не містять заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року справа № 6-120ц13. Окрім цього, при вирішенні справи суд помилково посилався на стару редакцію п.31постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, яка змінена постановою Пленуму цього ж суду від 07 лютого 2014 року, та нею роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Втім, відповідач [PERSON] не подав заяву про застосування позовної давності по справі, а тому суд першої інстанції помилково відмовив у позові через сплив позовної давності, про застосування якої стороною у спорі не було заявлено. Вирішуючи спір, одночасно слід врахувати, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки з позовом до суду Банк звернувся 28 січня 2014 року, то заборгованість, яка утворилась внаслідок порушення відповідачем умов договору, підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням пені за останні 12 місяців перед зверненням до суду з вимогою, починаючи з 28 січня 2013 року по 13 січня 2014 року, що складає 4 040 грн.83 коп. та підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON], наданого Банком (а.с. 62 - 68). Таким чином, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, стягненню з [PERSON] на користь Банку заборгованості за кредитним договором № DNH4KP37410769 від 29 листопада 2006 року, що виникла станом на 16 січня 2013 року, у розмірі 15 074 грн. 88 коп., з яких: 1277 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом; 8 035 грн. 83 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4040грн. 83 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 221 грн. 15 коп. штраф (процентна складова). Оскільки при ухваленні заочного рішення суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то судове рішення не може залишатися без змін, відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п. п.3 та п.4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, яким слід стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP37410769 від 29 листопада 2006 року, що виникла станом на 16 січня 2013 року, в сумі 15 074 грн. 88 коп. , частково задовольнивши апеляційну скаргу. Одночасно на підставі ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідача слід стягнути судовий збір за подачу позову в сумі 243 грн.60 коп. та 121 грн. 80 коп. за подачу апеляційної скарги, а разом - 365 грн.40 коп., що складає мінімальний розмір, встановлений ст.4 Закону України « Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № м3674-VI.

Outcome: partial