Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2005 року, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.09.2013 року було розірвано. З моменту укладення шлюбу протягом близько трьох років вони проживали у будинку батьків відповідача, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. [PERSON] працював за трудовим договором, вона не працювала офіційно, проте займалась сільським господарством, збирала ягоди та гриби, продукти в подальшому реалізовувала на місцевому ринку. Влітку 2008 року бабся відповідача [PERSON], у власності якої перебував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що у с. Тростянець по вул. Вишневій, 71 Ківерцівського району Волинської області, склала заповітне розпорядження, відповідно до якого все належне їй майно, в тому числі і вказаний житловий будинок, заповіла внукові [PERSON], відповідачу по справі. Спірний житловий будинок був побудований у 1965 році, станом на 2008 рік перебував у занедбаному та аварійному стані, тому подружжя [PERSON] за спільні кошти вирішили провести капітальний ремонт, а саме: замінили покрівлю, полагодили фундамент, замінили вікна, встановили нові вхідні двері, пробурили свердловину, проклали каналізацію, підвели в будинок воду, замінили повністю електропроводку, облаштували одну з кімнат під ванну. В інших приміщеннях провели косметичний ремонт, придбали нові меблі. Крім того, за період перебування сторін у шлюбі ними було придбано за спільні кошти телевізор, склокерамічну кухонну плиту із витяжкою, пральну машину автомат, холодильник з морозильною камерою, ванну шафу, кухонний гарнітур, кухонний куточок, спальний гарнітур, автомобіль марки «Мерседес», які також є спільною власністю подружжя. 29 листопада 2011 року померла [PERSON], спадщину після смерті останньої фактично прийняв відповідач, а отже на підставі ст. 51 СК України вказаний житловий будинок є його особистою власністю. Однак, враховуючи, що з 2008 року сторонами за власні кошти було проведено капітальний ремонт будинку, внаслідок чого суттєво покращився його стан та виросла його вартість, тому вважає, що покращення, яке оцінено у 205 750 гривень, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже просить виділити їй у власність згідно уточнених позовних вимог частку будинковолодіння, яка відповідає половині вартості покращення і становить 71/200 часток житлового будинку № 71, що по вул. Вишневій у с. Тростянець Ківерцівського району Волинської області, а також 1/2 частку ганку з навісом та свердловини, телеві0зор, склокерамічну електричну кухонну плиту з витяжкою, пральну машину-автомат, спальний гарнітур, кухонний куточок як на частку у спільному майні подружжя. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] було подано заперечення на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити, так як спірний житловий будинок на момент проведення в ньому ремонту належав бабусі відповідача [PERSON], факт проведення ремонту, його час, склад та вид робіт, їх вартість та вартість матеріалів, джерело фінансування належними доказами позивачем не підтверджені, надані позивачем копії квитанцій не можуть однозначно підтверджувати, що куплені матеріали використані саме на ремонт будинковолодіння № 71, що по вулю. Вишневій у с. Тростянець Ківерцівського району Волинської області. Взагалі вказаний будинок був набутий в порядку спадкування [PERSON] лише у липні 2012 році, коли шлюб було розірвано у серпні 2013 року, тому факт збільшення вартості спірного будинколодіння за час шлюбу за кошти подружжя будь-якими безспірними доказами не доведено. Щодо поділу побутової техніки та меблів, які були придбані за час шлюбу, то позивачем не доведено факт їх наявності на даний час, хоча вони й справді були придбані за час шлюбу. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, суду показали, що спірний житловий будинок був набутий за час шлюбу, однак в порядку спадкування, тому є особистою власністю відповідача. Крім того, усі покращення будинку (ремонт та інші роботи, що збільшили його вартість) були виконані ще до набуття права власності на вказане майно відповідачем, будь-яких належним та допустимих доказів, що підтверджують факт збільшення вартості спірного майна за рахунок коштів подружжя позивачем не надано. Щодо позовних вимог про поділ побутової техніки та меблів, то наведений позивачем варіант їх поділу відповідач вважає несправедливим, оскільки частково завищено вартість майна. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 11 листопада 2005 року. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 вересня 2013 року шлюб розірвано (а.с. 16). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Як роз'яснено у пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Так, відповідно до положень ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначаючи, що спільною працею та за спільні кошти спірний житловий будинок збільшився у своїй вартості, [PERSON] посилалася на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 11 липня 2016 року № О-64, згідно з яким вартість ремонтно-будівельних робіт, виконаних під час капітального ремонту житлового будинку № 71 по вул. Вишневій у с. Тростянець Ківерцівського району Волинської області протягом 2008-2012 року в цінах станом на 01.07.2016 року становить 205 750 грн., вартість ганку з навісом 3393 грн., свердловини 6249 грн. Вартість будинковолодіння становить 288 461 грн. Тому позивач вважає, що вартість істотних поліпшень становить 71,32 % від його ринкової вартості, а тому позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя належить 71/100 частка будинковолодіння, відповідно позивачу належить 71/200 частка, а також по 1/2 частці свердловини та ганку з навісом (а.с. 176-197). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому нормами ЦПК України встановлено, що жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення, висновок експерта не є для суду обов'язковим і має оцінюватись у сукупності з іншими доказами (ст. ст. 147, 212 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін у справі, показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], ремонт у спірному будинку був проведений протягом 2008-2012 років, коли спірний будинок перебував у власності [PERSON], набутий [PERSON]М, відповідачем по справі, лише 08 серпня 2012 року (момент реєстрації права власності), тому істотне покращення майна (будинковолодіння), починаючи з 2008 року не може бути визнання судом обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідно до ст. 62 СК України майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто істотне збільшення вартості будинковолодіння № 71 по вул. Вишневій у с. Тростянець Ківерцівського району Волинської області відбулось коли воно належало [PERSON], а не відповідачу по справі. Судом не було встановлено, що з моменту набуття права власності відповідачем спільними коштами чи працею подружжя [PERSON] було здійснено подальше покращення майна, тому позовні вимоги в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (в тому числі і свердловини та ганок з навісом) до задоволення не підлягають. Хоча в ході судового розгляду справи і було доведено факт поліпшення спірного майна за кошти подружжя, однак на той час (2008-2012 роки) вказане майно належало [PERSON], а тому відшкодування витрачених на здійснення поліпшення коштів має здійснюватись не за правилами Сімейного кодексу України, а згідно положень Цивільного кодексу України. Щодо позовних вимог про поділ побутової техніки та меблів, суд прийшов до наступного висновку. Як було встановлено в ході судового розгляду справи, не заперечується стороною відповідача, перелічені в тексті позовної заяви меблі та побутова техніка справді придбавались за час перебування сторін у шлюбі, тому відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а тому суд вважає за необхідне вказану частину позовних вимог задоволити та виділити у власність позивачу: - телевізор марки «Panasonic» вартістю 1052 гривні; - склокерамічну електричну кухонну плиту з витяжкою вартістю 4960 гривень; - пральну машину автомат «Bosch» вартістю 2960 гривень; - спальний гарнітур (двоспальне ліжко, комод, шафа, 2 тумбочки) вартістю 2850 гривень; - кухонний куточок (диванчик, стіл, 3 стільці) вартістю 5170 гривень На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у мінімальному розмірі за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою .

Outcome: partial