Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить суд: визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Білгород-Дністровською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 25.02.2015 року [PERSON], після смерті матері [PERSON], та яке зареєстроване в реєстрі за № 172; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Білгород-Дністровською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 25.02.2015 року [PERSON], після смерті матері [PERSON], яке зареєстроване в реєстрі за № 170. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла мати сторін - [PERSON], якій за життя належало: житловий будинок [ADDRESS]; земельна ділянка [ADDRESS], площею 0,2486 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка площею 4,22 га, розташована на території Петрівської сільської ради, масив № 4, 5, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 29 вересня 2009 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Петрівської сільської ради, згідно з яким все належне їй майно заповіла донці - [PERSON]. В подальшому, відповідачка звернулась до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, повідомивши нотаріуса про відсутність спадкоємців передбачених ст. 1241 ЦК України, та 25.02.2015 року отримала Свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку ст. 1261 ЦК на дві вищезазначені земельні ділянки. Отримавши додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] звернувся до державного нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом йому було відмолено у проведенні відповідної нотаріальної дії у зв'язку з тим, що на вказане майно вже видане Свідоцтво про право на спадщину за законом. Незаконне позбавлення [PERSON] права на спадщину змусило його звернутися до суду з відповідними вимогами. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2017 року провадження по справі було відкрито (а.с.44). 30.06.2017 року від імені [PERSON] в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до суду надійшла позовна заява до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебували у шлюбі між собою (а.с. 49). 09.08.2017 року [PERSON] надав до суду клопотання про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (а.с. 63). Ухвалою від 09.08.2017 року позову заяву [PERSON] було визнано неподаною та повернуто на підставі ч. 2 ст. 121 ЦПК України (а.с. 68). 29.11.2017 року по справі було ухвалено заочне рішення (а.с. 81). 12.03.2018 року ухвалою суду було задоволено заяву відповідача [PERSON] та скасовано заочне рішення, призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с. 111-112). 14.05.2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 131). Ухвалою від 14.05.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи було відмовлено у зв'язку з тим, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], отже рішення суду не може вплинути на її права або обов'язки (а.с. 111-112). Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась належним чином, що підтверджується довідкою про направлення судового відправлення, причини неявки суду не відомі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву частково з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане повторно 20.07.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 700 складений 11.06.2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. Позивач та відповідачка є дітьми померлої, що підтверджується матеріалами справи та визнається позивачем щодо відповідачки. Згідно з довідкою МСЕК від 02.08.2016 року позивач є інвалідом ІІІ групи з дитинства, безстроково. Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На момент відкриття спадщини [PERSON] належало наступне майно: земельна ділянка [ADDRESS], площею 0,2486 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.06.2011 року, кадастровий номер [NUMBER]; земельна ділянка площею 4,22 га, розташована на території Петрівської сільської ради, масив № 4, 5, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданий 25.11.2003 року. 29 вересня 2009 року [PERSON] склала заповіт яким все належне їй майно на день смерті заповіла [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконкому Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Щербиною Н.А., зареєстрований в реєстрі під номером 39. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. З наявних матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2014 року відповідачка звернулась до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] На підставі поданої заяви державним нотаріусом була заведена спадкова справа за номером 428/2014. В подальшому, 25.02.2015 року відповідачка звернулась до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яку вона прийняла та яка складається з земельної ділянки на території Петрівськї сільської ради, масив 4, 5 ділянка [NUMBER] та земельної ділянки [ADDRESS]. В даній заяві відповідачкою також було зазначено наступне: «Крім того, що я є спадкоємцем за заповітом я також є спадкоємцем за законом першої черги. Оскільки вказаний заповіт на зареєстрований у Спадковому реєстрі я бажаю спадкувати у відповідності до закону, тобто у відповідності до ст. 1261 ЦК України. Інших спадкоємців першої черги не має». На підставі вищевказаних заяв відповідачки, 25.02.2015 року, в порядку ст. 1261 ЦК України, державний нотаріус видав їй Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАМ 248015 на земельну ділянку площею 4,22 га, розташована на території Петрівської сільської ради, масив № 4, 5, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАМ 248016 на земельну ділянку [ADDRESS], площею 0,2486 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Таким чином, відповідачка [PERSON], достовірно розуміючи, що у померлої матері є син - інвалід, який доводиться їй рідним братом, отримує свідоцтво про право на спадщину на спірне спадкове майно за законом як єдина спадкоємиця. При цьому, [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини не звертався, про прийняття сестрою спадщини саме за законом йому відомо не було. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.03.2017 року було скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2016 року та ухвалено нове рішення про визначення [PERSON] додаткового строку у три місяці з дня набрання рішенням чинності для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] Зазначене рішення набрало законної сили. Після вступу рішення суду в законну силу позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріусу від 20.03.2017 року позивачу відмолено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] В своїй постанові нотаріус зазначив, що за матеріалами спадкової справи, яка є в провадженні Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори до майна померлої [PERSON], свідоцтво про право на спадщину, на заявлене [PERSON] майно, видано іншому спадкоємцю, таким чином відсутнє майно, що входить до складу спадщини, а відтак видати свідоцтво про право на вказану спадщину неможливо. У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про нотаріат", видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється державними нотаріальними конторами. Ч. 2 ст. 1300 ЦК України встановлено, що на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пункт 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином діючим ЦК України, до видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією державних нотаріальних контор. Тільки після отримання свідоцтва про право на спадщину, особа яка вважає, що її права порушені може оскаржити свідоцтво в порядку передбаченому ст. ст. 1300, 1301 ЦК України. В разі незгоди з діями нотаріуса пов'язаними з видачею свідоцтва про право власності на спадщину особа яка вважає, що її права порушені, вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів. Беручи до уваги викладені обставини справи, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо порушення його прав відповідачкою, яка своїми недобросовісними діями фактично позбавила брата - позивача, спадкового майна матері та оформила спадкові права як єдина спадкоємиця першої черги. Таким чином, оскільки положеннями ст. 1301 ЦК України передбачено можливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, з огляду на те, що право на спадкування спірного спадкового майна фактично виникло у спадкоємців першої черги [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а саме по 1/2 частині, та враховуючи, що [PERSON] від прийняття спадщини не відмовлявся, водночас Свідоцтво про право на спадщину за законом в повному обсязі видано лише на ім'я [PERSON], судом вбачаються підстави для визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, видані на ім'я відповідача, в частині, на яку має право позивач, а саме на 1/2 частину. Підстав для визнання недійснини та скасування державної реєстрації свідоцтв про право на спадщину за законом в повному обсязі у суду немає. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, що можуть бути застосовані судом, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 79 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом права власності. За приписами ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини. Підсумовуючи викладене, надавши правову оцінку представленим доказам у сукупності з фактичними обставинами справи, проаналізувавши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], які спрямовані на відновлення його спадкових прав, що були порушенні в результаті недобросовісної поведінки відповідачки.

Outcome: partial