Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 27 108,63 гривень. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 24.12.2013 року між ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ТОВ " Ядзакі - Україна" було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 110/13-Т/ЗК, згідно якого ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов'язання компенсувати будь - яке пошкодження або знищення автомобіля марки Ford Focus, д/н [NUMBER], його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 22.09.2014 р. в м. Ужгород на вул. Коритнянській відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Ford Focus", державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] , транспортного засобу марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мотоцикла " Кавасакі" [NUMBER] під керуванням [PERSON] внаслідок чого застрахований автомобіль марки "Ford Focus", державний реєстраційний номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Позивач вказує, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення правил ПДР [PERSON]. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 28.11.2014 р. [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП та визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Внаслідок даної пригоди власнику автомобіля марки "Ford Focus" завдано матеріальний збиток у розмірі 33 275,53 грн. без урахування коефіціенту фізичного зносу . Розмір страхового відшкодування було визначено у розмірі вартості відновлювального ремонту , який становить 27108,63 грн. за вирахуванням пункту " балон осушника" на суму 810,75 грн. Позивач зазначає, що відповідно до довідки № 9440165 про дорожньо-транспортну пригоду від 03.10.2014 року цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована ПрАТ «Український страховий дім» відповідно до полісу АС 9041461, проте відповідно до інформації Центральної бази МТСБУ даний поліс на дату ДТП не діяв , а відтак вважає, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП не була застрахована. З посиланням на викладене та на правову позицію викладену колегією ВСУ по справі № 6-2808 цс 15 від 20.01.2016 року про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована , просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» грошові кошти в порядку регресу в сумі 27 108, 63 грн. та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в межах позовної заяви в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлений у встановленому законом порядку. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у письмовому відзиву. Надав пояснення аналогічні викладеним у письмовому відзиві. Зокрема вказав, що відповідач погоджується з тим, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з його вини. Наголосив на тому, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована Страховиком відповідно до полісу, саме Страховик є особою, відповідальною за завдані збитки в межах ліміту його страхової відповідальності , встановленої цим полісом. На момент настання ДТП поліс був діючий. Вважає, що позивач повинен був звернутись з вимогою до ПрАТ «Український страховий дім», так як абсолютне право на звернення до винуватця ДТП належить потерпілому, а позивач не є потерпілим, а відтак в задоволенні позову просив відмовити. Після оголошеної перерви в судовому засіданні , представник відповідача в судове засідання не зявився. 27.11.2017 року позивачем надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача; 31.01.2018 року представником відповідача в судовому засіданні надано до матеріалів справи письмовий відзив; 03.04.2018 року позивачем надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача; 25.05.2018 року позивачем надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача; 09.07.2018 року позивачем надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача; 12.09.2018 року представником відповідача надіслано на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника ; У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не застосовувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 24.12.2013 року між позивачем ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ТОВ " Ядзакі - Україна" було укладено договір добровільного страхування власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу марки "Ford Focus", державний реєстраційний номер [NUMBER], / поліс № 110/13-Т/ЗК/. Строк дії договору з 24.12.2013 року по 24.12.2014 року. Відповідно до вищевказаного договору (полісу) страхувальником являється ТОВ " Ядзакі - Україна". Як встановлено судом, 22.09.2014 р. о 15 год. 15 хв. в м. Ужгород по вул. Коритнянській відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та мотоцикла " Кавасакі" [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 28.11.2014 р. у справі №308/13470/14-п [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме у вчиненні ДТП, що мала місце 22.09.2014 р. та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі наведеного, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] у вчиненні 22.09.2014 року дорожньо-транспортної пригоди встановлена та повністю доведена судовим рішенням і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує. Судом встановлено, що на виконання договору добровільного страхування позивач сплатив на користь потерпілого ( на рахунок станції технічного обслуговування ) страхове відшкодування у сумі 27 108, 63 грн., що підтверджується даними платіжного доручення № 23536 від 17.10.2014 року. Як встановлено судом, за даними відомостей Централізованої бази даних МТСБУ, витяг з якої долучений позивачем до матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки "ВАЗ 21103" , державний реєстраційний номер [NUMBER] застрахована у ПрАТ «Український страховий дім», поліс серії АС № 9041461 і на момент настання дорожньо-транспортної пригоди був діючим . Натомість згідно з цими ж відомостями Страховик був позбавлений права укладати договори страхування обов'язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів лише з 03.10.2014 року, тобто після настання дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 22.09.2014 року, а відтак суд вважає хибними доводи позивача викладені ним в позовній заяві про те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП не була застрахована, оскільки вказане спростовується відомостями Централізованої бази даних МТСБУ . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Втім, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Cтаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15 (Постанова N 6-2587цс15), відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи при цьому правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц , суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати поклада-ються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed