Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

04.08.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору приватних нотаріусів ДМНО Кононенко С.А. і Кейтельгіссер О.М., [PERSON] про витребування житлового приміщення (а.с. № 3 - 9). Позивачка декілька разів уточнювала позовні вимоги. Остаточно, в уточненій у позовній заяві в редакції від 15.05.2018р. просила суд визнати недійсними договори дарування частки житлового приміщення, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, витребувати у відповідача житлове приміщення на свою користь (а.с. № 149 - 152). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її мати у 1937 році без дозволу на будівництво збудувала будинок на земельній ділянці площею 0,0505 га по [ADDRESS]. У цьому будинку позивачка проживає від самого народження й до нині, зареєстрована в ньому. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 155/45 від 08.04.2009р. позивачці передано в оренду земельну ділянку площею 0,0505га під самочинно збудованим будинком. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 308/60 від 27.08.2010р. продовжено термін дії договору оренди землі. За розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1047-р від 15.12.2010р. будинку присвоєна адреса. Позивачка своєчасно не оформила право власності на будинок. Але домоволодіння знаходиться у її фактичному володінні. Будинок і господарські споруди збудовані з дотриманням будівельних і технічних норм, отже позивачка вважає, що будинок належить їй на праві власності. Коли позивачка вирішила оформити право власності на домоволодіння, дізналася, що будинок належить відповідачеві [PERSON]. Останній у травні 2009р. запропонував їй послуги по оформленню права власності на будинок. Позивачка погодилася і 14.05.2009р. видала [PERSON]. довіреність, якою уповноважила представляти її інтереси у відповідних уповноважених установах, зареєструвати будинок на її ім'я. У зв'язку з тим, що [PERSON] не займався питанням оформлення права власності на домоволодіння, вона 21.02.2012р. через нотаріальну контору відкликала довіреність. В листопаді 2016р. позивачка звернулася до нотаріуса для оформлення права власності на домоволодіння і дізналася про те, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р. встановлений факт набуття нею ([PERSON]) права власності на домоволодіння і визнано за [PERSON]. право власності на будинок в порядку набувальної давності. За її заявою це заочне рішення було скасоване ухвалою суду від 29.01.2016р., а потім ухвалою суду від 19.02.2016р. позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. Але [PERSON], який на той час вже не був власником спірного домоволодіння, подарував будинок своїй доньці [PERSON], уклавши з нею два договори дарування. Право власності на будинок було зареєстроване за [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із вимогами про усунення перешкод у користуванні будинком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017р. його позовні вимоги були задоволені. Усунуто для [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком з боку [PERSON] і [PERSON] шляхом зняття їх з реєстрації у вказаному житлі, визнання їх такими, що втратили право користування будинком. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.07.2017р. вищевказане рішення суду першої інстанції було скасоване, у задоволенні позовних вимог [PERSON]. відмовлено. Позивачка вважає, що [PERSON] не мав права передавати спірне домоволодіння за договорами дарування, оскільки укладення таких договорів стало перешкодою для оформлення права власності позивачкою на домоволодіння. При укладенні оспорюваних договорів приватний нотаріус у порушення ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не отримала від органу влади інформацію щодо законності рішення суду. Позивачка стверджує, що не мала наміру відчужувати будинок, а навпаки, хотіла отримати правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння. Вважає, що правочини, укладені з порушенням вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України цього Кодексу. Вона заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, тому такий право чин має бути визнаний судом недійсним. Окрім того, позивачка просить витребувати будинок на підставі ст. 388 ЦК України шляхом віндикації, оскільки між нею і власником ([PERSON]) немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Враховуючи викладене, просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Через свого представника - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 13.12.2017р. - а.с. № 114) 14.12.2017р. надала заперечення на позовну заяву (а.с. № 96 - 101), а пізніше, 24.05.2018р. надала відзив на уточнену позовну заяву (а.с. № 166 - 172), в якому в обґрунтування своєї позиції відзначила, що вимоги позивачки про визнання недійсними договорів дарування, визнання недійсною і скасування державної реєстрації права власності є аналогічними вимогам у цивільній справі № 201/16425/16-ц, що розглядалася Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. У задоволенні цих вимог їй було відмовлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2017р., це рішення було залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018р. Отже, провадження в частині аналогічних вимог підлягає закриттю на підставі ст. 255 ЦПК України. Вважає, що вимоги про витребування будинку у [PERSON] не можуть бути задоволені у порядку віндикації, оскільки остання не є власником спірного будинку. За змістом ст.ст. 387, 388 ЦК України лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 01.11.2017р. по справі 758/14525/13-ц, від 23.12.2015р. по справі № 6-327цс15. Позивачка ніколи не була і не є власником будинку і земельної ділянки, на якій він розташований. Визнає, що будинок збудований самовільно до її народження. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2014р. по справі № 201/2132/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.09.2014р., позивачці було відмовлено у задоволенні вимог про визнання права власності на спірне домоволодіння. Позивачка не надала суду доказів набуття нею права власності як на будинок, так і на земельну ділянку до моменту набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у тому числі й до 01.01.2013р. Відсутні також докази користування позивачкою будинком, сплати комунальних платежів. Представник відповідачки звертала увагу суду на те, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], про яку згадує позивачка, за даними Публічної кадастрової карти відсутні в базі Державного земельного кадастру. Натомість за адресою: [ADDRESS], зареєстрована земельна ділянка з іншим кадастровим номером - [NUMBER] комунальної форми власності, речові права на яку за будь-якою фізичною або юридичною особою не зареєстровані. Рішення Дніпропетровської міської ради № 308/60 від 27.08.2010р., яким позивачці продовжено право оренди до 22.07.2011р., втратило чинність, оскільки додатковий договір позивачка не уклала. А розпорядження міського голови № 1047-р від 15.12.2010р. про присвоєння адреси житловому будинку, не є доказом права власності [PERSON] на будинок. Отже, позивачкою не надано належних доказів, які підтверджують дотримання нею порядку реєстрації за собою право власності на будинок. Крім того, рішенням державного реєстратора від 15.02.2017р. [PERSON] відмовлено в державній реєстрації права власності, оскільки подані нею документи не відповідають вимогам, або не дають змогу встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Отже, причиною відмови є те, що позивачка звернулась без необхідного переліку документів. А відсутність в Державному реєстрі записів про право власності за [PERSON]. жодним чином не вплинула би на відмову державного реєстратора. Таким чином, представник відповідачки стверджує, що [PERSON], як законний власник будинку, право власності якого було зареєстроване у встановленому законом порядку, цілком підставно подарував спірний будинок доньці [PERSON] Остання на сьогодні є законним власником житлового будинку. Договори дарування не визнані судом недійсними, під час їх укладення сторонами дотримано всі вимоги закону. Окрім вказаного, представник відповідачки вказує, що ЦК України не містить поняття «заінтересована особа», воно є оціночним. Позивачка не є заінтересованою особою у розумінні норми ст. 215 ЦК України, оскільки не довела суду факту порушення її майнового права та інтересу. Так, вона не є стороною оспорюваних договорів дарування, не є власником спірного домоволодіння, не навела переконливих доводів на підтвердження можливого порушення її права. Враховуючи викладене, представник відповідачки просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - [PERSON] через свого представника - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 30.11.2017р. - а.с. № 120) 19.12.2017р. надав пояснення на позов (а.с. № 115 - 118), в яких з позовними вимогами не погодився, з підстав, що є аналогічними запереченням і відзиву на позов [PERSON] Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка і її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 04.11.2016р. - а.с. № 187) в судове засідання, призначене на 16.07.2018р. надали заяву, в якій просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 186). Представник відповідачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.12.2017р. - а.с. № 189) в судове засідання, призначене на 16.07.2018р. надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 188). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Кононенко С.А. в підготовче засідання 04.06.2018р. та судове засідання 16.07.2018р. не з'явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. До цього неодноразово надавала заяви, в яких просила справу розглядати без її участі (а.с. № 76, 95, 130, 148, 173). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Кейтельгіссер О.М. в підготовче засідання 04.06.2018р. та судове засідання 16.07.2018р. також не з'явилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. До цього неодноразово надавала заяви, в яких просила справу розглядати без її участі (а.с. № 146, 180). Третя особа - [PERSON] в судове засідання 16.07.2018р. надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 190). Оскільки сторони, їх представники, треті особи надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін (їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами з винесенням по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розглядаючи цю справу судом прийнято до уваги, що відповідач (в особі представника) надав суду письмові заперечення і відзив на позов, підготовче засіданні у справі проведено 04.06.2018р. (а.с. № 176). Суд, з'ясувавши позиції сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як зазначала позивачка у своєму позові, її мати у 1937 році без дозволу на будівництво збудувала будинок на земельній ділянці площею 0,0505 га по [ADDRESS]. З копії паспорта позивачки і довідки квартального від 21.10.2016р. встановлено, що [PERSON] зареєстрована за цією адресою з 04.04.1996р. (а.с. № 36, 37). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 155/45 від 08.04.2009р. вирішено передати [PERSON] в оренду земельну ділянку під самочинно збудованим будинком по [ADDRESS] (а.с. № 32, 33). Як вбачається з цього рішення, міською радою затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0505 га (кадастровий номер [NUMBER]), і вирішено передати її в оренду строком на один рік [PERSON] по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва - житловий будинок і господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] Рішенням Дніпропетровської міської ради № 308/60 від 27.08.10р. (а.с. № 35) продовжено термін дії договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Козіною А.В. 24.06.2009р. за реєстровим номером 2197 (державна реєстрація від 22.07.2009р., номер держаної реєстрації 040910400578), укладеного між Дніпропетровської міською радою та [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 155/45 від 08.04.2009р. Цим рішенням зобов'язано [PERSON] до 22.07.2010р. укласти з міською радою в установленому порядку додатковий договір до договору оренди землі від 22.07.2009р., номер держаної реєстрації 040910400578, та звернутися до відповідних установ для забезпечення державної реєстрації в установленому чинним законодавством порядку (п. 2.1.). Відзначено, що невиконання вимог п. 2.1 цього рішення з вини замовника тягне за собою втрату чинності рішення в цілому. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1047-р від 15.12.2010р. будинку присвоєна адреса: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] В розпорядженні зазначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну ділянку (а.с. № 27). Отже, з наданих позивачкою документів вбачається, що земельна ділянка під самочинно збудованим будинком перебувала у неї в оренді на підставі договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Козіною А.В. 24.06.2009р. за реєстровим номером 2197. Договір оренди був зареєстрований 22.07.2009р. під № 040910400578. В подальшому позивачка на виконання рішення Дніпропетровської міської ради № 308/60 від 27.08.2010р., додатковий договір оренди не укладала. Відповідно до наданої представником відповідачки Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 14.12.2017р., за адресою: [ADDRESS], зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером - [NUMBER] комунальної форми власності, речові права на яку за будь-якою фізичною або юридичною особою не зареєстровані (а.с. № 102). Отже, земельна ділянка під будинком на цей час дійсно не перебуває в оренді позивачки. Разом із тим, суд враховує, що у цій справі позивачкою оспорюються договори дарування з підстав їх невідповідності закону, і не заявлені вимоги про визнання права власності на самочинно збудований будинок, що можливо лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно (ст. 376 ЦК України). Тому цей факт судом приймається до уваги, але оцінюється лише в контексті наявності чи відсутності правового інтересу позивачки на спірний будинок. Як зазначає позивачка, не дивлячись на те, що вона відкликала довіреність на ім'я [PERSON], вона несподівано для себе дізналася, що будинок їй вже не належить, а належить останньому. Пояснюючи це, вона зазначила, що у травні 2009р. [PERSON] запропонував їй свої послуги з оформлення права власності на будинок. 14.05.2009р. позивачка видала [PERSON]. довіреність строком дії повноважень на три роки, тобто по 14.05.2012р., посвідчену приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М. від 14.05.2009р. за №1914 (а.с. № 38), якою уповноважила [PERSON] представляти її інтереси у відповідних підприємствах, установах і організаціях, пов'язані з реконструкцією, перебудовою чи добудовою належного їй нерухомого майна за адресою: [ADDRESS], з питань введення в експлуатацію та узаконення реконструкції, реєстрації об'єкту на її ім'я, для чого оформити та отримати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно та необхідну технічну документацію. Довіреністю було надане право представляти інтереси [PERSON] у відповідних установах, підприємствах, організаціях, у т.ч. в Управлінні земельних ресурсів, БТІ, органах нотаріату, по питанням розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду (найм), передавати іпотеку), за ціну та на умовах, відомих уповноваженій особі належним [PERSON] нерухомим майно, домоволодінням та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], для чого укласти та підписати від мого імені усі необхідні договори цивільно-правового характеру, А також надано право зняти [PERSON] з реєстрації за вищевказаною адресою. Для чого довіреністю надане право, серед іншого, отримувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, витяг про реєстрацію права власності, Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, в БТІ - Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, підписувати документи і угоди цивільно-правового характеру, в тому числі укладати попередні договори і договори про завдаток, договори купівлі-продажу, сплачувати кошти за виготовлення та оформлення документів та інші належні з довірителя платежі, отримувати належні довірителю гроші в разі продажу нерухомого майна, підписувати необхідні документи в межах наданих повноважень тощо. 21.02.2012р. позивачка направила [PERSON]. листа через нотаріальну контору, про те, що вона скасовує довіреність. Як видно з витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 21.02.2012р. дія довіреності припинена (а.с. № 39, 40). Позивачка зазначає, що коли в листопаді 2016р. вона звернулася до приватного нотаріуса для оформлення права власності на домоволодіння, їй стало відомо про рішення суду, яким визнане право власності за [PERSON]. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, встановлений факт набуття [PERSON] права власності на домоволодіння по [ADDRESS]. Цим же рішенням визнано за [PERSON]. право власності на вказане домоволодіння. За заявою позивачки заочне рішення скасоване ухвалою того ж суду від 29.01.2016р., призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.02.2016р. позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв'язку із повторною неявкою позивача (а.с. № 19). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.11.2016р. позивачці відмовлено у відкриття провадження за її позовної заявою про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, у зв'язку із тим, що у провадженні суду перебуває аналогічна справа (а.с. № 20). Разом із тим, користуючись наявністю зареєстрованого права власності на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р., [PERSON] подарував спірний житловий будинок своїй доньці [PERSON] за двома договорами дарування. Так, 13.08.2016р. між [PERSON]. і [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А. за № 900 (а.с. № 11). 15.08.2016р. між [PERSON]. і [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А. за № 905 (а.с. № 12). Право власності зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено інформаційною довідкою станом на 04.11.2016р. (а.с. № 13, 14). У 2014 році позивачка зверталася до суду із вимогами до Дніпропетровської міської ради, Інспекції ДАБК про визнання права власності на домоволодіння. Але рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.09.20148р. (а.с. № 108 - 111), у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, у зв'язку із відсутністю предмету спору, оскільки позивачка не зверталася у позасудовому порядку до відповідачів із заявою про оформлення права власності на самочинно збудований будинок, а останніми не приймалося відповідне рішення про відмову у реалізації цього права. Отже, її вимоги були передчасними. Позивачка у 2017 році зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] Вимоги обґрунтовувала тим, що договори дарування є удаваними, оскільки вона насправді не мала наміру передавати будинок за довіреністю відповідачам, під правочинами дарування відповідач [PERSON] приховав заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р., яким визнано право власності за ним. Просила з означених підстав визнати договори дарування недійсними. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2017р. по справі № 201/16426/16-ц (провадження № 2/201/690/2017) , залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018р. (а.с. № 41 - 43, 142 - 145), у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і приватного нотаріуса ДМНО Кононенко С.А. відмовлено. Рішення судів мотивоване тим, що [PERSON] не було доведено, що спірні правочини є удаваними, що позивачка є власником спірного будинку, тому її право не може бути захищено шляхом визнання договорів недійсними на підставі норм статей 203, 215, 235 ЦК України. Варто відзначити, що вимоги позивачки вищевказаній у справі № 201/16426/16-ц (провадження № 2/201/690/2017) не є аналогічними вимогам у цій справі, з огляду на інші підстави позову, оскільки позивачка просить суд визнати правочини недійсними не за ознаками їх удаваності, а за ознаками невідповідності вимогам закону. Окрім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], усунуто для [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні спірним будинком з боку [PERSON] і [PERSON], знято їх з реєстрації у вказаному житлі, визнавши їх такими, що втратили право користування цим житлом (а.с. № 44 - 46). Але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.07.2017р. рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено, оскільки позивач не пред'являв вимоги про позбавлення відповідачів права користування спірним будинком, а тому зняття їх з реєстрації само по собі не може бути застосоване, оскільки воно є наслідком позбавлення цього права (а.с. № 47, 48). Отже, судом встановлено, що дарування спірного будинку частками (13 і 15 серпня 2016р.) відбувалося на момент, коли заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р., яким за дарувальником [PERSON]. визнане право власності, було скасоване ухвалою того ж суду від 29.01.2016р., яка того ж дня набрала законної сили. Це свідчить про невідповідність угоди положенням статті 203 ЦК України і є правовою підставою для визнання угоди недійсною в порядку статті 215 ЦК України. 08.02.2017р. позивачка звернулася до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на спірний будинок. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 15.02.2017р. їй відмовлено у державній реєстрації права власності на будинок, оскільки у реєстрі станом на 15.02.2017р. був наявний запис про зареєстроване право власності на будинок за [PERSON]. (а.с. № 21). Суд не приймає доводи представника відповідачки про те, що позивачці відмовлено у зв'язку із ненаданням нею необхідного переліку документів, а сама по собі наявність в Державному реєстрі запису про право власності за [PERSON]. не вплинула б на відмову державного реєстратора. Так, у своєму рішенні реєстратор дійсно вказав, що на підставі п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127, якою затверджений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень. Далі, у рішенні вказано, що під час розгляду заяви встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р., встановлений факт набуття [PERSON] права власності на спірний будинок, і цим же рішенням право власності визнано за [PERSON]. Станом на 15.02.2017р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію цього права за [PERSON]. Отже, зі змісту рішення державного реєстратора, а саме, з його мотивувальної частини, вбачається, що позивачці відмовлено саме у зв'язку із наявністю запису про реєстрацію права власності за [PERSON]. і не зазначено жодної іншої причини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. № 1952-IV (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів), під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. За правилами статей 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів), записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013р., або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Підставою для державної реєстрації права, серед інших, договори про нерухоме майно, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. З наведених норми видно, що державній реєстрації підлягають як речові прав на нерухоме майно, так і припинення речових прав на це майно. При цьому, підставою для внесення записів про припинення речових прав на нерухоме майно може бути відповідне рішення суду. По суті, [PERSON] подарував будинок, який на момент укладення правочинів вже не перебував у його власності. Наявність лише запису про реєстрацію такого права, яка не була своєчасно скасована і виключена з державного реєстру, надало йому можливість укласти оспорювані правочини. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами 2 і 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи) кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися, як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. № 6-605цс16. Враховуючи зазначені вимоги закону, безпідставними є доводи відповідачки і її представника, про те, що позивачка не є власником спірного майна, а тому позбавлена права звертатись до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, оскільки позивачка є заінтересованою особою, яка заперечує дійсність право чинів дарування, хоч і не є стороною оспорюваних правочинів. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. 18 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи) поширюється також на ухвалу суду про скасування заочного рішення. При цьому, ухвала про скасування заочного рішення не може бути оскаржена в апеляційному порядку і набирає законної сили з моменту її проголошення. Таке процесуальне правило було передбачене у ЦПК України, що був чинний до 15.12.2017р., і залишається у нині діючому ЦПК. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 нині діючого ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З огляду на зазначене та встановлені судом обставини про дарування спірного домоволодіння, тобто коли судове рішення за яким дарувальник набув права власності було скасоване і ухвала суду про його скасування набула законної сили, суд дійшов висновку, що спірний будинок станом на час укладення оспорюваних договорів дарування, не належав дарувальнику, а отже наявні правові підстави передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання такого правочину недійсним. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.02.2018р. по справі № 489/7535/15-ц (провадження № 61-160св18), від 10.05.2018р. по справі № 752/16966/15-ц (провадження № 61-5402св18) і можуть бути застосовані судом першої інстанції при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). При цьому, укладенням вказаних договорів порушені права позивачки, оскільки матеріалами справи підтверджений її правовий інтерес, який являє собою зацікавленість у набутті права власності на будинок. Не це вказує те, що позивачка була прописана у спірному будинку з 1996р. Як видно з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017р. (про усунення перешкод у користуванні будинком), позивач [PERSON] у своєму позові стверджував, що [PERSON] проживала у будинку постійно до 2004р. і періодично до 2006р.. З 2009р. позивачка намагалася оформити право власності на себе. Так, у липні 2009р. вона уклала договір оренди земельної ділянки під будинком. Потім їй продовжено термін його дії, але позивачка не уклала додаткової угоди. У грудні 2010р. за її зверненням будинку присвоєна адреса. Разом із тим, у травні 2009р. видала [PERSON]. довіреність, зі змісту якої видно, що позивачка видала її з метою оформлення на себе права власності на будинок, для чого й доручила [PERSON]. представляти її інтереси з цього питання, вчиняти правочини від її імені. У лютому 2012р. вона відкликала довіреність. Між ними виник спір про право на будинок. Зокрема, із заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2015р. видно, що позивачка [PERSON] самочинно побудувала домоволодіння у [ADDRESS], а [PERSON] з січня 2004р. користувався цим домоволодінням, тому заявив про своє право власності на будинок. На замовлення [PERSON] у 2014 році виготовлено технічний паспорт на будинок, а в 2017р. на її замовлення виконано звіт про оцінку нерухомого майна (а.с. № 49 - 62). Позивачка не була обізнана про наявність заочного судового рішення, що слідує з її заяви про скасування рішення, поданої лише в листопаді 2016р. У лютому 2017р. вона зверталася до державного реєстратора з питання реєстрації права власності на спірний будинок, але їй було відмовлено у зв'язку із наявністю вищевказаного заочного рішення суду, що стало підставою реєстрації права власності за [PERSON]. Намагаючись визнати за собою право власності на будинок, [PERSON] у 2017р. зверталася до суду із вимогами до [PERSON] про визнання права власності на будинок, обґрунтовувала свої вимоги тим, що її право порушене внаслідок укладення удаваних правочинів (догорів дарування), під яким скрите рішення суду. У задоволенні цих вимог їй було відмовлено. Разом із тим, вищеописані дії позивачки свідчать про те, що позивачка, починаючи з 2009р. намагається оформити на себе право власності на спірний будинок. Матеріалами справи не підтверджено, що позивачка отримала від [PERSON] будь-яку матеріальну винагороду за будинок. Отже, суд дійшов висновку, що позивачкою доведений її інтерес у визнанні недійсними договорів дарування, внаслідок укладення яких було порушене її право на надбання права власності на будинок, а також доведені підстави, з яких ці правочини слід визнати недійсними. Що стосується вимог позивачки про витребування будинку на свою користь, то таке витребування неможливо ані в порядку віндикації, ані в порядку реституції. Суд виходить з того що, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину іншою стороною. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись, як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Щодо віндикації, то за замістом ст.ст. 387, 388 ЦК України тільки власник майна може витребувати його з чужого незаконного володіння. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 01.11.2017р. по справі 758/14525/13-ц, від 23.12.2015р. по справі № 6-327цс15. Отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенні, лише в частині визнання договорів дарування недійсними. Згідно із абз. 4 п. 13 Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частіші рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, то набрали законної сили. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За наявності інформації про порушення прав третіх осіб (позивачки), про правовий режим майна, нотаріус не зміг би посвідчити зазначені договори дарування відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат». За таких обставин, записи про реєстрацію права власності за [PERSON], що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на день розгляду справи (а.с. № 22 - 26) підлягають скасуванню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з такого. Позивачці за позовом (з урахуванням доповнень 31.10.2017р.) за 2 немайновими вимогами та 1 майновою вимогою слід було сплатити судовий збір у розмірі 2016грн.96коп. (640грн.х2+736грн.96коп. (1 % від вартості майна за двома договорами) = 2016грн.96коп.), тоді як нею сплачено 1510грн. (а.с. №2). Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Отже судові витрати за ту частину позову, яка задоволена, в розмірі 1280грн. слід стягнути з відповідачка на користь позивачки. Судові витрати, які сплачені позивачкою за ту частину позову, в задоволенні якої їй відмовлено, відносяться на рахунок позивачки. Крім того, з неї слід достягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 506грн.96коп. (2016грн.96коп. - 1510грн. = 506грн.96коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial