Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просить: визнати недійсним пункт 1.11 кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором; зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» сплачену [PERSON] «плату за обслуговування кредитної заборгованості» зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків по кредитному договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016. Позов мотивовано тим, що 04.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № Р99.221.71328. Позивач зауважує, що умови договору є несправедливими, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за супутню плату банку, яка за законом не може бути включена в умови та положення договору, тому вважає, що вказаний п. 1.11 договору є незаконним, несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2020 року відкрито провадження по цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У березні 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що відповідач встановивши в кредитному договорі № Р99.221.71328 від 04.03.2016 сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком. Тому позивач просить визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.11. Кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», за якою передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором; визнати недійсною з моменту укладення договору умов пункту 6.1. Кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», в частині визначеної в «Графіку щомісячних платежів за кредитним договором» комісії, що підлягає до сплати; за наслідками недійсності п.п. 1.11., 6.1. Кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016, зобов`язати АТ «Ідея Банк» повернути [PERSON] сплачені нею кошти у сумі 23434,45 грн; стягнути з відповідача суму переплати (надмірно сплачених коштів) за Кредитним договором № Р99.221.71328 від 04.03.2016 у розмірі 3137,64 грн; у зв`язку з повним виконанням позивачем своїх зобов`язань (в тому числі грошових) за укладеним Кредитним договором № Р99.221.71328 від 04.03.2016, визнати Кредитний договір № Р99.221.71328 від 04.03.2016 припиненим. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій зазначив, що просить провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, будь-яких заяв та клопотань до суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, 04.03.2016 між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р99.221.71328 від 04.03.2016, відповідно до умов якого банк зобов`язується надавати позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у розмірі 39990,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, строком на 60 місяців до 04.06.2021. Відповідно до п. 1.3. Договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,50% (Маржа Банку). Пунктом 1.4. Договору визначено, що станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,5 %, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 22,0000%. Згідно п. 1.11. Договору, за обслуговування кредиту Банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Положеннями п. 2.1. Договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 місячних внесках включно до 4 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № [NUMBER] в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього Договору; 6) погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом). Пунктом 5.7. Договору встановлено, що згідно постанови НБУ№ 168 від 10.05.2007, реальна річна процентна ставка складає 100.4000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 861796800 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до п. 2.1. цього договору. Відповідно до Висновку експерта Болоніної І.В. № 05/02-20 від 31.03.2020 згідно умов Кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016, та відповідно, п. 6.1. договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», загальна сума (в гривневому еквіваленті та в процентах) визначена, як грошове зобов`язання (кредитна заборгованість) [PERSON] перед АТ «Ідея Банк», складає 126169,68 грн, в тому числі: заборгованість по основному зобов`язанню - тілу - 39990,00 грн або 32,7%; заборгованість по основному зобов`язанню - процентах - 31060,85 грн або 24,6%; заборгованість за платою за обслуговування кредиту/комісії - 55118,83 грн або 43,7%. Співмірність суми плати за обслуговування кредиту/комісії до загальної суми кредитної заборгованості за Кредитним договором №Р99.221.71328 від 04.03.2016 року складає 43,7% а саме: 55118,83 грн. : 126169,68 грн. = 43,7% При цьому, загальна сума плати за обслуговування кредитом/комісії в розмірі 55118,83 грн., майже в 1,4 рази (137,8%) більше, ніж зобов`язання зі сплати обов`язкових платежів за тілом кредиту (39990,00 грн.), та в 1,8 рази (177,4%) більше, ніж зобов`язання зі сплати обов`язкових платежів за процентами (31060,85 грн.) за цей період. Отже, загальна сума плати за обслуговування кредитом/комісії в розмірі 55118,83 грн., менша, ніж загальна сума зобов`язання зі сплати обов`язкових платежів за тілом кредиту та процентами, нарахованими за користування кредитом (71050,85 грн.) лише на 15932,02 грн. (або 77,6%), а саме: 55118,83грн. : 39990,00 грн. = 137,8% 55118,83 грн. : 31060,85 грн. = 177,4% 55118,83 грн. - 71050,85 грн. (39990,00 грн. + 31060,85 грн.) = -15932,02грн. 55118,83 грн. : 71050,85 грн. (39990,00 грн. + 31060,85 грн.) = 77,6% Згідно умов Кредитного договору №Р99.221.71328 від 04.03.2016 року, орієнтовна загальна вартість кредиту для [PERSON] (позичальника та споживача) за весь строк користування кредитом (в тому числі по тілу кредиту, процентах, плати за оплату комісії за обслуговування кредитом/комісії та інших платежів) складає 126169,68 грн., абсолютне значення подорожчання кредиту складає 86179,68 грн., а реальна річна процентна ставка складає 101,4000%. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладені договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Враховуючи, що предметом Кредитного договору № Р99.221.71328 є споживчий кредит, для врегулювання даних правовідносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного Кредитного договору. Згідно частини 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Тобто несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст.1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовіднисини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 1746цс16 та постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17. Таким чином, відповідач, встановивши в Кредитному договорі №Р99.221.71328 від 04.03.2016 сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються Позивачу. При цьому Відповідач нараховував, а Позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована Відповідачем до сплати за таке обслуговування перевищує суму, яку позивач отримав в кредит та суму відсотків, яку позивач має сплатити на користь Відповідача (43,7% від загальної суми грошового зобов`язання позивача). Разом с тим, згідно положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин, правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що Кредитний договір №Р99.221.71328 від 04.03.2016р. в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом є незаконним, несправедливим та підлягає визнанню недійсним з моменту укладення вказаного договору. Водночас, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вищенаведеної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 7 роз`яснено, що за змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Щодо позовної вимоги про визнання Кредитного договору № Р99.221.71328 від 04.03.2016 року припиненим внаслідок його виконання та стягнення переплати (надмірно сплачених коштів), суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів. За змістом ст. ст. 525, 526 цього ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609) (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2017 року). Насамперед зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Враховуючи, що загальна сума, сплачена позивачем станом на 04.02.2020 (з урахуванням зменшення на суму здійсненої плати за обслуговування кредиту, оплати штрафів та пені) становить 74188,49 гривень, а загальна сума грошового зобов`язання позивача (зменшена на розмір комісії за обслуговування кредиту) має складати 71050,85 гривень, є очевидним, що позивач не тільки повністю виконав свої грошові зобов`язання, але й здійснив переплату на суму 3137 (три тисячі сто тридцять сім) гривень 64 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії, підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: approved