Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

10 грудня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року постановлено роз`єднати позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , виділивши позовну вимогу про стягнення аліментів в самостійне провадження. Позов обґрунтовано тим, що за період перебування у шлюбі в сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Життя з відповідачем не склалось, тому позивач разом з дітьми змушена проживати окремо в селі Зоряне, Млинівського району, Рівненської області. Зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітніх синів, працездатний, має нормальний стан здоров`я та не має на утриманні інших осіб, він за законом зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання. Крім того, 29 травня 2018 року позивач вже зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів (саме ця дата є на її думку першою датою звернення до суду із вказаними позовними вимогами), проте, внаслідок обману відповідача вона вимушена була відкликати позовну заяву, шляхом залишення її без розгляду. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд прийняти рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх [PERSON] . та [PERSON] у розмірі 1500 грн. на кожну дитину, а також стягнути з відповідача заборгованість по аліментах за період з травня по листопад 2018 року у розмірі 21000 грн. У встановлений судом строк, відповідач будучи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача зазначив про часткове визнання позову, вказав, що відповідач щомісячно готовий сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх синів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків встановленого згідно Закону прожиткового мінімуму на кожну дитину, в задоволенні решти вимог просив відмовити. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.5,6). Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» з 01 січня 2019 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 2 027, 00 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання дитини, гарантії забезпечення належного рівня її розвитку, незалежно від того чи перебувають батьки у зареєстрованому шлюбі, проживають разом чи окремо від дитини, мінімальний розмір на утримання дитини встановлені законодавством України. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими та такими, що базуються на нормах чинного сімейного законодавства України. Одночасно, ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, діти проживають з матір`ю, та фактично перебувають на утриманні останньої. З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, не має на утриманні інших осіб, отримує нестабільний дохід (відомості про отримання [PERSON] регулярних офіційних виплат по заробітній платі суду не надано). З врахуванням вищенаведеного, та враховуючи позицію сторін, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. на кожну дитину щомісячно, які підлягають стягненню починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь суми аліментів за минулий час, а саме: з дня пред`явлення першої позовної заяви про стягнення аліментів, тобто з 29 травня 2018 року по листопад 2018 року, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Згідно вимог ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до цього, законом встановлено, що позивач має надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання. За правилами статей12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що нею вживалися заходи для одержання аліментів з відповідача, проте відповідач свідомо ухилився від виконання обов`язку по утриманню дітей. Посилання позивача на звернення 29 травня 2018 року до суду, в тому числі із позовною вимогою про стягнення аліментів, яка ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2018 року по справі № 161/8096/18 (провадження № 2/161/2539/18) залишена на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України без розгляду, є безпідставними, оскільки не свідчать про ухилення [PERSON] від виконання обов`язку по утриманню неповнолітніх синів, а тому судом до уваги не приймаються. У зв`язку з вищевказаним, вимоги щодо стягнення аліментів за минулий період, тобто за період до звернення до суду з цим позовом задоволенню не підлягають. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 768, 40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial