Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

08.02.2016 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 08.09.2012 року вона уклала з відповідачем [PERSON] шлюб. Від шлюбу народилася дитина [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю. Сімейні стосунки між подружжям не склалися через різницю в характерах, на даний момент сім'я розпалася. Позивач вважає, що збереження сім'ї у подальшому не можливе, вказує на те, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, просить суд розірвати шлюб, а дитину [PERSON] - залишити на її вихованні. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати: сплачений судовий збір у сумі 551,20 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 200 грн. Позивач в судове засідання не з'явилася, до канцелярії суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 28). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про місце, час і дату розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с. 21, 27). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.09.2012 року сторони по справі уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1341 (а.с. 3). Від шлюбу подружжя мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області (а.с. 4). Згідно до ст. 105 ч. 3 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Сімейні відносини сторін припинені з три роки тому, сумісного господарства не ведуть, між подружжям раніше постійно виникали суперечки. Оцінивши належність, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими: збереження сім'ї не можливо, на примирення позивач не згодна, шлюб існує лише формально, відтак позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд вважає за доцільне малолітнього сина [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу залишити проживати з матір'ю [PERSON] Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат, а саме: судового збору у сумі 551,20 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 200 грн. Відповідно до статті 79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із здійсненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Частина перша статті 84 ЦПК передбачає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням вимог діючого законодавства, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу у розмірі 551,20 грн. Що стосується витрат на правову допомогу у сумі 200 грн., то суд відмовляє у стягненні вказаних судових витрат, оскільки позивачем не надано документів, які підтверджують понесені витрати на правову допомогу у відповідності до вимог п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах". Витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально. Наявність лише квитанції до прибуткового касового ордеру №13, виданого адвокатом Лисицьким В.В. 29.01.2016 року (а.с.8), не є належним доказом понесених витрат на правову допомогу у розумінні п. 48 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року. Суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині стягнення витрат на правову допомогу не обґрунтовані, не доказані і не підлягають задоволенню.

Outcome: partial