Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що з 2010 року працював першим заступником начальника Державного підприємства «Морська аварійно-рятувальна служба (далі ДП «МАРС»). 10.09.2013р. наказом Міністерства інфраструктури України №277-О його призначено виконуючим обовязки начальника ДП «МАРС», а 11.09.2013р. наказом того ж міністерства його призначено головою ліквідаційної комісії ДП «МАРС». 5.10.2015р. головою ліквідаційної комісії підприємства призначено іншу особу, і його було увільнено від виконання обовязків виконуючого обовязки начальника підприємства і він знов приступив до виконання обовязків першого заступника начальника ДП «МАРС». Про своє звільнення з підприємства на підставі ст.40п.4 КЗпП України за прогул здійснений 17.12.2015р., позивач дізнався 11.01.2016р. і йому було надано копію наказу №1-к від 21.12.2015р. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки на підприємстві більше року відсутні електро-, тепло- та водопостачання, а рахунки заарештовані. У звязку з відсутністю фінансування, 29.12.2014р. було прийнято наказ №536 щодо дистанційності праці у разі необхідності проведення нарад призначався день та час зборів, а зв'язок за допомогою інтернету або телефонного звязку. Оскільки 17 грудня 2015р. він був присутній на підприємстві з 8 години і змерзнувши, залишив його, узявши роботу на дім, ніяких повідомлень щодо знаходження в цей день протягом усього робочого дня у приміщенні підприємства, температура у якому була менше 0 °C, не отримував. Просив суд поновити його на роботі на посаді першого заступника начальник ДП «МАРС», стягнувши з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу по час ухвалення рішення у справі, витрати на відрядження у сумі 21235,20 грн. та моральну шкоду у сумі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, дала суду пояснення, що на дату наради на 17.12.2015р. на 10 годину було запрошено позивача, однак він не зявився, про причини неявки не сповістив, про що було складено відповідні акти і його звільнено за прогул. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до\~\~ч.2\~ст.2 КЗпП України\~\~працівники мають право на\~\~звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Відповідно до\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~ За статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що на позивача, який працював першим заступником начальника ДП «МАРС», 10.09.2013р. Наказом Міністра інфраструктури України №277-О покладено виконання обовязків начальника ДП «МАРС», а 11.09.2013р. наказом №678 того ж Міністра його призначено головою ліквідаційної комісії ДП «МАРС». У звязку з відсутністю фінансування ДП «МАРС», відсутності електро-, тепло- та водопостачання, арештом рахунків, 29.12.2014р. прийнято наказ №536 щодо встановлення режиму роботи у звязку з відсутністю опалення на підприємстві, з метою збереження здоровя працівників, встановлено дистанційний режим роботи, а саме погоджено виконання доручених працівникам завдань та обовязків вдома, що не перешкоджатиме виробничому процесу, проведення нарад та зборів працівників за попереднім їх повідомленням про дату та час з урахуванням температурного режиму. 5 жовтня 2015р. наказом №400 Міністра інфраструктури України головою ліквідаційної комісії ДП «МАРС» призначено [PERSON], а Наказом №203-О від 30.10.2015р. Міністра інфраструктури України позивача було увільнено від виконання обовязків начальника підприємства і він знову приступив до виконання обовязків першого заступника начальника ДП «МАРС». Наказом голови комісії з ліквідації ДП «МАРС» №1-к від 21.12.2015р. позивача звільнено з посади першого заступника начальника ДП «МАРС» 17.12.2015р. через відсутність на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин, п.4ст.40 КЗпП України. За порушення трудової дисципліни до працівника, статтею 147 КЗпП України, передбачено застосування стягнення догани чи звільнення. При цьому стаття 149 КЗпП України вказує, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок. Представником відповідача не оспорювалося, що денна температура 17 грудня 2015р. складала нижче 0 °C, а працівники ДП «МАРС» взимку працювали дистанційно у звязку з не опалюванням приміщення та відсутності електрики. Як зазначив представник позивача у своїх поясненнях, що позивач з 8 до 10 години 17 грудня 2015р. був присутнім на підприємстві і ніякого виклику на 10 годину від керівництва ДП «МАРС» не отримував. Стороною відповідача не надано суду доказів повідомлення позивача про його явку на роботу 17.12.2015р. на 10 годину. Крім цього судом встановлено, що перелічені фактори у частині 3 статті 149 КЗпП України, керівник ДП «МАРС» при звільненні позивача не врахував, пояснень від нього не зажадав, актів про його відмову від надання таких пояснень стороною відповідача суду взагалі не представлено, як не представлено і належним чином завірених копій, або оригіналів актів від 17 грудня 2015р. про відсутність позивача на робочому місці. Встановлені обставини, дають підстави суду вважати звільнення позивача незаконним, а тому він підлягає поновленню. Відповідно до ч. 2\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.4 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» №10-1389/0/4-12 від 27.09.2012р. і\~\~статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. З довідки наданої відповідачем ДП «МАРС» про нараховану заробітну плату позивачу з 1.12.2014р. по 17.12.2015р. вбачається, що середня заробітна плата за два місяці, що передували місяцю у який було звільнено позивача складає 6948,41 грн. у жовтні 2015р. та 6948,41 грн. у листопаді 2015р. Кількість робочих днів у цих місяцях складає по 21 дню. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача за жовтень та листопад 2015р. складає 330,88 грн. ((6948,41 +6948,41) / 42.) Як було встановлено судом,\~\~позивач перебував у вимушеному прогулі з 18.12.2015 р. по 28.04.2016р., що становить 92 дні. Враховуючи вищевикладене, розмір заробітної\~\~плати за час вимушеного прогулу, яку відповідач зобовязаний виплатити на користь позивача розраховується наступним чином: 92 дні\~\~х\~\~330,88 грн.\~\~= 30440,96 грн. У відповідності до\~ст. 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно вимог\~ст. 116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути сплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~ По даних довідки відповідача по нарахованій позивачу заробітній платі №27лк-16 від 25.02.2016р., випливає,що відповідач розрахувався з відповідачем щодо заробітні платі, але не сплатив позивачу при звільненні заборгованість по витратах на відрядження, яка становить 21235,20 грн. і сума якої не оспорюється відповідачем, а тому на підставі ст.116 КЗпП України, така сума підлягає стягненню судом з відповідача. Окрім цього позивач, посилаючись на норми ст.237-1 КЗпП України, просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн., яку обґрунтував тим, що порушення відповідачем його прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього кодексу. Враховуючи, що позивач, в цій частині позову, не довів суду обставин спричинення йому моральної шкоди, суд вважає щодо задоволення позову у її слід стягненні відмовити. Щодо посилань представника відповідача на акти від 17,18 та 19 січня 2015р. складені членами ліквідаційної комісії ДП «МАРС» про відсутність позивача за його місцем проживання у період з 19 до 22 години, суд зазначає, що дані цих актів не спростовують доводів позивача. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо незаконності наказу про його звільнення та стягнення витрат на відрядження, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial