Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, відповідно до якої просило: - стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.03.2011 року в сумі 66104 грн. 56 коп. та судові витрати (т. 1 а.с. 2-3). Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2016 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.03.2011 року в сумі 66104 грн. 56 коп. та судові витрати в сумі 1378 грн. (т. 1 а.с. 59-60). 21.06.2019 року ухвалою суду заяву адвоката відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 28.11.2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 134-136). 17.07.2019 року представник відповідача через канцелярію суду надала до суду відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки. Таким чином, позивач, звернувшись із позовною заявою 02.09.2016 року пропустив строк позовної давності (т. 1 а.с. 178-184, 196-200). 12.08.2019 року представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якого просив задовольнити возовні вимоги банку в повному обсязі, оскільки строк випущеної картки до останнього дня 08.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 27.08.2016 року - до спливу строку позовної давності. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги (т. 1 а.с. 215-223, 238-245). 01.10.2019 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив, згідно до яких зазначено, що у Анкеті-заяві міститься лише анкетні дані відповідача та волевиявлення останньої на отримання кредитної картки. З копії Анкети-заяви неможливо встановити, яке сем рішення було прийнято банком та тип банківської картки, яку отримала відповідач. Відсутність у анкеті-заяві домовленості істотні про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджуються вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляд ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також, ані заяви щодо видачі картки саме Відповідачу на підставі само вказаної заяви-анкети про приєднання від 10.03.2011 року, ані номеру відповідного карткового рахунку, ані заяви щодо пере випуску карти, ані жодної ідентифікації того, що відповідна картка видана на виконання заяви-анкети про приєднання від 10.03.2011 року Позивачем не надано. Жодного документу, який підтверджував, що відповідач отримав саме карту Універсальна, 55 днів пільгового періоду, а не наприклад картки Голд чи будь-якої іншої картки, Позивачем не надано, як і не доведено, що Відповідач був ознайомлений з умовами кредитування. Всі докази Позивача зводяться до надання внутрішніх документів банку, з якими Відповідач не була ознайомлена. Боржник вважається повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому розмірі, якщо Банк не лише відправив на адресу такої сторони листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. При цьому, здійснення платежів за новим тарифним планом не може свідчити про те, що відповідач був належним чином повідомлений про зімну умов обслуговування рахунку. Згідно розрахунку наданого банком, Позивач самостійно, без повідомлення Відповідача про збільшення процентної ставки (у спосіб визначений вище) збільшив процентну ставку, а потім та з власних переконань нарахував заборгованість за наступними процентними ставками: 30 %, 34,80 %, 43,20 %, що суперечить викладеному вище. Позивач зазначає, що Відповідач зверталась із заявою про перевипуски карти, тобто надання карти з новим строком дії, що є неправдою. Позивач до цього часу не зазначив коли та на якій підставі були видані картки Відповідачу, не вказав строк дії жодного з них, не надав копії заяв про пере випуск карти та докази її отримання, а тому це є лише припущенням Позивача, які ані Відповідач, ані суд не можемо фізично перевірити. Позивач також у своїй відповіді на відзив зазначає, що одночасне стягнення пені та штрафу є правомірним. При цьому за положенням ст. 61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, представник відповідача вважає, що позов необґрунтованим, не підтвердженим жодним доказом, поданий з пропущенням строку позовної давності (т. 2 а.с. 3-7). 01.10.2019 року задоволено клопотання представника відповідача та зобов`язано Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» надати суду докази (т. 2 а.с. 12-13). 01.10.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні (т. 2 а.с. 14-15). 04.11.2019 року представником позивача надано письмові пояснення, згідно до яких зазначено, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тому посилання Відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. З матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі (т. 2 а.с. 28-37). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в пункті третьому прохальної частини просив розгляд справи провести без його участі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до якої зазначила, що відповідач повністю не визнає пред`явлений позов, вважає його недоведеним, не підтвердженим жодними належними та допустимими доказами. Позивачем так і не надано інформацію стосовно того на підставі якого було видано і чи було отримано саме відповідачем ту чи іншу кредитну картку, не надано жодної заяви Відповідача стосовно її виготовлення та видачі, фото підтвердження такого отримання. Розрахунок, долучений до заяви підтверджує лише внутрішнє нарахування банком відстотків на суму, які не були отриманні Відповідачем. Позивачем не надано ані відомостей стосовно того коли та на підставі чого було змінено встановлений початковий кредитний ліміт, ані підтвердження повідомлення Відповідача про зміну кредитного ліміту. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених Судом з`ясовано, що 10.03.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , укладено кредитний договір, відповідно якого позичальнику надано кредит, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідно до укладеного договору б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 7400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач отримала кредитні картки, які відкриті 31.07.2012 року з видачею карти № [NUMBER] , термін дії 10/15, 25.10.2012 року з видачею карти № [NUMBER] , термін дії 12/15, 19.11.2013 року з видачею карти № [NUMBER] , термін дії 08/17, що підтверджується наданою позивачем довідкою (т. 2 а.с. 54 зворот). Відповідач перед позивачем належним чином не виконала зобов`язання, внаслідок чого станом на 30.06.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 66104 грн. 56 коп., яка складається з: - 7397 грн. 46 коп. - заборгованість за кредитом, - 51790 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, - 3292 грн. 18 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. штраф (фіксована частина), - 3124 грн. 03 коп. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком боргу (т. 1 а.с. 4-5). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 10.03.2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.03.2011 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.03.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.08.2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Умови та Правила надання банківських послуг, а також довідка про умови кредитування, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.03.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Проте, суд погоджується із тим, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника повернути фактично отриману суми кредитних коштів. Таким чином, суд вважає про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 7397,46 грн. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно до довідок про рух коштів та терміну дії кредитних карток, 13.12.2012 року відповідач розраховувалась кредитною карткою за придбання товарів, термін дії, якої до 12/15 (т. 2 а.с. 49-54 зворот). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При цьому, в зв`язку з вище наведеною позицією ВСУ судом не беруться до ували Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно яких строк позовної давності визначений до 50 років (п.п. 1.1.7.31). Отже, суд вважає, що відсутні підстави для застосуванняст. 264 ЦК України щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та строк позовної давності для звернення до суду не пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 7 397,46 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 154,20 грн. (7 397,46 грн. х 100% : 66 104,56 грн. х 1 378 грн.).

Outcome: partial