Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

01 червня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності, шляхом примусового виселення відповідача та зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири. Відповідач є його братом, зареєстрований та проживає без згоди позивача у вказаній квартирі. Відповідач перешкоджає у користуванні та володінні квартирою, зловживає спиртними напоями, не сплачує квартплату та комунальні послуги. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв'язку із реєстрацією в ній відповідача, а тому для захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач та його представник не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку позивача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 22.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Є. На даний час у квартирі зареєстровані: [PERSON] з 12.09.2016 року, [PERSON] дружина з 12.09.2016 року, [PERSON] син з 12.09.2016 року, [PERSON] син з 15.07.2016 року, [PERSON] мати з 20.04.1976 року та [PERSON] брат з 28.08.1998 року, що підтверджується довідкою форми № 3, що видана 26.09.2016 року за №19 ЖБК «Наука». Як встановлено судом, відповідач є рідним братом позивача. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Зазначена правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України №6-158цс14 від 05.11.2014 року. Як встановлено при розгляді справи, відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі, однак позивач, як власник квартири на даний час, не надає свою згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідача у своїй квартирі. У даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідача є похідним від права власності на цю квартиру колишнього власника, у зв'язку з чим припинення ним права власності на спірну квартиру тягне за собою відповідно втрату права на користування квартирою особами, які користувалися нею за його згодою. Таким чином, після переходу права власності на квартиру, відповідач користується квартирою [ADDRESS] без відповідної на це правової підстави, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження нерухомим майном. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований в його власності, відповідач не є членом сім'ї власника квартири, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення. Крім того, зняття з реєстраційного обліку є наслідком виселення у відповідності до положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial