Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , за участю третьої особи - Відділу Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визначення місця проживання дітей надання дозволу на оформлення документів та виїзду за кордон без згоди батька. У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що вона, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , відповідачем по справі, з 14.04.2007 року по 20.04.2015 року. На підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду про розірвання шлюбу від 20.04.2015 року шлюб з відповідачем було розірвано. Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Їхні діти проживають з нею, що підтверджується довідкою. При тому, що місце реєстрації проживання відповідача [ADDRESS] , відповідач уже більше дев`яти років з нею та дітьми спільно не проживає. Вона, [PERSON] , самостійно займається їх вихованням та доглядом, матеріально утримую та належннм чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Їхня дочка [PERSON] потребує санаторно-курортне лікування біля моря, оскільки у дитини є певні захворювання. З метою оздоровлення доньки [PERSON] , та необхідності відпочинку за межами України (у зв`язку з подіями АТО), вона має намір придбати путівку для відпочинку на морі за кордоном. В той же час, їхній син [PERSON] , часто хворіє на алергічні та легеново-дихальні захворювання, а тому виникла необхідність його оздоровлення і лікування за кордоном. Відповідач, не виконуючи своїх батьківських обов`язків щодо належного виховання та догляду за дітьми, не надає належним чином оформленої згоди на тимчасовий виїзд у її супроводі малолітніх дітей за кордон, для медичного оздоровлення та відпочинку за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON] та [PERSON] , а тому виникла необхідність звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак від неї поступила заява, в якій вона просить проводити розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає, а тому суд розглянув справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі. Третя особа - представник Органу опіки та піклування виконому Дрогобицької міської ради подав заяву, згідно якої просить проводити розгляд справи без фіксування технічними засобами, стосовно заявлених вимог не заперечує, просить врахувати інтереси та права дітей, а тому суд розглянув справу на підставі наявних доказів по справі. Відповідно до ст.247 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається із копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.08.2009р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, [PERSON] народилася [INFO] , батьками в свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.02.2012р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, [PERSON] народився [INFO] , батьками в свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із копії Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.04.2015р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із копії Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.07.2015р., [PERSON] , було надано дозвіл на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон до іноземних країн малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] та дозволено тимчасовий виїзд за межі України до Польщі та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, Болгарії, Хорватії, ОАЕ, у період з 27 липня 2015р. по 27 липня 2016р., у супроводі матері [PERSON] . Як вбачається із копії Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.08.2016р., [PERSON] надано дозвіл на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон та в`їзду до іноземних країн малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згоди їх батька, [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та дозволено тимчасовий виїзд за межі України малолітнім дітям - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу їх батька [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] до Польщі та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, Болгарії, Чорногорія, Хорватії, ОАЕ, у період з 20 серпня 2016 року по 29 липня 2018 року, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Дрогобицьким МВ ГУМВС України в Львівській області 19.06.2007року або у супровіді [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Дрогобицьким МВ УМВС України в Львівській області 07.05.1996р. Малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають та зареєстровані разом з [PERSON] - позивачкою по справі, що підтверджується записами у Будинковій книзі та довідками №005053/11-2021 від 23.04.2021р. та №005054/11-2021 від 23.04.2021р., довідкою про склад сім`ї від 23.04.2021р. Згідно п.2. ч.1 ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між вирішуватися судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що оскільки позивач [PERSON] має можливість самостійно утримувати свої дітей, піклуватися про них належним чином, забезпечувати їх житлом, харчуванням, освітою, тощо, а відтак заявлені позовні вимоги є обґрунтованими. Крім того, судом враховано, що порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року та відповідно до ст.3 вказаного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред`явленні одного з документів, вказаних в ст.2 Закону. За змістом ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Згідно п.п.3 п.2-2 даних Правил передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Як вбачається із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Слід зазначити і те, що на час розгляду справи суд не може визначити часові межі та встановити періоди виїзду за кордон до країн в межах позовних вимог (перелік країн), для лікування та оздоровлення дітей, враховуючи світову пандемію, що склалася внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки графіки (щодо часу, періоду, країни) подібного роду можуть бути змінені. При цьому, в будь-якому випадку, виїзди дитини можливі лише на тимчасовий період, для лікування чи оздоровлення. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В рішенні ЄСПЛ "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. Також в рішенні "Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: "ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя". На глибоке переконання суду позивачем [PERSON] надано докази того, що у зв`язку з метою лікування, оздоровлення чи з метою відпочинку дітям позивачки необхідно буде виїжджати за межі України до зазначених нею країн, то наданя дозволу на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон та в`їзду до іноземних країн малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згоди їх батька, [PERSON] , [INFO] та надання довзолу на тимчасовий виїзд за межі України малолітнім дітям - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу їх батька, [PERSON] , [INFO] , до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, Польщі та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини, Румунії, Албанії, Болгарії, Чорногорія, Хорватії, Об`єднання Арабські Емірати, Домініканської Республіки та країн Південної Азії й Південно-Східної Азії, Англії, США, Канади, та інших країн, з дати набрання даним рішенням законної сили до досягнення дітьми 16-річного віку ( [PERSON] до 17.08.2025 року, [PERSON] до [INFO] ), у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Дрогобицьким МВ ГУМВС України в Львівській області 19.06.2007 року, або у супроводі [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Дрогобицьким МВ УМВС України в Львівській області 07.05.1996 року, буде відповідати принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При цьому суд враховує і можливість раптової зміни чи корегування часу проведення відповідного заходу чи періоду відпочинку, і час, необхідний для розгляду судом справи про отримання відповідного дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу батька, для конкретної країни на конкретний період часу. Як на думку суду, таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах дітей. На підставі наведеного, враховуючи те, що сторони спільно не проживають, батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема не надає матеріальної допомоги дітям, не цікавиться їх життям та вихованням, однак у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дітей за межі України для тимчасового виїзду та перебування за кордоном, а навпаки таке надасть можливість позивачці відвезти своїх дітей за кордон на море для оздоровлення, а тому виходячи насамперед з інтересів дітей, суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення даного позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved