Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

[PERSON] 01.10.2017року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.10.2007 він був прийнятий на роботу до ВАТ «АЗОТ» апаратником конверсії 5 розряду технологічного персоналу цеху А-5 згідно наказу № 231-ВК від 04.10.2007 року. Згідно наказу № 586-ВК від 06 червня 2017 року він був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак при звільненні відповідач не виплатив належних йому сум, тобто порушив норми, передбачені КЗпП України. Після звільнення протягом червня-серпня 2017 року відповідач частково перерахував йому на картковий рахунок в установі банку заборгованість із заробітної плати, але не в повному обсязі. Тому станом на день подачі позовної заяви, тобто на 07.11.2017 року, борг відповідача перед ним із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 25970,03 грн. Зазначив, що 17.07.2017 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про надання довідки про розмір заборгованості із заробітної плати за період з 01.02.2017 року по 06.06.2017 року, однак відповіді не отримав. У зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки, що становить на момент подачі позовної заяви - 79335,70 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.02.2017 р. по 06.06.2017 р. в сумі 25970,03 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 07.06.2017 р. по 07.1.2017 р. у розмірі 79335,70 грн. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Ярмоленко О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, свої заперечення мотивувала тим, що вини ПАТ «АЗОТ» у порушенні строків здійснення розрахунку при звільненні Позивача немає. Зазначила,що невиплата заробітної плати позивачу сталася не з вини товариства, а в зв'язку із тим, що підприємство опинилося у скрутному фінансовому становищі завдяки політичній та економічній обстановці у країні, а також в зв'язку із тим, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.05.2017 було винесено постанову про арешт майна ПАТ «Азот», завдяки якої були накладені арешти на рахунки товариства, що стало підставою для невиплати заробітної плати позивачу. Тобто затримка здійснення розрахунку при звільненні позивача у період з 29.05.2017 року по теперішній час сталася не з вини та не через навмисні дії або бездіяльність підприємства, а через відсутність об'єктивної можливості здійснити таку виплату. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до наказу № 586-ВК від 06.06.2017 року [PERSON] звільнений з роботи, з посади інженера-технолога 2 категорії цеху А-5за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. Дані обставини підтверджуються записом у трудовій книжці позивача.(а.с. 10) Відповідно до довідки, виданої ПАТ «Азот» 23.11.2017 за № 631, нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата складає 24874,01 грн.: за квітень 2017 року -12440,50 грн., травень 2017 року -12433,51 грн. Обчислення середнього заробітку проводиться в порядку, встановленому постановою КМУ № 100 від 08.02.1995. Згідно вимог вищевказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Період невиплати позивачу заробітної плати складає 107 робочих днів (07.06.2017 по 07.11.2017). Відповідно до довідки виданої 23.11.2017 ПАТ «Азот» за № 631 середньоденний заробіток позивача складає 637,80 грн. Таким чином, середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку по подачі позовної заяви становить 68244, 60 грн. (637,80 х 107). Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ 00203826) не ліквідоване, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань МЮУ. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З наданого позивачем розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2017 р. по 06.06.2017 р. з урахуванням виплачених сум, невиплачена заробітна плата складає 25970,03 грн., тому остання підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, з відрахуванням обов'язкових платежів. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів у товаристві не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини позивача, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то враховуючи те, що оскільки період затримки виплати заробітної плати позивачу становить 107 робочих днів (за період з 07.06.2017 по 07.11.2017), середньоденний розмір зарплати позивача становить 637,80 грн., тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають кошти за затримку розрахунку у розмірі 68244,60 грн. (637,80 х 107). Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями ВСУ у справі № 6-113цс16 від 27.04.2016, у справі № 6-60цс13 від 03.07.2013. Крім того, згідно з абзацом п'ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. На думку суду, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилання відповідача в запереченні на позов на відсутність вини товариства у не виплаті заробітної плати позивачу, оскільки не виплата коштів позивачу, відповідно до довідки від 23.11.2017 за № 631, почалася з квітня 2017 року та продовжилася в травні 2017 року. Відповідно до доказів наданих відповідачем до заперечення на позов, постанова про арешт рухомого та нерухомого майна ТОВ «Азот» була постановлена головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.05.2017 року, тобто значно пізніше, ніж почалося порушення трудових прав позивача. Також не може бути підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, твердження відповідача в запереченні на позов на тривалий період здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби та арешт всього майна ПАТ «Азот», в тому числі і рахунків, з яких працівникам товариства виплачувалася заробітна плата, оскільки відповідачем не було суду доведено жодними доказами, які дії були вжиті ними стосовно якнайшвидшого відновлення порушених прав позивача (оскарження постанов державного виконавця про накладення арешту тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї. Частиною п'ятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. За таких обставин не доведено накладення арешту на кошти, призначені для оплати праці працівників боржника. А при умові наявних таких арештів боржник зобов'язаний був вжити всіх заходів для звільнення від арешту таких коштів. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Азот» в дохід держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати. На підставі викладеного та,

Outcome: partial