Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

[PERSON] , 03.02.2021 звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 665 000 грн. боргу за договором позики від 23.08.2013, мотивуючи тим, що 23.08.2013 між нею та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого вона позичила [PERSON] 20 000 євро до 01.09.2020, що еквівалентно (на час звернення до суду з позовом) 665 000 грн., на підтвердження отримання коштів відповідач надав їй розписку. У порушення умов означеного договору, [PERSON] свої зобов`язання за таким не виконав, на неодноразові прохання та звернення про повернення боргу не реагує, тому вона змушена звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Просила позов задовольнити, стягнути з [PERSON] 665 000 грн. боргу та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 26.02.2021 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. [PERSON] у відзиві від 25.03.2021, позов визнав, окрім цього зазначив, що дійсно позичив у [PERSON] кошти на придбання житла для своєї новоствореної сім`ї, які зобов`язувався повернути до 01.09.2020, між тим такі не повернув через фінансові труднощі, повернути борг не відмовляється, у зв`язку з визнанням позову, просив судові витрати з нього не стягувати, про розгляд справи за його відсутності не заперечив (а.с. 20). [PERSON] у заяві від 30.03.2021 позов підтримала, просила про розгляд справи за її відсутності. (а.с. 22). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши заяви, матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). За положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). У висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 13.12.2017 у справі за № 6-996цс17 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Із змісту позовної заяви від 03.02.2021, із долученої до матеріалів справи оригіналу розписки від 23.08.2013 убачається, що [PERSON] , [INFO] позичила [PERSON] 20 000 євро, що на день зварення до суду еквівалентно 665 000 грн., останній зобов`язувався повернути кошти до 01.09.2020, про що надав [PERSON] розписку, між тим відповідач грошові кошти у строк, встановлений договором - не повернув (а.с. 35). За положеннями статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивачки оригіналом розписки [PERSON] від 23.08.2013 долученим до матеріалів цивільної справи, розписка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до 01.09.2020 (а.с. 35). Верховний Суд України 11.11.2015 у справі за №6-1967цс15 роз`яснив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Із змісту боргової розписки [PERSON] від 23.08.2013 убачається, що при її складанні сторонами дотримано всіх істотних умов, зокрема зазначено дату складання (отримання коштів), прізвища, ім`я і по батькові сторін, валюту позики, зобов`язання про повернення коштів . Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Із змісту позовної заяви від 03.02.2021 убачається, що [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача з усними вимогами про повернення боргу, однак [PERSON] такі вимоги проігноровані (а.с. 2-4). Про те, що відповідач не повернув позивачці грошові кошти у сумі 20 000 євро за договором позики до 01.09.2020, тобто у строк обумовлений у розписці, визнав у відзиві на позовну заяву від 25.03.2021 й сам [PERSON] . Згідно із ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки позивачка, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику не повертає, однак зобов`язаний повернути, а саме грошові кошти в сумі 20 000 євро, що еквівалентно на 12.01.2021 - 665 000 грн., про стягнення яких за договором позики від 23.08.2013 просить позивачка, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в примусовому порядку. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, сума судового збору за означеним позовом становить 6 650 грн. 00 коп. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] визнав позов [PERSON] до початку розгляду справи по суті, ураховуючи положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь позивачки 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 3 325 грн., про повернення 50 відсотків судового збору з державного бюджету, позивачка вправі звернутись до суду із відповідною заявою, у встановленому законом порядку.

Outcome: partial