Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнюючих позовних вимог, просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 4/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладений 17 вересня 1971 року між нею з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку. Визнати за нею право власності на: 4/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, укладеним 17 вересня 1971 року; право власності на 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давнини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Перерозподілити ідеальні частки в праві власності на домоволодіння [ADDRESS] . Визнати за нею право власності на 68/100 частин житлового будинку літер А-1, загальною площею 126,9 кв.м., житловою площею 72,2 кв.м., допоміжною (підсобною) площею 54,7 кв.м. в житловому будинку літер А1 з прибудовами літер А2, літер А3, літер А4, які складаються з групи приміщень № 1 і №2, загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., а саме: коридору 2-1 площею 15,2 кв.м., житлової кімнати 2-2 площею 7,6 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 15,2 кв.м., кухні 1-1 площею 13,2 кв.м., коридору 1-2 площею 3 кв.м., коридору 1-3 площею 3,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 11,3 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 15,6 кв.м., санвузла 1-6 площею 6,5 кв.м., погрібу літер а6, навісу літер С1, сараїв літер Т1, літер У1, вбиральні літер Р1, огорожі №№6, 7, 8, 9, ями для техобладнання №11, колонки № 12 , вигрібної ями № 13 , які розташовані за адресою: [ADDRESS] які належали в 4/50 частинах [PERSON] , в 4/50 частинах [PERSON] , в 17/50 частинах [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що рішенням виконкому Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 12 серпня 1971 року [PERSON] та [PERSON] було дозволено продати свої 4/25 частини житлового будинку у зв`язку з виїздом до м.Одеси. 17 вересня 1971 року вона сплатила [PERSON] три тисячі карбованців. Їй було передано правовстановлюючі документи, а довірена особа продавців - [PERSON] повинен був оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Вона поселилася в будинку та зареєструвалася. Однак, до теперішнього часу вимоги закону не виконані, договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, що перешкоджає у реєстрації права власності, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Крім того зазначає, що на той час у будинку мешкала [PERSON] , яка була власницею 17/50 частини житлового будинку. Оскільки у неї не було рідних, то вона за нею доглядала. [INFO] [PERSON] померла у лікарні. Весь цей час вона мешкає у зазначеному будинку, де зареєстрована з 18 липня 1980 року, зробила прибудови до будинку літ.А3, літ.А4. В даний час в її користуванні в житловому будинку літ. А1 з прибудовами літ. А2,А3,А4 знаходиться група приміщень № 1 та № 2, загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., а саме: коридору 2-1 площею 15,2 кв.м., житлової кімнати 2-2 площею 7,6 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 15,2 кв.м., кухні 1-1 площею 13,2 кв.м., коридору 1-2 площею 3 кв.м., коридору 1-3 площею 3,4 кв.м., житлової кімнати 1-4 площею 11,3 кв.м., житлової кімнати 1-5 площею 15,6 кв.м., санвузла 1-6 площею 6,5 кв.м., погрібу літер а6, навісу літер С1, сараїв літер Т1, літер У1, вбиральні літер Р1, огорожі №№6, 7, 8, 9, ями для техобладнання №11, колонки №12, вигрібної ями №13, загальною вартістю 478291 грн., що складає 68/100 часток від вартості всіх будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці. 11 липня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2019 року частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 19 липня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 серпня 2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Міщенко Л.В. в судове засідання не з`явилися, надали до суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій він зазначив, що позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Оскільки всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи зі їх відсутності, суд вважає можливим здійснити судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням виконкому Пісочинської селищної ради від 12 серпня 1971 року [PERSON] та [PERSON] було дозволено продати свої 4/25 частини житлового будинку у зв`язку з виїздом до м. Одеси (а.с.27). 17 вересня 1971 року позивач сплатила [PERSON] три тисячі карбованців в рахунок продажу будівлі за адресою: [ADDRESS] . Їй було передано правовстановлюючі документи, а довірена особа - [PERSON] повинен був оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, що підтверджується копією розписки [PERSON] від 17 вересня 1971 року. Таким чином, кожен з них виконав свої обов`язки відповідно до ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року) (а.с.23-25). Житловий будинок [ADDRESS] ), зареєстрований в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», згідно з інформацією № 03355040 від 10 травня 2019 року: в Ѕ частині за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 12 грудня 2005 року, реєстровий №1007; по 4/50 частки за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Народного суду Харківського району від 23 березня 1965 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу ЮТІ №12, реєстровий №2007 від 27 травня 1965 року; в 17/50 частка за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Пісочинської селищної ради 02 жовтня 1952 року, про що зроблено запис у реєстрову книгу БТІ №12. Відповідність чи невідповідність укладеного правочину вимогам закону оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 4 Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Відповідно до статті 225 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Надана позивачем розписка дає підстави вважати, що угода укладена у письмовій формі, що відповідає вимогам статті 44 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року). Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом статті 153 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Отже, істотними умовами договору купівлі-продажу за законом є найменування майна (його предмет) та його ціна, а допустимими доказами домовленості сторін щодо цих істотних умов є лише письмові докази. Зміст розписки від 17 вересня 1971 року визначає майно та його вартість, тобто визначені законом істотні умови договору підтверджені. Суд вважає, що зміст укладеного договору відповідав дійсній волі сторін та не порушував прав та інтересів інших осіб. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання дійсним даного договору. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 статті 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач (ч.1 ст.81 ЦПК України), є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до роз`яснень, викладениху п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Судом встановлено, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] , зареєстрований в 17/50 частці за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Пісочинської селищної ради 02 жовтня 1952 року, про що зроблено запис у реєстрову книгу БТІ № 12. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25 березня 1976 року завідуючим відділом запису актів громадського стану Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області (а.с.31). За життя [PERSON] . виявляла бажання заповісти належну їй частку будинку [ADDRESS] ), позивачу, що підтверджується розписками (а.с.32, 33). Позивач проживає та зареєстрована в даному будинку з 1980 року по теперішній час. Тобто строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, тому до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. З 2001 року пройшло більше 10 років, коли позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє майном. Таким чином, виходячи з вище викладеного, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме - на 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давнини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Як вбачається з листа КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" №03355040 від 10 вересня 2019 року відповідно до матеріалів технічної інвентаризації станом на 07 травня 2019 року на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] знаходяться: житловий будинок літ.«А-1» (дерево, цегла) загальною площею 126,90 кв.м., житловою площею 72,20 кв.м., літня кухня літ."Б" з тамбуром літ. «б», сарай літ.«Д» з погрібом літ.«д1», вбиральні літ.«Р1», «О1», сараї літ.«Ж», «М1», «Т1», «У1», гараж літ.«Е», навіс літ.«С1», огорожа №1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, яма для техобладнання №11, колонка №12, вигрібні ями №13, 14, колодязь «к», вартість яких станом на 01 жовтня 2018 року (без урахування вартості сараїв літ.«Д» та літ.«М1», зведених без дозвільних документів) складає 702915 грн. В користуванні [PERSON] в житловому будинку літ. А1 з прибудовами літер А2, літер А3, літер А4, які складаються з групи приміщень №1 і №2, загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., а саме: коридор 2-1 площею 15,2 кв.м., житлова кімната 2-2 площею 7,6 кв.м., житлова кімната 2-3 площею 15,2 кв.м., кухня 1-1 площею 13,2 кв.м., коридор 1-2 площею 3 кв.м., коридор 1-3 площею 3,4 кв.м., житлова кімната 1-4 площею 11,3 кв.м., житлова кімната 1-5 площею 15,6 кв.м., санвузол 1-6 площею 6,5 кв.м., погріб літер а6, навіс літер С1, сараї літер Т1, літер У1, вбиральня літер Р1, огорожа №№6, 7, 8, 9, яма для техобладнання №11, колонка №12, вигрібна яма №13, У відповідності до ст.331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Як зазначає ст.358 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно положень ст. 364 цього кодексу, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Враховуючи усі проведені в домоволодінні зміни і добудови, за рахунок яких фактично змінились ідеальні частки кожного із співвласників спірного домоволодіння, суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині і перерозподілити частки співвласників, встановивши, що частка позивача становить 68/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України суд залишає витрати по оплаті судового збору за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved