Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

04.03.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 20.09.2010 року, який 13.11.2013 року відповідачу було переоформлено, позивач надав кредит відповідачу у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2500,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписані «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 16.02.2016 року має заборгованість74925,32 грн., яка складається з наступного: - 24018,94 грн. заборгованість по кредиту; - 46862,32 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 3544,06 грн. штраф (процентна складова). Просив суд стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованність за договором позики від 20.09.2010 року, переоформленого 13.11.2013 року, в розмірі 24018 ( двадцять чотири тисячі вісімнадцять ) грн. 94 коп., а також судовий збір у сумі 1378 грн. З вказаним рішенням частково не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, яку обґрунтував тим, що незгоден з рішенням суду у частині відмови у стягненні процентів та штрафів, вважає, що рішення у цій частині прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права. Просив рішення у частині відмови у задоволенні позову скасувати та постановити нове, про задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Відповідачка [PERSON] до суду апеляційної інстанції не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином / а.с.77,78/; Представник позивача у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином/ а.с.76,78/; Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буду встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального права у частині відмови у стягненні процентів, та штрафів з наступного. Приймаючи рішення, у частині відмови задоволення позову у стягненні процентів, та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Анкета-Заява та Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача та відсутні жодні інші письмові докази які би вказували на те, що сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, то у ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні правові підстави для того щоб стверджувати про існування між сторонами кредитних правовідносин. Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції неможливе з наступного. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Апеляційним судом встановлено, що мала місце Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг за підписом [PERSON] від 21.09.10 року, який 13.11.2013 року відповідачці було переоформлено та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2500 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За змістом Анкети, [PERSON] погодилася з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Банком надані інші доказі,які підтверджують, що саме із цими Умовами ознайомлена відповідачка, а саме з розрахунку заборгованості за договором,вбачається, що починаючи з 13.11.2013 року [PERSON] періодично сплачувала основну суму заборгованості, відсотки, які декілька разів збільшувалися за Умовами на які посилається Банк. Будь - яких заперечень щодо вказаних обставин суду не надала,хоча про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції/ а.с.51/, та у суді апеляційної інстанції/а.с.77-78/ була повідомлена належним чином. Із заявою про розірвання договору до позивача не зверталася. З огляду на викладене, колегія апеляційного суду вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів/ а.с.4-5/. Як вбачається зп.2.1.1.12.6. Правил користування платіжною карткою «Універсальна Gold» Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», викладені на банківському сайті. Відповідно до розрахунку наданого позивачем/ а.с.4-5/, вбачається, що станом на 16.02.2016 року існувала заборгованість відповідачки по процентам у сумі 46862,32 грн. Перевіряючи обгрунтованність розрахунку, щодо процентів, колегія апеляційного суду вражає,що розрахунок зроблено відповідно до «Тарифів Банку», викладених на банківському сайті. Виходячи з вищезазначеного, колегія апеляційного суду вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав відмовляти Банку у задоволенні позову у частині стягнення процентів. Рішення в цій частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга у цій частині задоволенню. Колегія апеляційного суду також не погоджується з виводами суду першої інстанції щодо обґрунтування відмови у задоволенні позову щодо стягнення штрафів з відповідача з наступного. Відповідно до положень ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Апеляційним судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у м. Горлівка Донецької області. Відповідно до Переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р, місто Горлівка входить до цього переліку. Відповідно до п. 2. 1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, позичальник повинен сплатити штраф в розмірі: 500 грн. плюс 5% від суми позову. Виходячи до суду з позовом, позивач розрахував заборгованість відповідачці станом на 16.02.2016 року, вказав суму заборгованості - 74925,32 грн. та з вказаної суми розрахував 5%, що складає 3544,06грн., та вказав на фіксовану частину штрафу у сумі 500 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач використав своє право звернення з вимогою до відповідачки про сплату кредиту та відсотків за його користування саме з 16.02.2016 року. З цієї дати позивач мав й нарахував відповідачці й штраф, тобто у період дії Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З цих підстав на вказані договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції», а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга у цій частині відхиленню. З огляду на викладене,колегія апеляційного суду дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно з'ясував обставини що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні з відповідачки процентів та штрафів за користування кредитом, та постановленням нового рішення у цій частині.

Outcome: partial