Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

18.01.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на її утримання. При цьому, позивач посилався на те, що [PERSON] знаходився у зареєстрованому з 24.01.1994 року шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають дітей: [PERSON] . [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] . 26.09.2017 року Київським районним судом м. Харкова, шлюб між ними було розірвано. Відповідачка з 2013 року покинула дітей, живе окремо, веде аморальний спосіб життя, пиячить, вихованням та станом здоров`я неповнолітньої дочки не цікавиться. Діти з матір`ю не спілкуються вже тривалий час. Позивач мешкає разом з неповнолітньою дочкою та родиною старшого сина в трьохкімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . З 2013 року він повністю доглядає, піклується своєю дочкою, її здоров`ям та вихованням. Дитина займається в Харківському Державному вищому училищі фізичної культури № 1. За повідомленням цього закладу мати дівчини [PERSON] училище не відвідувала, на батьківські збори не з`являлась, успішністю дочки не цікавилася. Дільничний педіатр стосовно здоров`я і лікування дочки спілкується виключно з позивачем, до дитячої поліклініки, лікарів-спеціалістів, у разі необхідності, звертається він, що підтверджується довідкою виданої дитячою поліклінікою. Мати [PERSON] ніяк не приймає участь в утриманні дочки, мешкає у своїх тимчасових знайомих, не працює. На теперішній час у колишньої дружини з`явились борги перед банками, у зв`язку з чим квартирою та автомобілем стали цікавитись невідомі люди. З цього приводу 17.10.2017 року він звертався до правоохоронних органів. Позивач працює на ринку «Барабашова», має середній дохід, повністю утримує неповнолітню дочку, забезпечує їй виїзди на спортивні змагання та по можливості допомагає старшому сину та його родині. З 2013 року місце проживання своє родина не змінювала, але мати жодного разу не відвідувала дітей На думку позивача, зібрані докази підтверджують про те, що [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та розвитку дочки, не цікавиться її життям, не спілкується, навіть не телефонує, продовжує вести аморальний спосіб життя. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 18.05.2018 до суду представником третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради подані пояснення щодо можливості розгляду справи за відсутності представника та письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки при розгляді даного питання було встановлено наступне. Мати дитини - [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] . Шлюб між батьками дитини розірваний 26.09.2017. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені належні умови для проживання та розвитку (акт обстеження від 19.04.2018). [PERSON] на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на співбесіді у спеціаліста Департаменту служб повідомила, що мешкає за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не мешкає. Адресу проживання не повідомила, що стало перешкодою для обстеження її умов проживання. [PERSON] матеріально забезпечена, працює у ФОП [PERSON] на посаді бармена, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. Мати дитини, [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дочки, не цікавиться її навчанням, станом здоров`я, доказів щодо матеріального утримання дитини не надала. Згідно з інформацією адміністрації Харківської міської дитячої поліклініки № 23, де неповнолітня [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців з народження. Вихованням дівчинки та забезпеченням їй належного догляду, в тому числі під час хвороби займається батько - [PERSON] . Амбулаторія, прийоми лікарів-педіатрів дитина відвідує також у супроводі батька. Згідно з інформації адміністрації Харківського державного вищого училища фізичної культури № 1, де на відділенні плавання у 8-Б класі з 18.08.2016 навчається неповнолітня [PERSON] , [INFO] , за весь час навчання мати дівчини, [PERSON] , училище не відвідувала, на батьківські збори не з`являлася, успішністю дочки не цікавилась. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. На засіданні Комісії були присутні батьки та дитина, які надали свої пояснення. Неповнолітня [PERSON] повідомила, що підтримує позовні вимоги батька, [PERSON] , у зв`язку зим, що її мати, [PERSON] , не приймає участі у її вихованні, не спілкується з нею, матеріально не утримує. Місце проживання матері їй не відоме. 05.10.2018 відповідачем [PERSON] , яка змінила прізвище на [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, в якій вона посилалась на наступне. Дійсно, 26 вересня 2017 Київським районним судом м. Харкова було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Відповідачка спростовує твердження, зазначені позивачем у позовній заяві про аморальний спосіб життя відповідачки та її пияцтво наданими висновком ЛКК від 11.04.2018р., яким зроблено висновок, що на час огляду ознак психопатологічного розладу не виявлено та сертифікатом на проходження профілактичного наркологічного огляду серія №671252 від 15.02.2017р. дійсний до 15.02.2019 р., відповідно до якого зроблено висновок, що ознак наркологічного огляду не виявлено, а також характеристикою з місця роботи від 13.02.2018. За усною домовленістю з позивачем, було погоджено, що дитина- [PERSON] залишиться проживати з позивачем але він не буде перешкоджати матері бачитися з дитиною і користуватися спільною сумісною власністю, яка залишилася після шлюбу. Донька після фактичного припинення шлюбних відносин проживає із позивачем. Мати не проживає із дитиною, зустрічі з донькою можливі тільки з дозволу позивача, який категорично позбавляє її права приймати участь у вихованні дитини і взагалі забороняє бачитися із донькою, постійно налаштовує дитину проти відповідача, тобто використовує всі можливі способи аби дитина забула про матір, тобто відповідача. Позивач створює будь - які перешкоди у її спілкуванні з донькою, у зв`язку з чим порушує права дитини, встановлені Законом України «Про охорону дитинства». В період шлюбу відповідачем, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири серії ВЕІ №620610 від 06.12.2006. Частину грошових коштів, більше половини, на придбання даної квартири були надані під розписку її бабусею [PERSON] .. У зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем була домовленість, про залишення доньки з позивачем, відповідачкою дано було згоду на подальше проживання у даній квартирі позивача з дітьми, так як всі умови під час шлюбу для дітей ними були створені і для блага саме [PERSON] , відповідачка від`їздила на проживання до своєї матері, але з домовленістю, що позивач буде надавати право на спілкування з дитиною, але з незрозумілих для неї обставин вхідні замки до даної квартири були замінені і доступі їй відмовлено і дитині категорично заборонено спілкуватися матір`ю, надаючи дитині неправдиву інформацію ту саму яка викладена у позовній заяві, насторожуючи дитину проти матері, строюючи антиморальний образ відповідача. Відповідачка розуміє про свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні дитини, а як людина, яка має почуття, вона має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов, відповідачка, як матір дуже сумує за своєю донькою, кожного часу думає про неї, але із-за незаконних умисних дій позивача не може виконувати свій батьківський обов`язок. Попри це, всі її спроби на нормальне спілкування з дитиною і врегулювання питання мирним шляхом позивачем були відкинуті, відповідачка намагалась всіма способами добитися поза судовим шляхом вирішити даний спір, як можна найменше травмувати дитину, але позивачу на дитину байдуже він під дитиною, як вона вже розуміє переслідує інші шляхи вирішення своїх власних потреб, але змиритися з відсутністю бачення зі своєю донькою, відповідачка не може звертається до суду з проханням відмовити в даній частині позову. Представником відповідача була подана позовна заява від 16.02.2018 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. Відповідачка є здоровою людиною, на обліку в нарко- чи психдиспансері не перебуває, отже, перешкод у спілкуванні з дитиною, які б могли на неї негативно вплинути, не має, а тим більше підстав для позбавлення батьківських прав відсутні. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2018 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019, справа передана у провадження судді Чередник В.Є. В ході розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пояснивши, що з 2013 року до теперішнього часу відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, тоді як батько ніколи не забороняв їм спілкуватися, дитина не бажає бачитися та спілкуватися з матір`ю та це її свідомий вибір, всіма питаннями життя дитини займається тільки батько, на примирення по даній справі сторона відповідачів не погодилася, що в цілому свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. Відповідач та її представник в ході розгляду справи позовні вимоги визнали частково, не заперечуючи проти стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, оскільки дійсно, донька проживає з позивачем, однак заперечували проти вимог про позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої доньки, оскільки мати не приймає участі у вихованні дитини через перешкоди, які чинив та чинить батько дитини, мати ніколи від дитини не відмовлялась, всіляко намагаючись налагодити з нею спілкування хоча б в телефонному режимі, направила стороні позивачів свою пропозицію щодо укладання мирової угоди, на яку відповіді не отримала. Представник третьої особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, до канцелярії суду подано пояснення, в яких зазначено, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує в повному обсязі позовні вимоги у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, опитавши в присутності представника третьої особи та психолога неповнолітню [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.06.2004 року за №2044, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2017 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано.( а.с.14) Згідно свідоцтва про шлюб від 20.04.2018 [PERSON] після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с. 44) Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). 07.05.2018 Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було розглянуто дане питання та зроблено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] (а.с.29-30). Суд приймає до уваги, що даний висновок зроблено в 2018 році, тоді як станом на 2020 рік дане питання повторно Департаментом не розглядалось та актуальної інформації ними не отримувалось та не приймалось до уваги. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Згідно ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Хант проти України" вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. В судовому засіданні [PERSON] дійсно підтвердила, що не бажає спілкуватися з матір`ю, однак дані пояснення розцінюються судом як дитяча образа на матір щодо тривалого неспілкуванняз нею, розлучення з батьком та створення відповідачкою іншої сім`ї. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Суд не ставить під сумнів зібрані позивачем докази на підтвердження відсутності участі відповідачки у вихованні доньки, а саме довідки з поліклініки та місця навчання дитини. Однак, факт участі відповідачки та її представника в даному процесі на протязі всього часу розгляду справи в суді, подача ними відзиву, доказів на підтвердження своєї позиції, документів щодо особистості, підтвердження працевлаштування матері, незнаходження на будь-яких обліках, подання пропозиції щодо вирішення спірних питань мирним шляхом, подачі іншого позову про встановлення часу побачень з дитиною та визнання даного позову в частині стягнення аліментів, розцінюється судом як прояв її інтересу до дитини. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав вирішальним є ставлення матері до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Суд вважає, що по даній справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, натомість встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо спільного майна - квартири та напружені особисті відносини, які стали причиною розірвання шлюбу та причин окремого проживання, які негативно вплинули на її взаємовідносини з дочкою, яка залишилася проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер не є підставою для позбавлення цих прав. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Належних та допустимих доказів, що відповідачка [PERSON] - мати дитини, є особливо неблагонадійною і спілкування з нею суперечить інтересам неповнолітньої дитини, суду не надано. Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством, поклавши контроль за виконанням нею батьківських обов`язків на органи опіки та піклування. Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст..180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 181 СК України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов`язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Зі змісту ч.1 ст.183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, що відповідач визнала позовні вимоги в частині стягнення з неї аліментів та, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, вважає, що аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на утримання дитини, є сумою, що відповідатиме обов`язку матері дитини забезпечити частину витрат на її утримання, з урахуванням мінімальних життєвих потреб дитини і матеріального стану відповідача. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у частці від доходу її матері щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: partial