Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування спільного сина у розмірі 46 543,53 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 446 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, наразі розлучені, у них є спільний син [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею і знаходиться на її утриманні. Так як аліменти відповідач добровільно сплачував лише частково, тому позивач звернулась до суду. За судовим наказом, виданим 20.11.2018 Києво-Святошинським районним судом Київської області, було стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина. На підставі вказаного судового наказу відповідачем позивачу на утримання сина було сплачено за 10 місяців 27 010 грн. Позивач вказувала, що у вересні 2018 року син сторін отримав травму коліна, на його лікування позивачем було витрачено 93 087,05 грн. У зв`язку із зазначеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 16.06.2020 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 21.08.2020 позивачем вже після першого судового засідання було подано заяву, в якій було змінено і підстави, і предмет позову, так як було висунуто нову, додаткову позовну вимогу, проте суд дану заяву не приймає з огляду на вимоги ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Позивач та її представник в судове засідання 20.01.2021 не з`явились. Представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач у судове засідання 20.01.2021 також не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Так як позивачем не було надано згоди на проведення заочного розгляду справи, суд позбавлений можливості розглянути справу у порядку ст.ст. 280-282 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження у сторін є син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до постанови від 18.05.2020 про відкриття виконавчого провадження № 62085032 на виконанні державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться судовий наказ № 369/13324/18, виданий 25.01.2019 Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.10.2018 і до досягнення дитиною повноліття, та судовий збір в розмірі 176,20 грн. У 2018 році син сторін отримав травму лівого коліна, у зв`язку з вказаним позивачем було витрачено на лікування сина 93 087,05 грн., що вбачається з консультативних висновків, медичних довідок, досліджень, виписки з медичної карти, рахунків, товарних та фіскальних чеків, видаткових накладних, актів про надані медичні послуги. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. Згідно зі ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 756/4947/17-ц. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Статтею 49 Конституції України гарантовано громадянам безоплатну медичну допомогу. З огляду на вказане, на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 12.12.2019 у справі № 756/4947/17-ц та зміст частини другої статті 185 СК України в рамках обставин даної справи позивач повинна була довести суду наявність особливих, не залежних від її волі обставин, що призвели до отримання медичної допомоги її сином саме на оплатній основі, необхідності звертатись до одних і тих самих закладів та спеціалістів, проходити одні й ті ж самі дослідження на платній основі по декілька раз, а також наявності у відповідача фінансової можливості забезпечити повну оплату спірних додаткових витрат, проте у ході судового розгляду такого доведено не було. З власної ж ініціативи отримувати докази суд не має права в силу принципу змагальності (ст. 12 ЦПК України). У зв`язку із зазначеним у суду відсутні підстави для задоволення позову. При цьому, суд враховує, що відмова у позові не призведе до порушення прав неповнолітньої дитини, оскільки спір стосується матеріальних інтересів саме позивача, яка вже понесла фінансові витрати, а не її сина. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати позивача, в тому числі й на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються саме за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного й

Outcome: dismissed