Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання пунктів кредитного договору недійсними, де спросить: «1.Визнати пункт 8.1, пункт 8.2 кредитного договору №ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсними. 2.Визнати додаток №1 та додаток №2 до кредитного договору №ZPVL GА0000000997 від 22.05.2008 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсними. 3.Визнати кредитний договір № №ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року, підписаний [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним». Позивач обґрунтовує позовні вимоги тими обставинами, що Позивачем та Відповідачем було підписано кредитний договір № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року. Згідно норм діючого законодавства, передбачено порядок надання кредиту, але банк кредит у сумі 12839,86 доларів США не надав, та цей договір не виконав та не міг виконати, та це підтверджується тим, що: поточний рахунок на ім`я позивача не відкривався, до позову не надано заяви на відкриття поточного рахунку та договору про відкриття поточного рахунку на ім`я позивача, а сам позов не містить даних про відкриття рахунку для надання кредиту; заява на переказ готівки в іноземній валюті мною не оформлювалась та позивачем не підписувалась, до позову її також не надано; кредит у вигляді готівкових коштів з каси банку не надавався, та заява на видачу готівки позивачем не оформлювалась та не підписувалась, до позову її також не надано; позичковий рахунок не відкривався, та міг бути відкритий, так як не є особовим поточним клієнтським рахунком. Згідно вимог діючого законодавства, позичальник вважається таким, що отримав кредит, після зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, з позичкового рахунку позичальника, який попередньо дебетується Банком, а потім грошові кошти видаються через касу банку, при цьому Банк повинен забезпечити змогу вільного розпорядження цими кредитними коштами (отримати готівкою через касу банку, здійснити безготівкове перерахування чи ін.). Умови кредитного договору № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року є несправедливими, оскільки в ньому передбачено сплата винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту в сумі 330,00 долари США, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих коштів та винагорода за проведення додаткового моніторингу, що є порушенням пункту 3 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони в судове засідання не з`явились, суд ухвалив розглядати справу у відсутності сторін, на підставі письмових доказів. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем було підписано кредитний договір № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд враховує, що питання правовідносин сторін, щодо отримання грошових коштів та дотримання порядку надання кредиту за спірним договором було предметом судового розгляду між сторонами за цивільною справою №314/1546/15-ц, де Запорізьким апеляційним судом 22.02.2018 винесена постанова про залишення позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними без задоволення. Зазначене судове рішення набрало законної сили та набуло статусу остаточного судового рішення (resjudicata за практикою ЄСПЛ), а отже питання права та фактів встановлених за зазначеним судовим рішенням, з точки зору принципу правової визначеності перегляду та переоцінці не підлягають. Щодо інших посилань позову то пунктом 8.1 кредитного договору передбачено винагороду за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту в сумі 330 долари США, та винагороду за проведення додаткового моніторингу, однак не зазначено, які саме послуги за вказані винагороди надаються позивачу, а також винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2. даного Договору. Згідно п.8.1. кредитного договору № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року: Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 22.05.2008р. по 22.05.2018р., у вигляді не поновлювана лінія (далі - «Кредит») у розмірі 12839,86 доларів США на наступні цілі; у розмірі 11 000,00 дол. США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, 330 доларів США - для сплати винагороди за гадання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 82,26 доларів США - страхування майна, 55,00 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 1372,60 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, , винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором (за виключенням винагороди, яка сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 216,65 доларів США згідно з Графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Згідно п.8.2. кредитного договору № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року: Для виконання даного Договору банк відкриває Позичальникові: рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: Винагороду за надання фінансового інструменту банку у розмірі 330,00 дол. США, на оплату страхових платежів у розмірі 137,26 дол. США на поточний рахунок Страхової компанії ____________? Позичальник доручає Банку проводити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку №_________?, що відповідає платіжній картці №_______?, емітованої Приватбанком. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 7 лютого 2018 року по справі №175/1543/16-ц (провадження № 61-1598св180), в якій тотожні вимоги з даною справою, прийшов до наступних висновків: За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХП «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена в процентах від суми зарезервованих ресурсів, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно із частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного суду України від 12 вересня 2012 року № 6- 80цс12. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 30 травня 2018 року по справі № 513/72/16-ц (провадження № 61-3777 св 18), в якій тотожні вимоги з нашої справою, прийшов висновків, які узгоджуються з Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс 16. Вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про,: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом 3.4 вказаної постанови Національного банку України визначено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що «споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.» В світлі викладеного суд приходить до висновку що умови кредитного договору № ZPVLGА0000000997 від 22.05.2008 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту у розмірі 330,00 долари США, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, викладені в п.п. 8.1, 8.2, Додатку №1, Додатку №2 до Договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними в цій частині. В іншій частині позову, з урахуванням остаточного судового рішення (resjudicata за практикою ЄСПЛ) за цивільною справою №314/1546/15-ц (постанова Запорізького апеляційного суду від 22.02.2018) позов є необґрунтованим та підлягає залишенню без задоволення. Питання розподілу су дових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial