Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, та посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві, просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 36/1000 частин житлового будинку № 25 на вулиці Волинська у місті Рівне, що належала на праві власності [PERSON], яка померла 28 жовтня 1979 року. Представник виконавчого комітету Рівненської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на те, що позивачем не надано документів, які б підтверджували добросовісність заволодіння спірним майном, відкритого та безперервного володіння цим майном протягом 10 років, посилається на відсутність умов та підстав набуття за позивачем права власності за набувальною давністю, передбачених статтею 344 ЦК України, а тому, ненадання переконливих доказів є підставою для відмови у задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що наявні законні та достатні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився 05 вересня 1958 року і з народження проживав у [INFO], що підтверджується відповідними відмітками у будинковій книзі вказаного будинку та у паспорті позивача. 270/1000 частин вказаного житлового будинку № 25 на вулиці Волинська у місті Рівне належали на праві власності покійній бабі позивача [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя, виданих Першою ровенською державною нотаріальною конторою 27 серпня 1979 року та зареєстрованого в Рівненському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрі за № 29-823978. [PERSON] померла 28 жовтня 1979 року та залишила заповіт на належну їй частину житлового будинку № 25 на вулиці Волинська у місті Рівне розміром 270/1000 на імя позивача. Під час реєстрації спадкового майна 03 червня 1980 року, у нотаріальній конторі було встановлено, що спадкоємцем на обовязкову частку, яка складає 2/15 частини зі спадкового майна є непрацездатний син померлої [PERSON] [PERSON], який проживає у [INFO], РФ. В силу вимог ст.548 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, для набуття права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР від\~18\~липня 1963\~року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Жодної з перелічених у ст.549 ЦК УРСР дій, які б свідчили про прийняття спадщини [PERSON] не вчинив, а тому він не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Після оформлення спадкового майна [PERSON] продовжив проживати у вже належній йому на праві власності частині житлового будинку. Таким чином, право власності на 2/15 частини будинку, що належала як спадкоємцю на обовязкову частку [PERSON], ні до кого не перейшла. Як вбачається з [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 23 травня 2007 року КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на частку розміром 234/1000 домоволодіння по вул. Волинська, 25 у м. Рівне на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого 3 червня 1980 року державним нотаріусом Першої ровенської державної нотаріальної контори. Власником другої частини такого домоволодіння розміром 73/100 є [PERSON], що підтверджується випискою з матеріалів інвентаризаційної справи №3181 від 11 листопада 2018 року КП "Рівненське міське БТІ". У згаданій виписці також зазначено, що право власності на частку розміром 36/1000 даного домоволодіння в РМБТІ не зареєстровано. Згідно Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок 27/100 частин житлового будинку по вул. Волинська, 25 у м. Рівне складається з коридору (літ.1-1) площею 5,4 кв. м, кухні (літ.1-2) площею 9,5 кв. м та жилої (літ.1-3) площею 9,5 кв. м. Дані, що містяться у будинковій книзі для прописки громадян, вказуються на те, що [PERSON] зареєстрований (прописаний) у будинку №25 на вул. Волинська у м. Рівне з 20 травня 1980 року до даного часу безперервно. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що у 1962 році її батько [PERSON] купив у [PERSON] 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Рівне по вул. Волинська, 25. З того часу [PERSON] проживала у вказаному будинку разом зі своїми батьками. Після проведеної реконструкції будинку, належна її батьку частка у будинковолодінні збільшилась до 73/100. Саме таку частину будинку вона успадкувала після смерті її батька, про що нотаріусом 24 грудня 2012 року їй видане свідоцтво про право на спадкування за заповітом. Таким нерухомим майном вона володіє до даного часу, про що свідчить [PERSON] з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 лютого 2013 року, хоча останніх 3 роки проживає у с. Нова Українка. У належній їй частині будинку залишився проживати її син зі своєю сім'єю. Підтверджує, що з 1980 року [PERSON] постійно проживає у 27/100 частині житлового будинку по вул. Волинська, 25 у м. Рівне, доглядає за таким будинковолодінням та земельною ділянкою, на якій розташована частина будинку з надвірними будівлями та спорудами. За період проживання в будинку по вул. Волинська, 25 у м. Рівне вона жодного разу не бачила [PERSON] і не чула, що такий будь-коли навідувався до вказаного будинку. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив, що після смерті його баби [PERSON] він бачив [PERSON], який пропонував своєму брату - батьку [PERSON] викупити його частку у домоволодінні. Проте, вони не дійшли будь-якої згоди щодо укладення відповідної угоди. Після цього, [PERSON] жодного разу не навідувався, будь-яких дій по оформленню спадщини не вчиняв. Влітку 1989 року [PERSON] - помер. Також [PERSON] підтвердив, що з 20 травня 1980 року добросовісно заволодів 27/100 частин домоволодіння по вул. Волинська, 25 у м. Рівне, з яких йому належить лише 234/1000. Увесь цей час сплачує відповідні комунальні платежі та самостійно несе витрати щодо належного утримання такого нерухомого майна. Також повідомив, що на підставі рішення Рівненської міської ради №1184 від 4 грудня 2007 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку по вул. Волинська, 25 у м. Рівне площею 0,0338 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору. Оцінюючи досліджені по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що [PERSON] у період з 1980 року по 2018 рік (38 років) відкрито та безперервно володів 27/100 частин будинку, що належала його бабі [PERSON] Стаття 41 Конституції України\~передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання свого права. Згідно частин\~першої,\~другої та\~четвертої статті\~344\~ЦК України\~особа,\~яка добросовісно\~заволоділа чужим\~майном і\~продовжує відкрито,\~безперервно володіти\~нерухомим майном\~протягом десяти\~років,\~набуває право\~власності на\~це майно\~(набувальна\~давність),\~якщо інше\~не встановлено\~цим Кодексом.\~Право власності\~на нерухоме\~майно,\~що підлягає\~державній реєстрації,\~виникає за\~набувальною давністю\~з моменту\~державної реєстрації. Особа,\~яка заявляє\~про давність\~володіння,\~може приєднати\~до часу\~свого володіння\~увесь час,\~протягом якого\~цим майном\~володіла особа,\~чиїм спадкоємцем\~(правонаступником)\~вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, оскільки не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Таким чином, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Як слідує\~з розяснень,\~наведених у\~пункті 9\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~від 07\~лютого 2014\~року №\~5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» (далі Постанова № 5), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно розяснень, наведених у пункту 13 Постанови № 5, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У пункті 14 Постанови № 5 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно роз'яснень, що містяться п.6 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач як законний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Що стосується заперечень відповідача стосовно позову, суд заначає наступне. Відповідно до ст. 1277 ЦК територіальна громада зобовязана подати заяву до суду про визнання спадщини відумерлою, тобто вжити всіх дій для набуття права власності на таке майно. У відносинах спадкування особа має варіантність поведінки прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття. Прийняття спадщини це право спадкоємця, яке він реалізує на власний розсуд (ст. 1268 ЦК). Ніхто не може бути змушений до прийняття спадщини. Законом регулюється особливий порядок набуття права власності на спадкове майно територіальною громадою на підставі рішення суду. Передбачений спеціальний строк для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою один рік з часу відкриття спадщини та регламентована певна процедура, встановлена у ЦПК. Причому заява до суду подається органом місцевого самоврядування не протягом строку, як це встановлено щодо прийняття спадщини у ст.1270 ЦК, а після спливу строку. Таким чином, строк для подання до суду заяви про відумерлість спадщини не підлягає продовженню, оскільки такий строк чітко не визначений. Практично це означає, що територіальна громада може звернутися до суду із відповідною заявою і через кілька років після смерті спадкодавця. Основна вимога, що ставиться законом щодо строку, сплив одного року з часу відкриття спадщини. Значення інституту відумерлої спадщини полягає в усуненні безхазяйності обєктів спадкування, збереження їх в цивільному обороті, а також захисті інтересів кредиторів. Крім того, суд звертає увагу на те, що спадщина відкрилася 1979 року, коли діяв ЦК УРСР, що втратив чинність. Так, у ЦК УРСР взагалі не було передбачено визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР, що втратив чинність, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування; 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь із спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Свідоцтво про право на спадщину державі видавалося у державній нотаріальній конторі в загальному порядку. Таким чином, йшлося про спадкування державою на загальних засадах. Крім того, у ЦК УРСР встановлювалися такі способи прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналізуючи вищезазначені норми права, судом встановлено, що спірна частка, в судовому порядку територіальною громадою не визнавалася відумерлою спадщиною, претензій щодо володіння нею до [PERSON] не заявлялося, тому заперечення відповідача є безпідставними. Отже, як встановлено судом, законність обєкта володіння підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, за яким [PERSON] набув право власності на 234/1000 частин будинковолодіння, а також добросовісність володіння ним спірної частки у суду сумнівів не викликає. Про добросовісність володіння 36/1000 частин будинковолодіння [PERSON], свідчить той факт, що право власності [PERSON] припинилося у звязку з її смертю, а її спадкоємець не прийняв обовязкову частку спадщини у встановленому законом порядку, отже законний власник у згаданого майна відсутній. Однією з умов виникнення права власності за набувальною давністю, передбачених статтею 344 ЦК України, є також відкритість володіння, тобто очевидне для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджати доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Відкритість, безперервність та давність володіння підтверджується встановленими судом обставинами, поясненнями свідків, отже позивачем доведено наявність умов та підстав набуття за ним права власності на 36/1000 частин будинковолодіння по вулиці Волинська,25 в місті Рівне. На підставі викладеного,

Outcome: approved