Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

01.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21 серпня 2012 року (актовий запис №92) відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області, а також про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що 21.08.2012 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області; мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося за причиною несумісництва характерів, різні погляди на життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинені 6 місяців тому, після чого вона з дитиною проживає окремо, примирення між ними неможливе, а продовження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, чим ставить її з дитиною у скрутне матеріальне становище. Відповідач має в оренді земельну ділянку площею 1 га, з якої отримує дохід, інших дітей не має, тому в змозі утримувати дитину та сплачувати аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні від позову не відмовилася, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас пояснила, що під час подружнього життя відповідач не мав заробітку, не утримував сім'ю, а жив на кошти, що йому надавалися батьками. Будь-яких фактичних даних щодо розміру доходів відповідача вона не має. Сама вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та отримує допомогу щомісячно близько 700 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову, який визнав частково: згоден з вимогою про розірвання шлюбу; зазначив, що має можливість сплачувати аліменти на утримання сина лише в розмірі 400 грн. щомісячно. Вислухавши позивачку, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Згідно свідоцтву про шлюб та копії свідоцтва про народження сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.08.2012 року, від шлюбу мають: сина [PERSON], [INFO]. (а. с. 4, 6). Позивачкою в позовній заяві зазначено, що фактично сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, спільна дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач матеріальної допомоги не надає, проти чого не подав заперечень і відповідач. Спору про розділ майна та місце проживання дитини між сторонами немає. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (стаття 5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] наполягали на розірванні шлюбу, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечило б їхнім інтересам. За таких обставин, в частині вимоги про розірвання шлюбу позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Згідно зі ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності зі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно зі ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають суттєве значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідач [PERSON] визнаючи можливість сплачувати аліменти в розмірі 400 грн. не заперечував, що отримує нерегулярний, мінливий дохід, що є підставою для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи повідомлені сторонами відомості про доходи відповідача [PERSON], часткове визнання позову, з метою найбільш повного захисту матеріальних інтересів малолітнього [PERSON], вимога про стягнення аліментів на його утримання підлягає частковому задоволенню шляхом стягування з відповідача аліментів в розмірі 500 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід Державного бюджету України за вимоги позову щодо стягування аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial