Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

11 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до Центрального районного суду м.Миколаєва із вищевказаним позовом, в подальшому позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, та згідно редакції позовної заяви від 29.11.2016 року, [PERSON] просила суд, визнати факт проживання її та [PERSON] однією сім'єю з 04.04.2006 року по 29.04.2010 року; визнати спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] автобус-D марки «Ikarus» модель 260, кузов [NUMBER], 1990 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 283330,00 грн., автобус марки «Youyi» модель [NUMBER], 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 431254,00 грн., автобус-D марки «Ikarus-250», кузов [NUMBER], 1993 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 48000,00 грн, легковий автомобіль седан В «Hyundai» модель Accent [NUMBER], 2011 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 81749,00 грн.; визнати за позивачем право власності на легковий автомобіль седан В «Hyundai» модель Accent [NUMBER], 2011 року випуску реєстраційний номер [NUMBER]; визнати за відповідачем право власності на автобус-D марки «Ikarus» модель 260, кузов [NUMBER], 1990 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 283330,00 грн., автобус марки «Youyi» модель [NUMBER], 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 431254,00 грн., автобус-D марки «Ikarus-250», кузов [NUMBER], 1993 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 48000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 431408,92 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що з 04 квітня 2006 року вона та відповідач [PERSON] почали проживати однією сім'єю, з цього часу вони мали спільний сімейний бюджет та вели спільне господарство. Позивач вказує, що за час спільного проживання вони за спільні кошти у 2007 році придбали транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем, а саме: автобус -D марки «IKARUS» [NUMBER], автобус марки «YOUYI» [NUMBER] автобус - D, марки «IKARUS-250» ВЕ 4400 АА. При цьому, автобус -D марки «IKARUS» [NUMBER], а також автобус марки «YOUYI» [NUMBER] придбавались, у тому числі, і за кредитні кошти отримані відповідачем у різних банках, повернення яких здійснювалось за рахунок спільних коштів сімейного бюджету. Зазначені транспортні засоби відповідач використовує в своїй підприємницькій діяльності. 29 квітня 2010 року між сторонами було укладено шлюб. В період перебування у шлюбі, 08 червня 2011 року, подружжям було придбано за кредитні кошти, отримані позивачем за кредитним договором, легковий автомобіль седан «HYUNDAI ACCENT», який залишився у користуванні позивача. 12 серпня 2013 року шлюбні відносини між сторонами було припинено, а шлюб розірвано у грудні 2013 року. Після розірвання шлюбу позивач повністю погасила заборгованість за цим кредитним договором. Таким чином, позивач зазначає, що вищевказане майно було набуте позивачем та відповідачем за час проживання однією сім'єю на спільні кошти, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на вимоги ст. ст.60, 63,70,71,74 СК України, та ч.4 ст.256 ЦПК України, позивач просила суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач вимоги уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі та спросила суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявс яналежним чином за місцем реєстрації. Згідно наданих до суду заперечень, вказав, що до реєстрації шлюбу з позивачкою сімейних стосунків не підтримував та спільного господарства не вів. Автомобіль був придбаний під час шлюбу, та є їх сумісною власністю. Також, відповідач зазначив, що він є приватним підприємцем з 1998 року у сфері пасажирських перевезень, зазначені автобуси придбані ним за рахунок власних коштів до шлюбу з позивачкою для здійснення підприємницької діяльності. Тому, вказані автобуси розподілу не підлягають, оскільки придбані ним до вступу у шлюбу та являються його власністю, а також придбані ним для здійснення підприємницької діяльності, так як він є фізичною особою - підприємцем, а отже таке майно не є об'єктом сумісної власності подружжя. Виходячи з викладеного відповідач просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не надав. Суд, вислухавши пояснення позивача, пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію [NUMBER], яке виданого 28.09.1998 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, з реєстрацією по [ADDRESS] /т.1 а.с.75/. Згідно до витягу Державної реєстраційної служби [NUMBER] основним видом економічної діяльності [PERSON] є транспортні перевозки /т.1 а.с.78/. 03 жовтня 2007 року, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], як фізичною особою - підприємцем було укладено кредитний договір № 012\\01-04\\07-559 /т.1 а.с.28-32/. Згідно п.п.1.1, 1.2 вказаного договору, кредитор відкриває позичальнику невідновлювану кредитну лінію в сумі 355075 грн., з яких 285000 грн. для придбання пасажирського автобусу марки "YOUYI". Кредит надається позичальнику в порядку, передбаченому договором /т.1 а.с.28 оборот/. 04 грудня 2007 року, між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SMЕ0006301, цільовим призначенням якого є придбання автотранспорту для подальшого використання в підприємницькій діяльності на суму 176800 грн. /т.1 а.с.18-21/. Також, 04 грудня 2007 року, між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір застави № SMЕ0006301/1, відповідно до умов якого автобус - D марки «IKARUS» модель 260, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 176800 грн. є предметом застави. Поручителем за даним договором виступила [PERSON] /т.1 а.с.23-25, 26/. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та даних Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автомобільних засобів, з обслуговування ВДАІ УМВС України в Миколаївській області, 26.09.2007 року за [PERSON] зареєстрований автобус - D, марки «IKARUS» модель 250, реєстраційний номер [NUMBER] /т.1 а.с.13/. Відповідно до висновків експерта від 17 березня 2017 року № 17-45, 17-46, 17-47, середня ринкова вартість автобуса «IKARUS» модель 250, 1993 року випуску становить 231440 грн., «IKARUS» модель 260, 1990 року випуску, становить 97040 грн., «Youyi» модель [NUMBER], 2007 року випуску, становить 191828 грн. /т.3 а.с. 17-23/. 29 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу, серії [NUMBER] /т.1 а.с.5/. Шлюб розірвано між сторонами заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09.12.2013 року /т.1 а.с. 211/. 10 червня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 640АІ10110610001, згідно якого кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 85920,00 грн. для придбання автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT» /т.1 а.с.34-39/. Відповідно до договору застави від 10 червня 2011 року, автомобіль «HYUNDAI ACCENT» переданий у заставу банку, та предмет застави оцінений в сумі 107900 грн. /т.1 а.с.41-42/. Заборгованість за вказаним кредитом після розірвання шлюбу погашена позивачем [PERSON], що підтверджується довідкою банку від 27.01.2015 року /т.2 а.с. 191/, відповідно і знята застава забезпеченого транспортного засобу. У відповідності до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, може бути встановлений у судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За такого, для встановлення факту проживання однією сім'єю необхідно встановити характер відносин сторін, встановити, чи мало місце ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, надання взаємодопомоги, інші обставини, які свідчать про наявність сімейних відносин. З матеріалів справи вбачається, що позивач змінювала реєстрацію місця свого проживання. Зокрема, в період з листопада 1995 року по 31 жовтня 2008 року вона була зареєстрована в за адресою: [ADDRESS]; в період з 4 листопада 2008 року по 26 грудня 2012 року - в квартирі [ADDRESS], а з 15 лютого 2013 року і на час розгляду справи судом - у квартирі [ADDRESS] /т.1 а.с. 43-44/. В свою чергу, [PERSON] з 23.12.1997 року і по теперішній час зареєстрований [ADDRESS] /т.1 а.с.45 оборот/. Згідно пояснень свідка [PERSON], яка показала суду, що [PERSON] та [PERSON] з 2006 року почали проживати у квартирі [ADDRESS] вона часто бачила [PERSON], на її думку останні проживали як одна сім'я, будучи гостем у вказаній квартирі свідок на бачила що на балконі висить спільна білизна. Крім того, у квартирі проживав брат позивачки молодший за неї на 2-3 роки. Також, свідок вказала, що чула як [PERSON] та [PERSON] обговорювали плани стосовно бізнесу. Однак, приведені покази свідка не підтверджують факту ведення сторонами сумісного господарства та наявності сім'ї в розумінні наявності спільного побуту, взаємних прав та обов'язків, та не спростовують посилання відповідача на те, що вони підтримували зв'язки як чоловіка та жінки, але які не були шлюбними. Довідку від 31.12.2013 року, видану Котляревською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, згідно якої [PERSON] з березня 2006 року проживав зі своєю матір'ю в с. Котляреве. Після смерті його матері, яка померла в [INFO], відповідач продовжував там проживати до березня 2010 року /т.1 а.с.171/, суд не бере до уваги, в частині, що стосується спільного проживання із матір'ю до дня її смерті - [INFO] оскільки вона суперечить довідці Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 10.01.2008 року, згідно якої [PERSON] поховав матір, яка померла [INFO] на момент смерті спільно не проживали і спільного господарства не вели /т.2 а.с. 173/. Також суд не бере до уваги надані через канцелярію суду письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] /т.2 а.с. 205-210/, вони не мають доказового значення, так як свідки повинні бути безпосередньо допитані у суді, при цьому вони попереджаються про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань та приводяться судом до присяги. Посилання позивача на те, що вона виступила поручителем за кредитним договором, укладеним [PERSON] не є доказом наявності сімейно-шлюбних відносин, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку, поручителем може виступати будь-яка особа чи особи. Та обставина, що позивач як поручитель, здійснювала виплати за договором кредиту, лише свідчить про виконання нею свого обов'язку перед банком. При цьому вона має право в порядку регресу звернутись із відповідним позовом до [PERSON] про стягнення з нього сплачених сум за договором поруки. За такого, враховуючи вище викладене, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить висновку, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єю із [PERSON], ведення ними спільного господарства, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'їнадання взаємодопомоги одне одному, що свідчило б про наявність сім'ї. Спільне проживання жінки та чоловіка саме по собі не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. За такого, у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з 04.04.2006 року по 29.04.2010 року слід відмовити. У період з 29 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано 09.12.2013 року, сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинено з серпня 2013 року. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 71 СК України). 8 червня 2011 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на ім'я позивачки сторонами придбаний легковий автомобіль [NUMBER], 2011 року випуску, вартістю 107 900 грн., який знаходиться у її користуванні. На придбання автомобіля витрачені спільні кошти подружжя, що сторонами не оспорюється) в сумі 21 980 грн., а також 85 920 грн. коштів, отриманих в кредит за кредитним договором, укладеним між позивачкою та ПАТ «Укрсоцбанк» 10 червня 2011 року строком до 9 червня 2016 року. Кредитне зобов'язання припинено, з часу припинення сімейних відносин, тобто з 12 серпня 2013 року, позивачка самостійно, без участі відповідача, виконала кредитне зобов'язання. Враховуючи викладене, а також те, що для придбання автомобіля витрачена частина спільних грошових коштів подружжя, а також і кошти отримані в кредит, грошова компенсація на користь відповідача за вказаний автомобіль становитиме 40 217 грн., оскільки: 107 900 грн. (загальна вартість автомобіля на час його придбання, із яких: 85 920 грн. ( кредитні кошти ) та 21 980 грн. (частина коштів подружжя на придбання автомобіля), де 1/2 частка становить = 10 990 грн. (21 980 : 2 = 10 990 грн.). За період з 8 червня 2011 року по 12 серпня 2013 року виплачено разом на погашення кредитного зобов'язання 58 453 грн., де 1/2 частка становить 29 227 грн. (58 453 грн. : 2 = 29 226 грн.). Отже, сума компенсації на користь відповідача становитиме: 10 990 грн. + 29 227 грн. = 40 217 грн. Що стосується спірного майна: автобус-D марки «Ikarus» модель 260, 1990 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], автобус марки «Youyi», 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], автобус-D марки «Ikarus-250», 1993 року випуску реєстраційний номер [NUMBER], то вказані транспортні засоби зареєстровані за відповідачем на праві власності до укладення між сторонами шлюбу. Відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 57 СК України , особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач зазначає, що у період шлюбу за рахунок коштів сімейного бюджету здійснювалося погашення кредитного зобов'язання відповідача, в зв'язку з придбанням ним двох автобусів, які знаходяться у його власності :автобус-D марки «Ikarus» модель 260, 1990 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] автобус марки «Youyi», 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER]. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. У зв'язку з викладеним, за даними кредитних договорів від 04.12.2007 року та 03.10.2007 року, цільовим призначенням кредиту є придбання автотранспорту для подальшого використання в підприємницькій діяльності [PERSON] Відповідач зазначив, що він здійснював погашення заборгованості за кредитами на придбання зазначених автобусів за рахунок доходів, одержаних від підприємницької діяльності, на підтвердження чого надав довідки Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області /т.1 а.с. 156-164/. Крім того, позивачем не було спростовано доводи відповідача, та нею не надано доказів, що погашення кредиту мало місце за спільні сумісні кошти подружжя. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання спільною власністю [PERSON] та [PERSON] рухомого майна, а саме: автобусу - D марки «IKARUS» модель 260, реєстраційний номер [NUMBER], автобусу марки «Youyi», реєстраційний номер [NUMBER], автобусу- D марки «IKARUS-250», реєстраційний номер [NUMBER] - не підлягають задоволенню. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання автомобіля власністю позивача та стягнення грошової компенсації вартості автомобіля на користь відповідача. В решті позовних вимог слід відмовити, за безпідставності вимог. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial