Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 16.04.2016 року був зареєстрований щлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку: [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.02.2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12) Згідно довідки голови комітету міськрайону № 5 [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] , 2016 року народження з часу народження за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13) Згідно довідки голови комітету міськрайону № 5 [PERSON] зареєстрована разом з батьком та матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24) У позивачці у власності на підставі свідоцтва про спадщину за законом перебуває житловий будинок у м. Краматорську (а.с. 15) Дитина [PERSON] відвідує сімейний центр «Планета знань» з вересня 2018 року по теперішній час у супроводі своєї матері [PERSON] (а.с. 16) Позивачка [PERSON] працевлаштована та позитивно характеризується з місця роботи, має позитивну характеристику зі школи раннього розвитку «Планета Знань», медичних установ (а.с. 17, 18, 23, 26-27). Позивачка [PERSON] не перебуває на обліку в КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Краматорська» та у КНП «ПЛ м. Краматорська» (а.с. 31-32) Згідно судового наказу Краматорського міського суду Донецької області від 18.06.2018 року стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). Згідно рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 06.11.2019 року № 966 визначено [PERSON] способи участі у вихованні доньки [PERSON] , 2016 року народження (а.с. 22). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 03.06.2020 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Краматорської міської ради, мати [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , та бабусею та дідусем мешкає за адресою: [ADDRESS] . В родині [PERSON] створені належні умови для проживання, утримання та повноцінного розвитку малолітньої [PERSON] (а.с. 112). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.06.2020 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Краматорської міської ради, на час складання акту встановлено, що дитина [PERSON] зареєстрована, але не проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В родині [PERSON] створені задовільні умови для проживання, утримання та повноцінного розвитку малолітньої [PERSON] (а.с. 113). Отже, встановлено, що з часу народження 2016 року та на час розгляду справи у суді малолітня [PERSON] мешкає разом з матір`ю та батьками позивачки за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами та підтверджено матеріалами справи. Вказаний будинок належить матері позивачки [PERSON] . З наданих сторонами характеристик та довідок про доходи вбачається, що позивач має постійне місце роботи. Позивач працює на НКМЗ у відділі інформаційних систем забезпечення управління з 2011 року, в даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Позивач надала суду позитивні характеристики з місця роботи, зі школи раннього розвитку «Планета Знань», медичних установ. Висновком органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 01.07.2020 року № 01-49/3955 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в родині матері , [PERSON] (а.с. 110-111). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої\~статті 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Частина 2, 3\~Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 11 та 12\~Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.\~Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.2 та ч.3 ст.160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.\~Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до\~ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.\~Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, системний аналіз вищезазначених правових норм дозволяє зробити висновок про те, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року проголошено принцип № 6, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Проте, при цьому, на думку суду, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Таким чином, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зібрані у справі докази свідчать про те, що позивач [PERSON] приділяє дитині більше уваги та турботи, що підтверджується матеріалами справи. У судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина проживає разом з позивачкою. [PERSON] має постійну роботу, заробіток, належних та допустимих доказів того, що вона зловживає спиртними напоями та веде асоціальний спосіб життя суду не надано. У позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку доньки. Суд, вирішуючи спірні правовідносини, враховує, також, постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року № 402/428/16-ц, у якій суд касаційної інстанції відступив від висновків Верховного Суду України, висловлених, зокрема, у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме\~статті 161 СК України\~та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування від 01.07.2020 року № 01-49/3955, згідно з яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в родині матері, [PERSON] . Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При ухваленні рішення суд враховує зазначені норми та приходить до висновку про задоволення вимог позивача та вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , що не порушує батьківські права кожного з батьків та якнайкраще забезпечує інтереси дітей. Відповідно до частини 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 768,40 грн..

Outcome: approved