Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

01.09.2015 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» від 19.08.2015 р. з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,1024га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] якій присвоєно кадастровий номер [NUMBER] та належить на праві приватної власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]); об'єкт незавершеного будівництва: недобудований жилий будинок [ADDRESS] загальною площею 312,9 кв.м, що належить на праві власності [PERSON], шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, позивач просив виселити [PERSON] та зняти її з реєстраційного обліку у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно ст.39 ЗУ «Про іпотеку» та стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір. У судове засідання представник позивача не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, заяв та клопотань про розгляд справи без ії участі суду не надала, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, та що підтверджено документально (а.с. 69, 84, 95-96, 104-107). Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За цих підстав, суд ухвалив: розглянути справу у заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача проти цього не заперечував. Судом встановлені наступні обставини. 04.10.2005 року між позивачем та відповідачкою було укладено Кредитний договір № 43-05-И/09 (а.с. 9-13). 13 жовтня 2005 року було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору (а.с. 14). 19 листопада 2010 року було укладено Додаткову угоду №2 до Кредитного договору (а.с. 15). Предметом даного договору є надання Банком Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитних ресурсів в сумі 1 313 000 (один мільйон триста тринадцять тисяч) гривень з терміном повного погашення заборгованості по наданих Кредитних ресурсах до 03 жовтня 2025 року. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитними ресурсами у валюті кредиту, за процентною ставкою 15% (п'ятнадцять цілих) відсотків річних. Відповідно п. 3.2. Кредитного договору Позичальник зобов'язується повернути Кредитні ресурси, отримані за Кредитним договором, до 03 жовтня 2025 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок. Станом на 25 серпня 2015 року сума заборгованості Відповідача за Кредитним договором становить 2 700 219 (два мільйони сімсот тисяч двісті дев'ятнадцять) гривень 78 копійок, яка включає в себе: 886 074,23 грн. (вісімсот вісімдесят шість тисяч сімдесят чотири) гривні 23 копійки - сума строкової заборгованості; 79 043,08 грн. (сімдесят дев'ять тисяч сорок три) гривні 08 копійок - сума простроченої заборгованості; 12 295,33 грн. (дванадцять тисяч двісті дев'яносто п'ять) гривень 33 копійки - сума строкової заборгованості по нарахованим відсоткам; 376 065,07 грн. (триста сімдесят шість тисяч шістдесят п'ять) гривень 07 копійок - сума простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам; 1 346 742,07 грн. (один мільйон триста сорок шість тисяч сімсот сорок дві) гривні 07 копійок - сума нарахованої пені за прострочення заборгованості по основному боргу, відсотків та комісії. Стаття 546 Цивільного кодексу України встановлює види забезпечення виконання зобов'язання та зазначає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом п.5.1. Кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є застава нерухомості. В забезпечення виконання зобов'язань Відповідача по Кредитному договору між Банком та Позичальником 04 жовтня 2005 року був укладений Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.та зареєстровано в реєстрі за № 3770 (далі - Іпотечний договір 1). Заборону відчуження предмету іпотеки зареєстровано в реєстрі за № 3771 та Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.та зареєстровано в реєстрі за № 3772 (далі - Іпотечний договір 2). Заборону відчуження предмету іпотеки зареєстровано в реєстрі за № 3773 (а.с. 20-25). Згідно з умовами Іпотечного договору 1 Відповідачем, який є Іпотекодавцем, було передано Позивачу, який є Іпотекодержателем, в іпотеку наступне майно: - земельну ділянку площею 0,1024га (нуль цілих одна тисяча двадцять чотири десятитисячних гектара), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], якій присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Згідно з умовами Іпотечного договору 2 Відповідачем, який є Іпотекодавцем, було передано Позивачу, який є Іпотекодержателем, в іпотеку наступне майно: - об'єкт незавершеного будівництва: недобудований жилий будинок номер [ADDRESS] загальною площею 312,9 кв.м. Право власності на предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. від 04.10.2005 року, за реєстровим № 3764 та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів № 872228 та Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. від 04.10.2005 року, за реєстровим № 3765 (а.с. 26-33). Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - ЗУ «Про іпотеку», «Закон»), у разі порушення Боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання Боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього Боржника. Також, ст. 33 Закону про іпотеку закріплює за Іпотекодержателем право на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Боржником основного зобов'язання. Відповідно до ст. 7 Закону про іпотеку Іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій Іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Пунктом 8 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах даного договору. Пунктом 11.3.1 Іпотечного договору від 04.10.2005 року укладеного між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В за реєстровим № 3770 сторони узгодили, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Також, Пунктом 12.3.1 Іпотечного договору від 04.10.2005 року укладеного між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В за реєстровим № 3772 сторони узгодили, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовим наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Крім того, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, Рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішення Верховного Суду України. У постанові від 11.12.2013 року по справі № 6-124цс13 Верховним судом України зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню в повному обсязі. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ст. 39 ЗУ «Про іпотеку»). Згідно п. 1.3. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затверджено наказом МВС України 22.11.2012 року №1077, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Відповідно до ст.109 Житлового кодексу України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено вимоги Відповідачам про добровільне виселення з приміщення та повідомленням про те, що у разі незадоволення даної вимоги Банк звернеться до суду із заявою про їх примусове виселення (а.с. 35-37). Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку». Дослідженням матеріалів справи встановлено, що предмет іпотеки, а саме: будинок [ADDRESS] було придбано відповідачем за рахунок отриманих кредитних коштів, що зазначено в п 2.3 Кредитного договору № 43-05-И/09, за яким кредитні ресурси отримані позичальником за цим Договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання 2-х поверхового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). З наведених підстав, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо виселення відповідачки з будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, не підглягають задоволенню вимоги представника позивача щодо виселення з предмету іпотеки всіх зареєстрованих в ньому мешканців, оскільки вимоги в цій частині не конкретизовані, та ці особи не зазначені в позовній заяві, як відповідачі та не відомі суду. А в цілому позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial