Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

у червні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: надати позивачеві [PERSON] у користування житлові кімнати площею 17,9 кв.м, 11,8 кв.м та 12,3 кв.м, надати [PERSON] у користування житлову кімнату площею 9,7 кв.м; залишити у спільному користуванні сторін кухню, туалет, ванну кімнату та коридор, та покласти понесені судові на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивачеві належить на праві власності 4/5 частина квартири [ADDRESS] , яка була отримана батьком позивача 20.01.1989 на підставі ордеру серії [NUMBER], тому право на вселення до квартири мали [PERSON] (батько), [PERSON] (мати) та їх діти: [PERSON] (позивач, зараз « [PERSON] ») [PERSON] (відповідач, зараз « [PERSON] ») та [PERSON] та у подальшому 16.07.1993 вказана квартира була приватизована, яка стала спільною сумісною власністю, а 12.07.2018 [PERSON] [PERSON] та [PERSON] подарували позивачеві належні їм частки квартири, таким чином з 12.07.2018 квартира є у спільній сумісній частковій власності 4/5 частини позивача та 1/5 частина належить відповідачу, внаслідок чого станом на день подання позовної заяви спірною квартирою користуються позивач та її члени родини, а також у ній зареєстрована та проживає донька відповідача [PERSON] , відповідач у свою чергу у квартирі не проживає і витрати на її утримання не несе, житлово-комунальні послуги не сплачує, періодично повідомляє позивача про те, що має намір вселитися у квартиру і зайняти кімнату, на що позивач не чинить перешкод, однак при цьому позивач маючи трьох неповноітніх дітей зобов`язана забезпечити їм достатні, безпечні і зручні умови для проживання, на підставі чого вважає, що необхідно визначити порядок користуваня квартирою. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2020 відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 34). Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 22.09.2020 від її представника надійшла заява в якій вони позовні вимоги підтримують у повному обсязі просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20.01.1989 [PERSON] було видано ордер [NUMBER] Виконавчим комітетом Ленінградської районної ради народних депутатів м. Києва разом із сім`єю на 5 чоловік за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). 16.07.1993 ОПДЖФ Київського АВО видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно договору дарування 3/5 часток квартири від 12.07.2018 посвідченого ПН КМНО Приятельчук В.А., зареєстрованого в реєстрі № 1421 [PERSON] [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 3/5 частки квартири за номером [ADDRESS] належні дарувальникам на праві власності по 1/5 частці кожному (а.с. 11, 12). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 3/5 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Як вбачається із технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з чотирьох кімнат жилою площею 51,7 кв.м у тому числі 1-а кімната складає 17,9 кв.м, 2-а кімната складає 9,7 кв.м, 3- кімната складає 11,8 кв.м та 4-а кімната складає 12, 3 кв.м, кухня площею 9,8 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,5 кв.м, коридор 12,5 кв.м, загальна площа квартири складає 81,5 кв.м (а.с. 15, 16). У позивача є троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (а.с. 17-19, 21-23). Згідно акту від 04.03.2020 у квартирі [ADDRESS] з серпня 2018 р. по даний час проживають: [PERSON] її чоловік [PERSON] їх неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] та з квітня 2019 р. [PERSON] . Також у зазначеній квартирі проживає [PERSON] (а.с. 20). Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи документами. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Частинами 1-3 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У силу наведеної норми сторони мають право вимагати надання їм у володіння та користування тієї частини квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності. Стаття 150 ЖК України встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Частиною 4 статті 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до наведених норм законодавства, сторони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстави для обмеження цих прав відсутні. Позивач має право на володіння і користування тією частиною спільної квартири, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, вона має право користуватися нею для особистого проживання і підстав для обмеження цих прав немає. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 840 грн 80 коп. Крім цього позивач просила відшкодувати понесені нею судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3. ст. 133 ЦПК України). За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16.11.2000 №13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). У постанові від 01.10.2002 по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. На підтвердження сплати витрат пов`язаних із сплатою коштів на правничу допомогу позивачем надано договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 18.12.2019 та копії квитанцій від 24.12.2019 сума 4600 грн 00 коп. призначення платежу: оплата юридичних послуг за дог. Про надання проф. правнич. доп б/н від 18.12.19, пл. [PERSON] та квитанція №44 від 15.01.2020 сума 5200 грн 00 коп., призначення платежу опалата юридичних послу за довгором про надання професійної парвничої лопомоги б/н від 18.12.2019 (а.с. 24-29). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial