Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~04.12.2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (неповнолітній, законним представником якого є [PERSON]А.), [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття осіб з реєстрації місця проживання, на обґрунтування вказавши, що 06.12.2005 року між [PERSON] «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 237/П-05 (далі Договір), згідно з\~умовами якого\~Банк надав\~Позичальнику кредитні\~кошти у\~розмірі 24\~000,\~00\~дол.\~США з розрахунку 12,00 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.12.2005 по 05.12.2020 року. Свою частину зобовязань за Договором [PERSON] «Укрпромбанк» виконав в повному обсязі. Крім того, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором іпотекодавець [PERSON], відповідно до договору іпотеки № Б/Н від\~06.12.2005\~року,\~передала в\~іпотеку нерухоме\~майно:\~однокімнатну квартиру,\~що знаходиться\~за адресою:\~[ADDRESS],\~загальною площею\~34,2\~кв.\~м.,\~житловою площею\~17,3\~кв.\~м.,\~яка належала\~останній на\~праві власності\~(далі\~ Договір\~Іпотеки).30.06.2010 року між [PERSON] «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі й за Договором та Договором Іпотеки. Заочним рішенням\~Луцького міськрайонного\~суду Волинської\~області від\~30.10.2015\~р,\~було вирішено:\~в рахунок\~погашення заборгованості\~за кредитним\~договором №\~237/П-05\~від 06.12.2005\~року в\~розмірі 223878\~грн.\~97\~коп.,\~звернути стягнення\~на предмет\~іпотеки за\~договором б/н\~від 06.12.2005\~року шляхом\~передачі предмета\~іпотеки у\~власність та\~визнання на\~нього права\~власності за\~іпотекодержателем АТ «Дельта Банк», а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] (далі квартира). Таким чином, власником квартири на даний час є ПАТ «Дельта Банк». Однак, у вказаній квартирі, на момент звернення з даним позовом до суду, зареєстровані відповідачі, факт реєстрації яких позбавляє ПАТ «Дельта Банк» розпоряджатися своїми правами власника майна у повній мірі. Вказує, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20.02.2017 року продовжено строк процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки по 04.10.2019 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк». Отже, наявність зазначених підстав, які включають у себе неможливість розпоряджатися своїм майном - квартирою, що фактично унеможливлює її продаж і подальшу роботу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в частині реалізації зазначеного задоволення вимог кредиторів, створюють суттєві перешкоди у дотримання процедури ліквідації АТ «Дельта Банк». Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34,2 кв. м., житловою площею 17,3 кв. м., зняти останніх з місця реєстрації за вказаною адресою, а також покласти на них понесені судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява, у якій він просить суд проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити (а.с. 86). \~ \~ \~ \~Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленими належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с. 44, 56, 68, 79), які неодноразово надсилалися їм за місцем їх реєстрації, згідно відомостей підрозділу УДМС України у Волинській області (а.с. 50, 51), а також судове оголошення (а.с. 78), розміщене у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України на офіційному веб-порталі судової влади України. Заяви, клопотання, відзив на позовну заяву від відповідачів на адресу суду не надходили. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 06.12.2005 року між [PERSON] «Український промисловий банк» та [PERSON] (як позичальник) був укладений Кредитний договір № 237/П-05, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 24 000,00 дол. США з розрахунку 12,00% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.12.2005 року по 05.12.2020 року (а.с. 8-9). \~ \~ \~ \~В рахунок забезпечення виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором № 237/П-05 від 06.12.2005 року, [PERSON] (як іпотекодавець) на підставі Договору іпотеки № Б/Н від 06.12.2005 року (далі Договір Іпотеки), передала в іпотеку нерухоме майно: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34,2 кв. м., житловою площею 17,3 кв. м., який належав іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] за реєстровим № 3540 (а.с. 10-11). 30.06.2010 року між [PERSON] «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, [PERSON] «Український промисловий банк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до АТ «Дельта Банк» набуло (відступається) право вимоги від боржників [PERSON] «Український промисловий банк» повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 17-19). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2015 року було задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішено: в рахунок погашення заборгованості в розмірі 223878,97 грн. за кредитним договором № 237/П-05 від 06.12.2005 року, - звернути стягнення на предмет іпотеки за договором б/н від 06.12.2005 року шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельта Банк», а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міськрайоного нотаріального округу за реєстровим № 3540 (а.с. 12-13). \~ \~ \~ \~Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 147300404 від 29.11.2018 року, власником майна за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34,2 кв. м., житловою площею 17,3 кв.м., зазначено ПАТ «Дельта Банк». Підставою виникнення права власності на вказане майно є вищевказане судове рішення від 30.10.2015 року (а.с. 15-16). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, однокімнатна квартира загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на даний час перебуває у власності ПАТ «Дельта Банк». Як вбачається з довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 27520 від 06.06.2018 року, в квартирі № 59, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд. 6, зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. При вирішенні питання про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування квартирою № 66, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За ст. 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно ст. 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Отже, оскільки матеріалами справи встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» є власником квартири, де наразі зареєстровані відповідачі, суд погоджується з доводами позивача, що усунення перешкод в користуванні його майном можливо шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за місцем проживання, а тому така вимога підлягає до задоволення. Разом з тим, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Аналізуючи вищевказану норму законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки наявність рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є самостійною і достатньою підставою для зняття таких осіб з реєстраційного обліку. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (неповнолітній, законним представником якого є [PERSON]А.), [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття осіб з реєстрації місця проживання - підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем, необхідно стягнути з повнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. На підставі ст. 109 ЖК України, ст. ст. 16, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial