Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним укладений 26 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу 5944/2016/030362 транспортного засобу: легкового автомобіля марки ЗАЗ моделі Ланос TF69YO, тип ТЗ - легковий седан - В, шасі № [NUMBER], 2011 року випуску, [NUMBER] визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки ЗАЗ моделі Ланос TF69YO, тип ТЗ - легковий седан - В, шасі № [NUMBER], 2011 року випуску, ДНЗ [NUMBER], і розділити спільне майно подружжя, стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у сумі 51955 грн. за належну їй 1/ 2 частку вартості легкового автомобіля марки ЗАЗ моделі Ланос; стягнути з відповідачів у солідарному порядку судові витрати у фактично понесених розмірах, які складаються з судового збору у сумі 1280 грн. та вартості правової допомоги у сумі 1700 грн. Позов обґрунтовує тим, що з 08.09.2007 року по 21.03.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2017 року. Від шлюбу з відповідачем [PERSON] вона має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу 02.07.2014 року за спільні кошти вони з [PERSON] придбали легковий автомобіль марки ЗАЗ моделі Ланос; реєстрація права власності була проведена на [PERSON] Після звернення із відповідним запитом до ТСЦ № 5944 регіонального сервісного центру МВС України в Сумській області їй стало відомо, що 26.08.2016 року реєстрація права власності на легковий автомобіль марки ЗАЗ моделі Ланос TF69YO, тип ТЗ - легковий седан - В, шасі № [NUMBER], 2011 року випуску, ДНЗ [NUMBER], проведена на матір її колишнього чоловіка [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 5944/2016/0300362 транспортного засобу від 26.08.2016 р. Вона взагалі не знала про продаж легкового автомобіля в період їх шлюбу її чоловіком своїй матері. Зважаючи на те, що вона не давала згоду на продаж автомобіля, вважає договір купівлі - продажу транспортного засобу від 26.08.2016 року незаконним та таким, що порушує її право власності. [PERSON], являючись її свекрухою, достовірно знала, що продавець [PERSON] перебуває з нею у зареєстрованому шлюбі, що легковий автомобіль марки ЗАЗ моделі Ланос придбаний у шлюбі і належить подружжю на праві спільної сумісної власності, що [PERSON] не отримав від неї згоду на відчуження спільного майна подружжя. Таємно від нього, укладаючи вказаний договір, відповідачі діяли недобросовісно, з єдиною метою: уникнення поділу спільного майна подружжя, отже, зміст правочину суперечить моральним засадам суспільства. Згідно експертного висновку № 210/17 про оцінку транспортного засобу від 05.10.2017 року ринкова вартість легкового автомобіля марки ЗАЗ, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], становить 103910 грн., тому просить стягнути з відповідача [PERSON] половину від цієї вартості. До цього часу відповідач [PERSON] користується автомобілем одноособово, мирним шляхом вирішити питання поділу автомобіля уникає, заперечує її право власності на автомобіль, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. 20 жовтня 2017 року провадження у даній справі відкрито і справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснила, що особистих коштів на автомобіль [PERSON] коштів не мав. Першим внеском були 6426 грн., які вони взяли з коштів, подарованих на весілля. У 2010 році вона пішла в декретну відпустку, отримала допомогу на дитину 12240 грн., з яких 10000 грн. вони з відповідачем заплатили як додаткові платежі при одержанні автомобіля. Також їх поручителями при укладенні Угоди на отримання автомобіля були її мама [PERSON] і сестра [PERSON] Вона не давала згоди на продаж автомобіля [PERSON] Вона працювала і також отримувала заробітну плату, яку витрачала на сім»ю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що частина коштів для внесення першого внеску на придбання автомобіля в розмірі 39077, 71 грн. була його особистими коштами, набутими до шлюбу, а решта коштів на придбання автомобіля була взята в кредит. На час укладення спірного договору він з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, постійно з 2007 року проживали в будинку, належного його матері [PERSON] В зв»язку із зростанням цін на енергоносії ними було вирішено встановити металопластикові вікна, утеплити будинок та коридор, а також встановити паркан. Коштів на утеплення будинку у них не було, тому вирішено продати автомобіль, на що позивач надала свою усну згоду. Кошти від продажу автомобіля в розмірі 49000 грн. були витрачені в інтересах сім»ї, а саме: близько 30000 грн. було витрачено на ремонт будинку, в якому проживала сім»я, решта коштів - на підготовку дитини до школи та на власні потреби. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що дійсно в 2016 році придбала у [PERSON] автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, за 49000 грн. Вона особисто водійського посвідчення не має, автомобілем зараз не користується, а користується її син. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, просив відмовити в позовних вимогах в повному обсязі, пославшись на правові висновки Верховного Суду України від 08.04.2015 року, від 18.05.2016 року та від 12.10.2016 року. Вважав, що позивач не довела того, що вносила кошти на придбання авто. Частина коштів для придбання автомобіля була особистими коштами відповідача [PERSON], набутими до шлюбу, решту останнім було взято в кредит. Кошти, отримані від продажу автомобіля, були витрачені на встановлення паркану та металопластикових вікон, утеплення житлового будинку, в якому проживало подружжя [PERSON], тобто були витрачені в інтересах сім»ї. Викладені в позовній заяві доводи вважав такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], його представника, відповідача [PERSON], вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 08.09.2007 року по 21.03.2017 року [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2017 року був розірваний (а. с. 9). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьком вказаний [PERSON], матір»ю - [PERSON] (а. с. 10). 26.09.2007 року [PERSON] і ПрАТ «АІСЕ Україна» уклали Угоду № 167214, згідно якої ПрАТ «АІСЕ Україна» гарантує учаснику системи ([PERSON].) право на придбання автомобіля за умови, що учасник системи виконує всі зобов»язання, які випливають з цієї угоди… (а. с. 20). Згідно Додатку № 3 до Угоди № 167214, датованого 28.09.2011 року, загальна сума зобов»язань по сплаті Учасника системи на момент підписання цього додатку за Угодою становить 96737 грн. 69 коп., на момент підписання цього Додатку Учасник системи сплатив 39077 грн. 71 коп., заборгованість Учасника системи на момент підписання цього додатку 57659 грн. 91 коп. (а. с. 19). Згідно акту № hk25059099 від 14.11.2011 року прийому - передачі автомобіля марки ЗАЗ, моделі Ланос TF69YO, д.н.з. [NUMBER], сторони засвідчили, що Автомобіль передано без механічних ушкоджень (а. с. 17). Згідно копій квитанцій з 2007 року по 2014 рік на рахунок ПрАТ «АІСЕ Україна» [PERSON] вносилися щомісячні платежі на виконання Угоди № 167214 (а. с. 70 - 119). Відповідно до довідки від 02.07.2014 року всі грошові зобов»язання перед ПрАт «АІСЕ Україна» по Угоді № 167214, за якою [PERSON] був придбаний автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос TF69YO, д.н.з. [NUMBER], виконані повністю; ПрАТ «АІСЕ Україна» не заперечує проти зняття з обліку в органах МРЕВ автомобіля з метою його відчуження (а. с. 15). Згідно акту про прийняття - виконання послуг за Угодою № 167214, датованого 18.06.2014 року, ПрАТ «АІСЕ Україна» надала, а [PERSON] отримав послуги, спрямовані на придбання автомобіля через систему АВТОПЛАН, у повному обсязі; сума послуг (адміністративних витрат) за Угодою № 167214 склала 21844, 64 грн. і оплачена Учасником системи Фірмі повністю; сторони не мають жодних претензій одна до одної (а. с. 16). На підставі договору купівлі - продажу № 5944/2016/0300362 транспортного засобу від 26.08.2016 року [PERSON] продав [PERSON] легковий автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос TF69YO, тип ТЗ - легковий седан - В, шасі № [NUMBER], 2011 року випуску, ДНЗ [NUMBER] (а. с. 12). Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів легковий автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, 2011 року випуску, ДНЗ [NUMBER], 26 серпня 2016 року перереєстрований на [PERSON] (а. с. 13 зв.). Згідно висновку про оцінку транспортного засобу № 210/17 від 05.10.2017 року, з додатками, ринкова вартість автомобіля ЗАЗ, моделі Ланос TF69YO, д.н.з. [NUMBER], на дату оцінки складає 103910 грн. (а. с. 21 - 34). Згідно довідок Роменського МУПСЗН [PERSON] з травня 2010 року по травень 2011 року отримувала щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в розмірі 7440 грн., одноразову допомогу при народженні дитини виплачено у розмірі 4800 грн. (а. с. 123). Відповідно до довідки Роменського МУПСЗН [PERSON] з липня 2010 року по травень 2013 року отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку всього 4461, 94 грн. (а. с. 124 - 125). Згідно довідки про доходи [PERSON] працює в Роменській ЦРЛ, отримала заробітну плату в 2007 році в розмірі 3659 грн., в 2008 році - 10191, 37 грн., в 2009 році - 12087, 77 грн., в 2010 році - 6039, 06 грн., в 2013 році - 12485, 05 грн., в 2014 році - 21592, 28 грн., в 2015 році - 29637, 56 грн., в 2016 році - 38098, 39 грн., в січні 2017 року - 4655, 56 грн. (а. с. 129 - 137). [PERSON] 05 травня 2016 року зверталася з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, яка ухвалою Роменського міськрайонного суду від 10 травня 2016 року була повернута позивачці за її заявою (а. с. 126, 127). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, спірний автомобіль був придбаний [PERSON] за час перебування в шлюбі з позивачкою, щомісячні внески за автомобіль вносилися в з 2007 року по 2014 рік, матеріали справи не містять доказів отримання доходу відповідачем [PERSON] в цей період, натомість містять докази про отримання доходів позивачем [PERSON], на підставі чого суд вважає, що внески було здійснено з спільного бюджету подружжя [PERSON], тому автомобіль слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] При цьому суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] та його представника про те, що частина коштів для внесення першого внеску на придбання автомобіля в розмірі 39077, 71 грн. була особистими коштами відповідача [PERSON], набутими до шлюбу, а решта коштів на придбання автомобіля була взята в кредит, так як вони нічим не доведені. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 червня 2013 року № 6-55цс13, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 12.10.2016 року у справі № 522/2038/14, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним». Згідно постанови Верховний Суд України від 27 квітня 2016 р. у справі № 6-486цс16 про поділ майна подружжя зазначено, що «у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі». Враховуючи вищевикладене, суд не може визнати використання [PERSON] грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля, як на задоволення потреб сім'ї, так як вони були витрачені на поліпшення побутових умов домоволодіння матері [PERSON] - відповідачки [PERSON], яка одночасно була і покупцем даного автомобіля, а відтак вважає, що дані грошові кошти були витрачені не в інтересах сім»ї. Оцінюючи зібрані докази та враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 коштів, отриманих від реалізації спірного транспортного засобу, а не від експертної оцінки, оскільки вона проведена станом на 05 жовтня 2017 року без огляду автомобіля, відмовивши в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, оскільки позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно. При цьому, суд не може взяти до уваги доводи відповідача [PERSON] та його представника про те, що деякі грошові кошти, отримані від продажу автомобіля, були витрачені на підготовку дитини до школи та на власні потреби подружжя [PERSON], за недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як суд відмовив в задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON], тому з відповідача [PERSON], на підставі ст.141 ЦПК України, в прибуток держави слід стягнути 300, 80 грн. судового збору, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положенням ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв»язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно ст. 138 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Позивач [PERSON] уклала угоду про надання правових послуг від 17 жовтня 2017 року з адвокатом [PERSON], право на зайняття адвокатською діяльністю якого підтверджується відповідним свідоцтвом (а. с.35, 36). Згідно квитанції з додатком № 17 від 17 жовтня 2017 року адвокатом [PERSON] отримано 1700 грн. від [PERSON] за надання правових послуг за підготовку матеріалів та складання позовної заяви про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя (а. с. 37, 38). Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката слід задовольнити в розмірі 399, 50 грн., з врахуванням задоволених позовних вимог.

Outcome: partial