Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

у червні 2021 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 17.02.2020 він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 43\~000,0 грн, які останній зобов`язався повернути до 01.03.2021. Однак у визначений термін відповідач кошти не повернув. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується письмовою розпискою від 17.02.2020. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 43\~000,00 грн. та плачений судовий збір у сумі 908,00 грн. 26.07.2021 суд відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 16). 19.08.2021 від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до позивача [PERSON] про визнання договору позики недійсним(а.с.29-58), мотивована тим, що [PERSON] жодного договору позики з [PERSON] не укладав, грошових коштів від нього не отримував та не зобов`язувався йому їх повернути, оскільки особисто із ним не знайомий, ніколи не спілкувався та між ними не існували договірні зобов`язання. Позивач зазначає, що 14.06.2019 він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів в ПП «Полтаваінвестсервіс», де пропрацював до 30.12.2020, директором якого була [PERSON] , яка в розписці значиться свідком. Підприємство не своєчасно та не в повному обсязі виплачувало заробітну плату, в зв`язку з чим з адміністрацією було досягнуто домовленості, що підприємство придбає для нього в магазині « [INFO] » побутову техніку і видасть грошові кошти в сумі 20 000 грн, тобто здійснить виплату заробітної плати наперед в загальній сумі 43\~000 грн, а він буде відпрацьовувати отримані кошти. Позивач стверджує, що [PERSON] він не знав, жодних коштів від нього не отримував, отримуючи гроші від [PERSON] , він усвідомлював, що це є його заробітною платою, яку він має відпрацювати. [PERSON] визнає той факт, що між ним та керівником ПП «Полтаваінвестсервіс» [PERSON] склалися трудові правовідносини, в рамках яких ним були отримані та відпрацьовані в повному обсязі грошові кошти в сумі 43\~000 грн. На момент укладення оспорюваного договору позики керівником ПП «Полтаваінвестсервіс» була [PERSON] , співвласниками підприємства [PERSON] та [PERSON] , а він, працював водієм. Вважає, що видача йому грошових коштів відбулася за їх протиправної змови між собою та з власних корисливих мотивів і на даний час вказані особи вийшли зі складу засновників та директорів ПП «Полтаваінвестсервіс». 03.09.2021 суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та здійснив перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 29 вересня 2021 року (а.с.62,63). 29.09.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Одночасно прийняв до розгляду відзив позивача на зустрічний позов відповідача, в якому [PERSON] не визнає вимоги [PERSON] та вважає його доводи безпідставними та необгрнутованими, зазначає, що твердження відповідача про те, що він не укладав з ним договору позики та не отримував грошові кошти спростовується борговою розпискою від 17.02.2021 та трудові правовідносини [PERSON] з ПП «Полтаваінвестсервіс» не мають стосунку до правовідносин між сторонами по цій справі, а надані відповідачем розрахункові листи жодним чином не підтверджують фактів повернення йому грошових коштів відповідачем (а.с.71-75), задовольнив клопотання представника відповідача про виклик свідків (а.с.81). У судове засідання позивач не з`явився, направив клопотання про розгляд справи без його участі за наявними в справі матеріалами, при цьому позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні, зустрічний позов не визнав (а.с.74). У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, натомість наполягали на задоволенні зустрічного позову, покликаючись на те, що [PERSON] не отримував грошові кошти від [PERSON] , грошові кошти в розмірі 20\~000,00 грн та техніку вартістю 23\~000,00 грн отримував від директора ПП «Полтаваінвестсервіс» [PERSON] та в подальшому борг повернув, тобто це були трудові відносини, оскільки заробітної плати майже не отримував кошти вираховували із заробітку. При звільненні підприємство не мало претензій до нього, тому він уважав що повністю розрахувався та не вимагав повернення боргової розписки. Таку саму схему керівництво ПП «Полтаваінвестсервіс» застосовувало до інших працівників. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що 17 лютого 2020 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики, оформлений у вигляді письмової розписки, за умовами якої відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 43\~000,00 грн, які зобов`язався повернути до 1 березня 2021 року (а.с. 5). Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, висловленою 31 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18 (ЄДРСРУ № 77587120) при дослідженні питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що позивач підтвердив отримання [PERSON] від нього у борг грошових коштів в сумі 43\~000,00 грн. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог статті 545\~ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оскільки оригінал боргової розписки наявний саме у позивача та наданий останнім суду, текст оригіналу розписки не містить надпису відповідача щодо повернення суми боргу, а тому суд уважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення боргу в розмірі 43\~000,00 грн та доходить висновку про задоволення позову. При цьому суд уважає доводи відповідача щодо недоведеності обставин передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики безпідставними, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Оскільки у розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, то між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд виходить з такого. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215,216 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Так, відповідач посилався на те, що кошти у сумі 43\~000,00 грн. позивач йому не передавав, та він їх від нього не отримував, а вказана розписка була написана ним особисто, але кошти він отримав від директора підприємства, де на той час працював та в подальшому кошти були утриманні з його заробітної плати. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, показали, що вони працювали на одному підприємстві з [PERSON] та їм відомо, що він взяв позику в розмірі 43\~000,00 грн на підприємстві та відпрацював ці кошти, керівництво підприємства багатьох водіїв примусило написати такі розписки, хто брав кошти авансом, а декого зобов`язували таким чином відшкодовувати штрафи чи інші зобов`язання підприємства. Статтею 1051\~ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Така позиція узгоджується з роз`ясненнями, наданими у п.12Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, відповідно яких не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов`язань, що виникли з цього правочину. Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статтей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість відповідач належних та допустимих доказів в обґрунтування зустрічного позову не надав. Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 17.02.2020 року і не може ґрунтуватись на показах свідків. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю. Відсутність доказів повернення коштів свідчить про те, що відповідач ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув. Суд звертає увагу на те, що надані відповідачем розрахункові листи за місцем роботи ПП «Полтаваінвестсервіс» (а.с.37-46) не містять відомостей про утримання коштів на погашення договору позики, натомість надання та утримання фінансової допомоги не можна вважати погашенням такого зобов`язання, також той факт, що позивач був засновником вказаного підприємства (а.с.47-56) не свідчить про надання коштів саме підприємством. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а тому з відповідача на користь позивача потрібно стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved