Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та Відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на рухоме майно та виключення його з акту опису й арешту. В обґрунтування уточненого позову позивач зазначив, що він з 19 серпня 1999 року проживав однією сім'єю з [PERSON], без реєстрації шлюбу. Вони спільно проживали у квартирі [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], вели спільне господарство, разом купували побутові речі, продукти харчування, одяг, сплачували за комунальні послуги, підтримували квартиру у житловому стані, робили ремонт. Факт спільного проживання підтверджується актом №407 від 09 листопада 2015 року, складений посадовими особами ПП «Комунальщик-3» за підписами сусідів, згідно якого за адресою: [ADDRESS], [PERSON] проживає разом з [PERSON] з серпня 1999 року, та веде спільне господарство. Тобто, він разом з [PERSON] проживає однією сім'єю, так як відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Під час сумісного проживання ними був придбаний автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], який зареєстрований на відповідача [PERSON]. Вищезазначений транспотний засіб є їхньою спільною сумісною власністю, і позивач має право на ? частку спірного транспортного засобу. Вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2014 року [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочинів передбачених ч.4 ст.190; ч.2 ст.364; ч.2 ст.366; ч.2, ч.3 ст.358 КК України, та засуджено на строк сім років з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві приватної власності, з позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих повноважень на підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та відомчої належності, та займатися підприємницькою діяльністю на строк три роки. Постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року на все майно [PERSON], а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS]; автомобіль марки «МітсубісіЛансер», р/н [NUMBER], кузов № [NUMBER], а також інше рухоме та нерухоме майно накладено арешт. Крім того, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області 12 січня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та заборону на його відчуження. 20 січня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області складено акт опису й арешту майна [PERSON], відповідно до якого, державним виконавцем було описано та накладено арешт на спірний автомобіль марки «МітсубісіЛансер», р/н [NUMBER], кузов № [NUMBER]. На даний час гостро стало питання розподілу майна, оскільки при виконанні вироку суду, вже накладено арешт на майно відповідача [PERSON], та наступним кроком буде примусова його реалізація. Відповідно до Акту №6615 від 21 листопада 2015 року про оцінку транспортного засобу, ринкова вартість автомобілю марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], на час оцінки складає 99 524,79 гривень. На даний час спірний автомобіль переданий позивачу на відповідальне зберігання. Так як, спірний автомобіль є неподільною річчю, тому позивач готовий у відповідність до ст.364 ЦК України сплатити грошову компенсацію відповідачу [PERSON] за належну їй частку в спільному майні, а саме половину ринкової вартості спірного транспортного засобу у розмірі 49 762,40 гривень, та бути єдиним власником спірного автомобіля. Просить суд встановити факт сумісного проживання без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] з 19 серпня 1999 року по теперішній час, визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], виключити з Акту опису й арешту майна від 20 січня 2016 року, та зняти арешт з автомобіля марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], накладений: постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року та постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, визнати за ним в порядку поділу майна право власності на автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], стягнути з нього на користь [PERSON], грошову компенсацію, що становить ? частину ринкової вартості автомобіля MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], в розмірі 49 762,40 гривні. В судовому засіданні позивач зазначив, що з [PERSON], проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1999 року за адресою: [ADDRESS]. В 2007 році вони придбали в кредит автомобіль марки Мітсубісі Лансер. Кредит був оформлений на [PERSON], оскільки вона працювала в банку в якому брався кредит і тому мала право на пільгові умови кредитування. Він був оформлений в цьому кредитному договорі в якості поручителя та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу мав право ним користуватися, що він і робив з першого дня придбання автомобіля, оскільки [PERSON], керувати автомобілем взагалі не вміла. Кредит за авто вони погашали разом з спільних доходів, а саме заробітної плати, він працював на посаді помічника начальника дільниці на шахті та мав достатній заробіток. На даний час він також підтримує сімейні стосунки з [PERSON] Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON], надала суду заяву про слухання справи в її відсутність позов визнає в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], позов визнав в повному обсязі та пояснив суду, що він вважає що позов підлягає задоволенню, оскільки підтвердилось в судовому засіданні факт спільного проживання, яке підтвердили свідки. Автомобілем позивач користувався як власним. Представник [PERSON], підтвердив, що кредит був оформлений на неї, оскільки це було вигідно, бо працівникам банку робились привілеї. Підтвердилось також, що вони вели спільне господарство. В кредитному договорі на придбання спірного авто позивач виступав як поручитель, за виконання належним чином зобов'язання перед банком. Відповідач [PERSON], не заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Прокурор в судовому засіданні наголосив, що він згоден з позовними вимогами стосовно встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Але в іншій частині позивних вимог заперечує, оскільки зазначене майно було придбано в кредит, а позивач не надав доказів його причетності до сплати кредиту. Невідомо як позивач в якому обсязі сплачував кредит, як обслуговував автомобіль, також враховуючи факт того, що автомобіль знаходиться під арештом, а кошти з реалізації його підуть до державного бюджету, просить суд відмовити в задоволенні позову. Представник відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позивні вимоги підтримує. Свідок [PERSON], підтвердила суду, що в 1998 році переїхала разом з чоловіком в квартиру [ADDRESS]. З [PERSON] вони є сусідами по сходовому майданчику. Приблизно з 1999 року з [PERSON] почав проживати однією сім`єю [PERSON]. З 2008 року свідок за даною адресою вже не проживає, а весь час коли вона проживала в квартирі №32 [PERSON] з [PERSON] мешкали разом. Разом їздили на город, ходили на ринок, їздили на дачу, пару разів свідок заходила в гості до позивача з відповідачем вони жили як чоловік та дружина. Свідок також підтвердив суду, що у [PERSON] та [PERSON] був автомобіль синього кольору з переливом, яким переважно керував [PERSON]. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що вона знає позивача, оскільки її чоловік та позивач раніше були колегами в фірмі «Стата», в 1999 році позивач познайомив її з [PERSON], представивши її як жінку, з якою бажає жити разом. Декілька разів заходили до позивача та [PERSON], в гості, в них були теплі стосунки, разом вели спільне господарство. З 03 січня 2008 року до 08 квітня 2009 року свідок працював разом з [PERSON], в ПАТ «Надра», і вона почала частіше їх бачити разом, [PERSON] забирав [PERSON] з роботи, мав стабільний доход. У них в планах було придбання нового автомобіля в кредит, який був взятий в кредит в ПАТ «Надра». Кредит вони погашали разом в тому числі з зарплати позивача, вона може це підтвердити бо кредит сплачувався в банку в якому вона працювала. Після звільнення вони бачились і підтримують стосунки. В вересні 2015 року [PERSON] та [PERSON] з одного телефону вітали з днем народження свідка. Свідок [PERSON] підтвердив суду, що з позивачем вони разом працювали вчителями фізкультури, [PERSON] працював в школі №5, а свідок в школі №2. Один одного знають приблизно з 1995 року. Приблизно з 1999 року [PERSON] проживав з [PERSON] разом, вели спільне господарство. Свідок заходив до них в гості, в них була однокімнатна квартира. Коли купували автомобіль свідку невідомо. Автомобілем користувався [PERSON], [PERSON] за рулем свідок не бачив. Проживали вони як сім'я: як чоловік та жінка. В [PERSON] була жінка, вона сама з Санкт - Петербургу, але на час знайомства його з [PERSON], останній вже був розлученим. Свідок [PERSON] пояснив суду, що цивільну жінку позивача він знає з 1993 року, коли повернувся з армії, оскільки він проживав за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] він знав як мешканця міста Першотравенська, але коли той в 1999 році з'їхався з [PERSON], він з ними спілкувався як з колишніми сусідами, оскільки свідок продав квартиру приблизно в 1997 році - 1998 році. Періодично ходили один до одного в гості, також перетинались на дачах. Разом відпочивали, їздили разом до сина [PERSON] від першого шлюбу, вони жили як звичайна сім'я, але без реєстрації шлюбу, обидва працювали. В [PERSON] був автомобіль Хонда, який вони з [PERSON] здали в автосалон, а на різницю взяли кредит та придбали новий спірний автомобіль. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], укладеному в Невському районному відділі ЗАГС м.Санкт-Петербурга, Російської Федерації, за актовим записом №3521 від 22 грудня 1990 року, який було розірвано на підставі рішення Невського районного суду м.Санкт-Петербурга від 01 серпня 1995 року № 2-4099. Згідно довідки ПП «Комунальщик - 3» від 09 листопада 2015 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Атом №407 від 09 листопада 2015 року виданого ПП «Комунальщик - 3» підтверджується факт спільного життя та ведення спільного господарства [PERSON], 1970 року народження, та [PERSON], 1965 року народження, з серпня 1999 року, за адресою: [ADDRESS] що підтвердили сусіди з квартир № 41 та 78. Дослідженими фотоматеріалами в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] разом відпочивали, та проводили час разом. Згідно трудової книжки [PERSON] [NUMBER] встановлено, що живучи однією сім'єю з [PERSON] він мав постійну роботу, а згідно довідки про доходи № 171 з січня 2007 року по грудень 2010 року загальна сума доходу за винятком утримань складає 204885,38 гривень. Витягом про реєстрацію вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 26433956 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04 квітня 2007 року, підтверджується, що згідно договору "Автопакет" № 8/2007/840-к/306-АП від 05 квітня 2007 року укладеним між [PERSON], та ВАТ КБ "Надра" був придбаний спірний автомобіль Міцубісі Лансер, д.н. [NUMBER], право користуватися яким має позивач [PERSON] [PERSON], зазначена власником цього автомобіля. Кредит погашено в 2010 році, заставу з автомобіля знято 09 березня 2010 року. Згідно вироку Першотравенського міського суду Дніпропетровської області в справі №1-47/11 від 05 березня 2014 року [PERSON] визнано винною в скоєнні злочинів передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364, ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України, та засуджено на строк сім років з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві приватної власності, з позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих повноважень на підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та відомчої належності, та займатися підприємницькою діяльністю на строк три роки. Постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року на автомобіль марки «МітсубісіЛансер», д/н [NUMBER], кузов № [NUMBER] накладено арешт на даний автомобіль. Постановою відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року за виконавчим листом №1-47/11 виданого 21 жовтня 2015 року було накладено арешт на все майно [PERSON], [INFO]. Згідно акту опису майна від 20 січня 2016 року автомобіль марки Міцубісі Лансер, 2007 року випуску, колір синя перлина, тип ТЗ - легковий - седан, кузов [NUMBER], описаний та заарештований. Актом №6615 від 21 листопада 2015 року про оцінку транспортного засобу підтверджується, що ринкова вартість автомобілю Mitsubishi Lancer IX 1.6i InviteS22 5MT (CSO), реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 99524,79 гривні. Суд вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання з 1999 року однією сім'єю, без реєстрації шлюбу [PERSON], та [PERSON], виходить з наступного. Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. До набрання чинності Сімейним Кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний процесуальний кодекс України ( в редакції 1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), а Верховний Суд України в п. 11 постанови Пленуму від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» свого часу роз'яснив, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану; в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується поясненнями свідків ([PERSON], [PERSON]., [PERSON], та [PERSON],) та фактично не заперечувалося сторонами при розгляді справи, позивач [PERSON], та відповідач [PERSON], постійно проживали та вели спільне господарство, починаючи з серпня 1999 року за адресою: [ADDRESS]. Отже, та обставина, що сторони з 1999 року, проживали спільно, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі, підтверджується матеріалами справи, не викликає сумнівів як факт, що мав місце в дійсності. Поряд із цим, діючи на свій розсуд і не реєструючи шлюб сторони не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тому таке спільне проживання не породило цивільних прав і обов'язків саме подружжя (не є юридичною підставою для цього), а для встановлення судовим порядком до запровадження законом відповідного правового інституту факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачених законом підстав немає. Таким чином, відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу між собою у період до 01 січня 2004 року, а тому позивні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково за період з 01 січня 2004 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині позовних вимог, про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного. Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до положень статей 60, 61 СК України, які містяться в главі 8 цього Кодексу: Стаття 60 СК України -майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.2 Статті 61 СК України Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Яка раніше до внесення змін згідно із Законом № 524-V від 22 грудня 2006 року мала редакцію: «об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу». Суд також, враховує правові позиції ВСУ України викладені в постановах від 3 червня 2015 року № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15. Згідно яких, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є час набуття такого майна, мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя, та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) /правова позиція ВСУ Постанова від 03 червня 2015 року № 6-38цс15/. Так судом встановлено, що в 2007 році було придбано спірний автомобіль, який використовувався в інтересах сім'ї позивача та [PERSON], які проживали на той час сім'єю без реєстрації шлюбу. Автомобіль був придбаний в кредит згідно договору "Автопакет" № 8/2007/840-к/306-АП від 05 квітня 2007 року. Кредит погашено в 2010 році, заставу з автомобіля знято 09 березня 2010 року, позивач та [PERSON], мали стабільний дохід, а саме отримували заробітну плату в достатньому розмірі з якої сплачували кредит. Також позивач мав право користування спірним авто та фактично користувався ним. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу разом з позивачем, набула право власності на спірний автомобіль за рахунок коштів, які відповідно до ч.2 Статті 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна суд виходить з такого. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на неподільні речі, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності/правова позиція ВСУ Постанова від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15/. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], погодилася на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, а позивач [PERSON], згідно квитанції № 112 від 25 листопада 2015 року вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 49 762,40 гривень, що згідно з Актом оцінки транспортного засобу № 6615 складає половину вартості спірного автомобіля. Отже, враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна, шляхом визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та виплатою відповідачці [PERSON], грошової компенсації замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині виключення спірного автомобіля з акту опису й арешту, зняття з нього арешту, суд виходить з наступного. Згідно статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з роз'ясненнями наданими в Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22 грудня 1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року „Про судову практику в справах про виключення майна з опису за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, які ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Тобто підставами на визнання права на звільнення майна з-під арешту можуть бути: право власності на описане майно або право володіння ним. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЗУ „Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Із встановлених судом обставин, які підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами, встановлено, що автомобіль марки Міцубісі Лансер, д.н. [NUMBER], на який накладено арешт /постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року; постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження; актом опису й арешту майна складеного державним виконавцем ВДВС Першотравенського МУЮ від 20 січня 2016 року/ є спільною сумісною власністю позивача та боржника у виконавчому провадженні /№ ЗВП № 49791222/ [PERSON], який підлягає поділу як спільна сумісна власність. Враховуючи, що арешт автомобіля, накладений у ході проведення виконавчих дій обмежує право позивача, як власника цього рухомого майна, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а тому арешт повинен бути знятий. Судові витрати за клопотанням позивача слід залишити за ним.

Outcome: partial