Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

23 жовтня 2020 року заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису чоловіку [PERSON] . В своїй заяві про видачу обмежувального припису просила суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав строком на шість місяців, а саме: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою [ADDRESS] та наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до [PERSON] та до місць частого відвідування постраждалою особою; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні розмови з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - усунути перешкоди у користуванні спільним майном подружжя квартирою [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу до майна. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що з чоловіком [PERSON] подружні стосунки фактично припинені, вони просто співіснували в квартирі, де вона прожила останні більше 20 років та яку вона сприймає як спільне майно подружжя. Чоловік систематично чинить відносно неї домашнє насильство, що проявляється у вигляді словесних образ, агресивного поводження нецензурної лайки , безпідставно кричить, б`є її по обличчю та під коліно, щоб вона падала. Після того, як вона 15 липня 2020 року вимушена була піти з дому майже без речей - вона не може потрапити та забрати свої речі, гроші, у неї взагалі немає особистих речей. З того часу вона вимушено проживаєу донькі, яка хворіє та потребує спокою, переїхати до іншого житла вона не може , оскільки відсутні необхідні речі побуту, домашнього вжитку, як-то посуд, постільна білизна, відсутні меблі, диван, стіл. Свої ж речі з квартири [PERSON] їй не віддає - чим чинить крім психологічного також і економічне насильство. Така поведінка змусила її неодноразово звертатись до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з заявами про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, що підтверджується наданими нею відповідями органів поліції. Заявниця та її представник свої вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. [PERSON] суду пояснила, що вони з 2018 року не живуть з [PERSON] як чоловік та жінка, а як сім`я прожили разом 26 років. До суду з позовом про розлучення вона не зверталася, адже у неї відсутні кошти для того, щоб вести судову справу. Останні роки чоловік став їй постійно зраджувати, вона про це дізнавалася , а потім він став і сам розповідати про це, знущаючись з неї. Якщо була з ним в чомусь не згодна, то він забороняв їй навіть розмовляти з ним. 30 червня 2020 року у день її народження він принизив її, вчинивши психологічне насилля, 14 липня вчинив грубу сварку з підстав, що вона не заплатилаз а комунальні послуги, вдарив її по обличю , підбив під коліно, вона впала, а потім виштовхав на ніч з квартири в одній ночній сорочці. Вона вимушена бла викликати поліцію, щоб потрапити до будинку. Вранці, коли вона збирала на роботу він знову вдарив її та вирвав з її сумки ключі, отже ввечері вона знову була вимушена викликати полцію, щоб потрапити додому та забрати необіхідні речі. Тоді вона після роботи змогла взяти лише невеликий пакет речей, спідню білизну- лише саме необхідне. Після цього вона неодноразово намагалася потрапити до квартири, проте він її не пускав, кричав через дворові ворота. За цей час вона неодноразово зверталася до поліції, але вони їй належним чином не допомогли. Вона живе у доньки, проте та тяжко хворіє і їй потрібен спокій. Вона дійсно має у власності дві квартири, де раніше жили квартиранти, зараз квартири вільні, але там немає меблів, кухонного приладдя, постільної білизни, до того ж вони перебувають в "убитому" стані, отже спочатку слід їй зробити ремонт , придбати меблі, а потім вселятися туди - проте у неї немає коштів. На дачі вона жити не може, це є цілком зрозумілим, до того ж там донька з дітьми часто перебуває. Наразі вона бажає потрапити до квартири та забрати свої речі та меблі, проте боїться [PERSON] , щоб він не побив її. Також зазначила, що бажає проживати в цій квартирі , яку вважає спільною, адже вони робили там неодноразово капітальний ремонт за спільні кошти , за ці 6 місяців вона зробить ремонт в квартирі по вул. Олійника хоча б в одній кімнаті та почне там жити , придбає необхідні меблі. З [PERSON] перебувати в одній квартирі вона боїться, адже він б`є її, а він може пожити цей час у своїх синів від першого шлюбу. [PERSON] , та його представник просили у задоволенні вимог відмовити, посилаючись на те, що ніякого насильства в сім`ї він не скоював. [PERSON] , за власною ініціативою пішла з дому після розмови з ним, коли він вимагав розлучення. Вони вже 6 років живуть за однією адресою, але як сусіди, мають роздільний побут, живуть в різних кімнатах. Сварки періодично виникають, але без жодного психологічного насилля, тим більше фізичного. Після того, як у них 14 липня 2020 року сталая сварка, [PERSON] , кинула йому ключі від квартири та вибігла на вулицю, звідки викликала поліцію з звинуваченням його, що ніби-то він вигнав її вночі та не пускає назад, б`є її. Після того, як патрульні поїхали вона переночувала у своїй кімнаті, після чого зранку пішла на роботу, ввечері прихала також з патрулем поліції, повідомивши що ніби-то чоловік не пускає її забрати особисті речі. Вона зайшла до приміщення квартири, забрала дуже не велику кількість речей , поки він чекав з поліцейськими, після чого він з`ясував , що пропали 120 000 грн їх спільних коштів. Після чого вона не приходила до нього, не дзвонила, не спілкувалася, він також їй не дзвонив. За весь цей час вона і не намагалася забрати свої речі. 01 жовтня 2020 року його викликав дільничний поліцейський, провів з ним бесіду, він розповів, як все відбувалося, після чого дав йому підписати якийсь документ, зміст якого він до кінця не зрозумів, але зрозумів , що зобов`язаний пустити її до квартири, але він і не перешкоджав, а вона так і не намагалася. У [PERSON] є у власності дві квартири : трикімнатна та однокімнатна, які вона здає квартирантам та отримує з цього прибуток , квартири повністю придатні до проживання, обладнані необхідними меблями, бойлером, кухонним приладдям, у неї є також двоповерховий садовий будиночок , також повністю придатний до проживання з усім необхідним, меблями і всім побутовим приладдям. Отже несправедливим є те, що вона не хоче йти туди жити, проте намагається позбавити його єдиного власного житла, яке його особистою власністю - він отримав цю квартиру шляхом приватизації. На теперішній час він заперечує, щоб вона проживала в будинку , адже сім`ї не існує , ця квартира є його єдиним житлом, на відміну від неї. Проти того, щоб вона забрала свої речі -він не заперечував і не заперечує і зараз, включаючи меблі з її кімнати , диван, кухонні приладдя, білизну. Вважає, що таким чином вона вирішила помститися йому за те, що він повідомив органи опіки щодо того, що її донька вчиняє фізичне насильство відносно їх малолітньої онучки. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників ( в останньому судовому засіданні адвокат заявника Пазурчик В.Д, яка надавала безоплатну правову допомогу за дорученням Центру БПП, була замінена заявником на адвоката Іванову Т.В. - на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги) дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, адміністративну справу № 490\\5651/20 за ст. 173-2 КУпАП, матеріали ЄО Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області №17852 від 15.07.2020, №18747 від 23.07.2020, № 20424 від 08.08.2020 № 22910 від 01.09.2020 за зверненням [PERSON] , оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступного висновку. З 26.04.2002 року [PERSON] , та [PERSON] знаходяться у зареєстрованому шлюбі, від якого спільних дітей не мають. 14 та 15 липня 2020 року [PERSON] звернулась до Центрального ВП ГУНП з заявою про прийняття мір до [PERSON] ,так як він вчиняє домашнє насильство, виражається нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправовю та відбирає ключі від дому, не пускає її до помешкання. Заява була зареєстрована та 25 липня 2020 року ДОП ВП Центрального ВП ГУНП прийнято рішення про припинення проведення перевірки в звязку з відсутністю факту вчинення кримінального правопорушення та проведено профілактичну бесіду з [PERSON] , щодо недопущення насилля в сім`ї та попереджено про адміністративну відповідальність. 23 липня 2020 року [PERSON] звернулась до Центрального ВП ГУНП з заявою про прийняття мір до [PERSON] , який забрав у неї ключі від будинку , де знаходяться її особисті речі, та з 15 липня 2020 року не допускає її до будинку, вона вимушена проживати у знайомих. Заява була зареєстрована та 25 липня 2020 року ДОП ВП Центрального ВП НГУНП прийнято рішення про припинення проведення перевірки в звязку з відсутністю факту вчинення кримінального правопорушення та проведено профілактичну бесіду з [PERSON] , щодо недопущення насилля в сім`ї та попереджено про адміністративну відповідальність ( фактично рішення прийнято по двом зверненням заявниці) . 08 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до Центрального ВП ГУНП з з заявою про прийняття мір до [PERSON] ,так як він вчиняє домашнє насильство, висловлюється нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та не пускає її додому за місцем її проживання. 17 серпня 2020 року складений протокол про адміністративне правопорушення, за змістом якого [PERSON] о 15 годині, знаходячись за місцем проживання в ході конфлікту з дружиною [PERSON] ображав її нецензурною лайкою та не пускав її пройти додому , погрожував, чим вчинив насильство в сім`ї, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 173-2 КУпАП. З амтеріалів адміністративної справи вбачається, що пояснення у [PERSON] з цього привожу не відбиралися взагалі. Постановою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 08.09.2020 року адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] - повернуто до Центрального ВП ГУНП Миколаївської області для належного оформлення. Даною постановою вина [PERSON] не встановлена. ( № 490/5651/2020). 01 вересня 2020 року [PERSON] звернулась з заявою до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, в якій просила вжити заходи до [PERSON] , , з яким вона зараз проживає окремо , проте коли вона 31.08.2020 року прийшла додому він почав вживати до неї нецензурну лайку , погрожувати фізичною розправою і вигнав її з власного будину і не пускає додому, поводив себе дуже агресивно. 01 жовтня 2020 року було відібрано пояснення у [PERSON] ДОП ВП Центрального ВП НГУНП, де він поямснив, що взагалі не спілкувався з дружиною з 17 липня. Заперечував викладені обставини та зазначив, що ніколи не чинив їй перешкоди в тому, щоб вона забрала свої речі. 01.10.2020 року складений терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] у звязку з скоєнням ним домашнього насильства - висловлювався нецензурною лайкою та не впускав до свого житла дружину [PERSON] - йому заборонено в будь-який спосіб контаткувати з постраждалою особою строком на три доби. При цьому згідно форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства ДОП ВП Центрального ВП ГУНП прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення на кривдника зобов`язання залишити місце спільного проживання та заборонити перебування у місці спільного проживання з постраждалою особою. Як зазначає [PERSON] , про існування цього припису їй повідомлено не було, доказів протилежного судом не знайдено. За час встановлений у приписі вона дійно не зверталася до [PERSON] , та не намагалася потрапити до будинку. Як не заперечували сторони в судовому засіданні , 15 липня 2020 року [PERSON] , пішла з місця спільного проживання з [PERSON] . З тих пір не забирала з дому побутову техніку, посуд, постільну білизну та інші речі побутового призначення, одяг та взуття, меблі.. [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] ,який на підставі Свідоцтва про право власності від 05.05.2009 року , виданого виконкомом ММР належить [PERSON] ,, іншого житла на праві власності за ним не зареєстровано. На даний час подружжя сумісно не проживає. На праві власності за [PERSON] , зареєстровані квартира , загальною площею 39,4 кв.м., в [ADDRESS] на підставі доогвору купівлі-продажу від 05.10.017 року, та квартира трикімнатна, загальною площею 63,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2006 року. Даних про те, що квартири не придатні для проживання - суду не надано, тим більше з огляду на пояснення самої заявниці, що до недавнього часу в обох квартирах проживали наймачі. Відсутність сучасного ремонту не тягне за собою неможливість проживання в квартирі. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - рідні брати і сестри (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09.09.2020 року у справі №711/3280/0 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Уданій справі встановлено, що між [PERSON] , та [PERSON] існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з різних причин, подружнє життя між ними припинено щонайменше два роки потому. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Необхідність видачі обмежувального припису, заявник аргументовувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного, а також економічного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії її заяв до правоохоронних органів та відповіді на них. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї [PERSON] , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису - саме шляхом заборони йому перебувати в місці спільного проживання з дружиною за адресою [ADDRESS] та наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до неї та заборони йому вести листування, телефонні розмови з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб ( тим більше , що протягом останніх майже 4 місяців вони проживають окремо і за цей час [PERSON] , не вчиняв жодних дій щодо наближення до неї та спілкування з нею) . Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій чоловіка відносно неї свідчить про наявність конфлікту між заявником та [PERSON] з приводу подальшого спільного життя та користування спільним майном ( щодо якого між подружжям існував спір у суді , з відповідним позовом [PERSON] звернулася до суду одразу наступного дня, як припинила спільне проживання з [PERSON] , - 16 липня 2020 року) , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці , настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису саме шляхом - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою [ADDRESS] та наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до [PERSON] та до місць частого відвідування постраждалою особою та заборонити йому вести листування, телефонні розмови з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб - суд приходить до висновку що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису в цій частині необхідно відмовити. Крім того суд враховує, що оскільки вказане місце проживання є єдиним житлом [PERSON] в розумінні ст. ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом N 475/97-ВР від 17.07.97. І позбавлення житла особи в порядку дії обмежувального припису у даному випадку буде уявляти непропорційне втручання в його особисті права , на відміну від заявника, яка забезпечена іншим житлом. При цьому, з огляду на доведеність матеріалами справи обставин наявності між сторонами спору щодо користування спільним майном та відсутністю доступу у заявника до користування як спільним рухомим майном подружжя , речами домашнього вжитку, особистими речами , так і квартирою з місцем своєї постійної реєстрації - суд вважає, що з метою попередження економічного насильства, в даному випадку достатньо вжити заходів, спрямованих на усунення перешкод у користуванні спільним майном подружжя - вказаною квартирою та речами у цій квартирі шляхом надання вільного доступу до майна строком на 6 місяців. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що з метою запобігання ризиків продовження вчинення економічного насильства стосовно заявника слід видати обмежувальний припис, яким покласти на [PERSON] строком на 6 місяців обов`язку усунути перешкоди, створені [PERSON] у користуванні спільним майном -вказаною квартирою та речами у цій квартирі шляхом надання вільного доступу до майна. При розгляді даної справи суд не може встановлювати обставини щодо права спільної сумісної власності сторін на квартиру, оскільки ці обставини можуть бути встановлені у відповідному позовного провадження. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до ч.2 ст.350-8 цього Кодексу про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районну державну адміністрацію, та виконавчий орган сільської, селищної, міської, районної у містах ради за місцем проживання (перебування) заявника. В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial