Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]. в якому просить стягнути заборгованість за договором позики - 798 877.01 грн., 3% річних - 13 688.64 грн. та витрати від інфляції - 130 150.39 грн., а всього: 915 716.04 грн.. Позовні вимоги мотивує тим, що 20.12.2012 року уклали з відповідачкою договір позики, який 20.12.2012 року посвідчений приватним нотаріусом. Згідно Договору [PERSON] отримала в борг 242 187.90 грн., що на день передачі грошей було еквівалентно 30 300.00 доларів США, які зобов'язалась повернути у визначений договором строк. Кінцевим строком повного повернення позики є 20.10.2015 року. Оскільки відповідачка зобов'язання за договором позики не виконувала, станом на 27.12.2016 року виникла заборгованість в сумі 798 877.01 грн., що еквівалентно 30 300.00 доларів США, (за курсом НБУ 2636.5578 грн. за 100 доларів США), 13 688.64 грн. - 3% річних та 130 150.39 грн. - витрати від інфляції. Просить стягнути з відповідачки борг в сумі 915 716.04 грн. та судові витрати в сумі 6 890.00 грн.. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Просила задовольнити позов. Пояснила, що кошти за договором позики, передавала [PERSON] у гривнях. До суду не зверталась раніше, оскільки вважала, що відповідачка ще може повернути кошти добровільно, у кінцевий строк, визначений договором. Представник позивачки [PERSON] просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та просила застосувати строк позовної давності, до частини позовних вимог за період з 20.01.2013 року по 03.01.2014 року. Мотивує свої вимоги тим, що у договорі позики визначено графік повернення позики частинами, починаючи з 20.01.2013 року. Оскільки, як зазначає позивачка, [PERSON] жодного разу за графіком, не виконала своє грошове зобов'язання то звертаючись до суду з позовом лише 03.01.2017 року, [PERSON] без поважних причин був пропущений трирічний строк позовної давності в період з 20.01.2013 року по 03.01.2014 року. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно договору позики грошей від 20.12.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 20.12.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1275, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 242 187.90 грн., що на день передачі грошей відповідає сумі еквівалентній 30 300.00 доларів США за курсом НБУ (799.3000 грн. за 100 доларів США). В пункті 2 Договору зазначено, що позика є безпроцентною. За домовленістю сторін (п.3.1 Договору) було складено графік повернення позики частинами до двадцятого числа кожного місяця. Відповідно до п. 3.2 Договору, кінцевим строком повного повернення позики зазначено 20.10.2015 року. Якщо Позичальник не поверне Позикодавцеві гроші до вказаного в п.3.2 строку, пунктом 9.2 Договору передбачено, що Позикодавець вправі пред'явити договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним Законодавством України та вимагати при цьому повернення позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (а.с. 48-49). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). З урахуванням терміну дії Договору, суд вважає, що позивачка, діючи у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства, при зверненні до суду дотрималась передбаченого законом строку позовної давності. За офіційним курсом НБУ станом на 27.12.2016 року офіційний курс гривні до іноземної валюти, складає 2636.5578 грн. за 100 доларів США (а.с. 23-24). Згідно із статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не виконала зобов'язань за умовами Договору та не повернула позивачці борг в строк до 20.10.2015 року. Таким чином, договір позики не виконаний у повному обсязі. Згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 18) Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 30.03.2013 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", за змістом ст.ст. 552, 625 ч. 2 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування та утримування ним грошових коштів, належних до сплати кредиторові і ці кошти повинні нараховуватись незалежно від сплати неустойки (пені) за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання. З'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що вказана норма поширюється на виниклі між сторонами правовідносини. Оскільки індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни для населення встановлюються у національній валюті, тому вказана норма ЦК України може застосовуватись лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у національній валюті - гривня. Виходячи з того, що за договором позики, позивачка надавала кошти саме в гривні, в сумі 242 187.90 грн. і до цього часу кошти їй не повернуті, суд вважає недоречним перераховувати заборгованість у відповідності до курсу долару США, а тому, стягненню з відповідачки підлягає саме така сума, в національній валюті України. Порядок проведення розрахунку заборгованості і штрафних санкцій затверджено листом Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Згідно вказаних рекомендацій, сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується шляхом множення суми заборгованості на моменти її виникнення на сукупний індекс інфляції за період просрочки виплати заборгованості. Позивачем разом з позовною заявою був наданий розрахунок інфляційної складової суми боргу з зазначенням помісячного індексу інфляції та розрахунок 3% річних (а.с. 7-18). Зважаючи на те, що показники індексу інфляції є інформацією загально доступною та перевіривши правильність наданого позивачкою розрахунку заборгованості з урахуванням індексу інфляції, сума інфляції складає - 103 150.39 грн.. Сума 3% (трьох процентів річних) за вказаним договором позики, згідно наданого розрахунку складає - 13 688.64 грн. Таким чином, суд вважає, що з урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума інфляції та трьох процентів річних, заявлена позивачкою. З урахуванням з викладеного, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 242 187.9 грн.; індекс інфляції 103 150.39 грн.; три проценти річних 13 688.64 грн.. А всього сума стягнення складає 359 026.93 грн.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою при зверненні до суду був сплачений судовий збір в сумі 6 890.00 грн., який підлягає стягненню з відповідачки на її користь (а.с. 1).

Outcome: partial