Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1455 гривень, моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 11000 гривень, посилаючись на наступне. 17 травня 2009 року біля будинку [ADDRESS], [PERSON] умисно завдала [PERSON] легкі тілесні ушкодження. В результаті отриманих ушкоджень [PERSON] перебувала в лікарні під наглядом хірурга та невропатолога з 18.05. по 27.05.2009 року, а з 27 травня 2009 року по 12 червня 200 року вона була госпіталізована в терапевтичне відділення Білгород-Дністровської центральної районної лікарні з діагнозом - ГБ другого ступеня, гіпертонічний криз, ускладнений стенокардиотическим синдромом, гипертенизивне серце другого ступеня, ризик 111. За час лікування позивачка понесла матеріальну шкоду у розмірі 1455 гривень на придбання медикаментів. В результаті неправомірних дій [PERSON] позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в стражданнях, які вона перенесла в результаті стресу, відчутим фізичним болем від отриманих тілесних ушкоджень, безсонням. Отриману моральну шкоду [PERSON] оцінила в 20 000 гривень. Також, [PERSON] зазначає, що у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи стосовно [PERSON], у неї виникла необхідність в правовій допомозі, тому вона була змушена звернутися до адвоката і оплатити його послуги які складають 8900 гривень. Позивач у судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи сповіщалась. Представники позивача - [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - [PERSON], у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, з'ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 травня 2009 року, відповідач, побачивши, що позивач виштовхнула [PERSON] з подвір'я будинку [ADDRESS], на ґрунті особистих неприязних стосунків, що склалися в продовж тривалого часу, маючи умисел заподіяти шкоду здоров'ю [PERSON], нанесла останній один удар рукою в ліву щоку. Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 70/13 від 13.01.2014 року, позивач знаходилась на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з 18.05.2009 року по 27.05.2009 року та з 02.06.2009 року по 10.07.2009 року з діагнозами: черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м'яких тканин обличчя, садна, гіпертензивнолікворний синдром, гіпертонічна хвороба ІІст, кризовий перебіг, стан після гіпертонічного кризу ускладнений стенокардичним синдромом, вегетоневротичний синдром, цефалічний синдром. Такі садна, як в своїй сукупності, так і кожне окремо, відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду - ст. 22 ЦК України). в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 року). За встановленими фактами у відношенні відповідача порушено кримінальну справу за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 13.03.2014 року ухвалено постанову по кримінальній справі № 1-162/11 за звинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, у зв'язку з умисним нанесенням легкого тілесного ушкодження. У відповідності до цієї постанови суд звинувачену у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, звільнив від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України. Кримінальна справа була припинена, постанова сторонами не оскаржувалася. В резолютивній частині постанови суд зазначив, що цивільний позов Згідно з ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки. За роз'ясненням п.1 постанови пленуму Верховного суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Таким чином, рішення про застосування строків притягнення до кримінальної відповідальності судом є видом обвинувального вироку, що постановляється лише в разі доведеності вини особи у вчиненні злочину. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про невчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або ухвалення постанови про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише таки процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного карного діяння. У цьому висновку суд має застосувати положення частини 4 статті 61 ЦПК України, за яким вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини вчинення злочину [PERSON] у всіх його складових та кваліфікуючих елементах, в тому числі у питаннях вини, протиправності дій, причинного зв'язку між діями особи та настанням шкоди інтересам потерпілої особи, розміру та обґрунтування шкоди вважаються встановленими зазначеною постановою суду від 13 березня 2014 року в усіх складових та обставинах пред'явленого цій особі звинувачення. Вказаною постановою суду від 13.03.2014 року вважаються встановленими обставини скоєного відповідачем злочину, вчиненого відносно позивача. Під час проведення досудового розслідування вказаної кримінальної справи органами досудового слідства та судом [PERSON] визнано потерпілою стороною внаслідок злочинних дій відповідача. Вказаним злочином позивачу заподіяно матеріальної шкоди на суму 1455 гривень, що вбачається з копій квитанцій наданих позивачем по придбанню ліків на відновлення здоров'я. Отже, аналіз матеріалів зазначеної кримінальної справи, в тому числі зміст заяви представника обвинуваченого у судовому засіданні по цій справі з клопотанням про застосування до [PERSON] строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст.. 49 КК України, свідчить про визнання [PERSON] факту вчинення нею вказаного злочину, вини та факту заподіяння своїми діями позивачу матеріальної шкоди, що входить до складу цього злочину. Таким чином, твердження представника відповідача, що єдиним доказом скоєння [PERSON] злочину відносно позивача повинен бути вирок, який набрав законної сили, суд не бере до уваги. За частиною 4 статті 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Виходячи з вищезазначених положень законодавства, суд вважає позовну вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди в розмірі 1455 гривень обґрунтованою, правомірною та доведеною, а тому суд вважає за необхідне задовольнити її в повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, суд, надавши оцінку всім представленим доказам та проаналізувавши обставини справи, приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснив Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В своєму висновку комісійної судово-медичної експертизи № 70/13 від 13.01.2014 року, експерти зазначали про наявність у [PERSON] гіпертонічного кризу на фоні стресового стану. При вирішенні цього питання, суд враховує ступінь вини відповідача, яка завдала моральної шкоди, оскільки, за загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже, суд бере до уваги як форму вини [PERSON] (умисел), так і наявність вини самого потерпілого та інші обставини, що мають істотне значення, а саме, тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у способі її життя, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на її права тощо. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності та справедливості. Отже розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибину та силу страждань, які мала позивач у зв'язку із порушенням її прав, а також відповідати поведінці [PERSON] Виходячи з цього, суд вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 тисяч гривень задовольнити частково, зменшивши розмір стягнення до 2 000 гривень. Згідно з ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Згідно зі ст. 1 цього закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт та розрахунок фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій та із зазначенням конкретно наданих послуг на зазначену суму при розгляді справи. На підтвердження витрат на правову допомогу представник позивача надав договір від 18.03.2014 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги, квитанції про оплату правових послуг, які містяться в матеріалах справи та з самих матеріалів вбачається, що [PERSON] надавав правову допомогу позивачу саме з жовтня 2009 року. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне вимогу про стягнення коштів на надання правової допомоги у розмірі 11 000 гривень задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору в розмірі 487,20 гривень.

Outcome: partial