Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач 2, [PERSON] ), вимоги якого неодноразово змінювала та в остаточній редакції просила: визнати частково недійсним заповіт від 21.03.2014, зареєстрований в реєстрі № 36 складений [PERSON] , посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області - Миколаєнко К.М.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2 461 320, 00 грн., що еквівалентно 91 160 доларів США за курсом НБУ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 541 080,00 грн., що еквівалентно 20 040 доларів США за курсом НБУ. Позов обґрунтовано наступними обставинами. [PERSON] останні 22 роки проживала і працювала в США в м. Нью-Йорк. Проживаючи в США, [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1963 року і по день смерті останнього. В період перебування в шлюбі, не повертаючись до України, [PERSON] вирішила з чоловіком придбати квартиру в м. Києві. На той час її чоловік був пенсіонером, заощаджень особистих у нього не було, а тому позивач йому із США в період з 2000 року по 2005 рік перераховувала кошти, які чоловік мав інвестувати в нове житло та робити в квартирі ремонт. Спірну квартиру чоловік [PERSON] підбирав разом із їх спільною донькою - [PERSON] Обрана квартира була розташована в [ADDRESS] , придбана за інвестиційним контрактом № 22084 від 30.11.2000. Саме з листопада 2000 року [PERSON] почала здійснювати грошові перекази на ім`я чоловіка. Вже 28.11.2000 [PERSON] зробила перший грошовий переказ на ім`я [PERSON] на суму 7000 доларів США, наступний грошовий переказ нею був здійснений 12.12.2000 на суму 13 300 доларів США. Таким чином, протягом 2-х місяців (листопад -грудень 2000 року) вартість спірної квартири була сплачена в 100% розмірі її вартості, що складає 20 300 доларів США. Після сплати 100 % вартості квартири, в 2002 році на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 14.11.2002. Разом з цим, гроші в розмірі 28 300 доларів США, які [PERSON] переказала своєму чоловіку в період з 2003-2005 року були вкладені в ремонт та обладнання спірної квартири. Оскільки спірна квартира була придбана [PERSON] перебуваючи у шлюбі із [PERSON] , вона вважала, що незалежно від того, на кого буде оформлена дана квартира, її частка там буде складати Ѕ частку, як спільно нажите майно подружжя. [INFO] чоловік [PERSON] - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть. Після його смерті, позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після його смерті у встановлений 6-ти місячний строк, проте нотаріус повідомила, що [PERSON] залишив заповіт і спірну квартиру повністю заповідав їх онучці - [PERSON] . В подальшому, позивач продовжуючи працювати в США, переслала кошти в розмірі 91 160 доларів США своїй онучці [PERSON] та 20 040 доларів зятю [PERSON] Зазначені гроші відповідачі повинні були витратити на підбір, придбання та облаштування квартири в Києві для позивачки. Факт перерахування грошей на ім`я відповідачів підтверджується грошовими переказами. Проте, з 2015 року і по теперішній час останні не придбали житла позивачу, а гроші в зазначеному розмірі повертати відмовляються. Пояснюють це тим, що гроші витратили на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була оформлена не на позивача, а на [PERSON] . В даному випадку, [PERSON] не бажала наміру подарувати такі великі кошти відповідачам, а тому останні мають повернути гроші їх власниці- позивачу по справі. Вищевикладене свідчить, що відповідачі безпідставно збагатились за рахунок позивача, а тому зобов`язані повернути витрачені ними гроші. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2016 було відкрито провадження у справі /т. 1 а.с. 48/. Ухвалою суду від 12.12.2016 було залучено [PERSON] до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору /т. 1 а.с. 90-91/. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2017 вказану справу передано до провадження судді Шклянки М.П. /т. 1 а.с. 118/. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. від 07.03.2017 було забезпечено позов та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 172/. Ухвалою суду від 02.06.2017 було витребувано докази у справі /т. 1 а.с. 241-242/. 30.06.2017 від позивача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування /т. 2 а.с. 10-11/. Ухвалою суду від 14.07.2017 було прийнято до розгляду зустрічну позовну [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом /т. 2 а.с. 31/. Зустрічний позов обґрунтований тим, що дідусь позивача [PERSON] - [PERSON] за період перебування у шлюбі з [PERSON] придбав за власні кошти спірну квартиру [ADDRESS] , а тому вона не є спільним майном подружжя. [PERSON] працював на посаді заступника директора Івано-Франківського радіозаводу, мав стабільний заробіток, заощадження, отримував пенсію, займався бджільництвом та мав дохід від торгівлі медом. З 1999 року [PERSON] проживав з [PERSON] в с. Старосілля, Городищенського району, Черкаської області. Таким чином позивач посилаючись на вказані обставини просить позов задовольнити в повному обсязі. 15.11.2017 від представника відповідача 1 надійшли заперечення на первісний позов, в яких зазначено, що [PERSON] ще 05.10.1994 року виїхала за кордон до США. Жодних доказів ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять. Вимогу про стягнення із відповідачів на користь позивача безпідставно набутих коштів, відповідач [PERSON] вважає безпідставною, оскільки отримала їх від [PERSON] як дарунок, із призначенням платежу «приватний переказ для онучки», вказані перекази були добровільними, а докази того, що це був помилковий переказ в матеріалах справи відсутні /т. 2 а.с. 56-58/. 15.02.2018 до суду представником позивача за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказано, що квартира [ADDRESS] була спільним майном подружжя, хоч і придбана на ім`я [PERSON] Спірна квартира була придбана за кошти [PERSON] , які вона переказувала своєму чоловіку в період шлюбу, зазначене спростовує твердження в зустрічному позові, що [PERSON] вклав особисті кошти у придбання квартири. [PERSON] на час придбання квартири [ADDRESS] був пенсіонером та отримував пенсію в розмірі 49 грн. 86 коп., що підтверджується його пенсійним посвідченням. Інших доходів він не мав, а докази протилежного матеріали справи не містять. Вже після придбання спірної квартири, [PERSON] надала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я свого чоловіка [PERSON] , якою надала йому право управляти та розпоряджатися від її імені її майном, що спростовує твердження [PERSON] , про втрату будь-яких зв`язків між подружжям. Враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON] , просила в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі /т. 2 а.с. 69-71/. 22.03.2018 від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов /т. 2 а.с. 105/. 06.06.2018 представником позивача за первісним позовом подано заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов /т. 2 а.с. 113-114/. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 вказану справу передано до провадження судді Мицик Ю.С. /т. 2 а.с. 118/. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва 09.07.2018 вказану справу було прийнято до провадження та призначено в підготовче судове засідання /т. 2 а.с. 127-128/. Ухвалою суду від 20.02.2019 без виходу до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті /т. 2 а.с. 159/. В судове засідання сторони за первісним та зустрічним позовом не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі та заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача 1 за первісним позовом - [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову та просила задовольнити вимоги зустрічного позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала первісний позов та заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Від третьої особи приватного нотаріусу Данилів Тамари Дмитрівни надійшла заява про розгляд справи за її відсутності /т. 2 а.с. 162/. Від Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області надійшла заява про розгляд вказаної справи за відсутності представника третьої особи /т. 2 а.с. 135, 165/. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду вказав, що знав [PERSON] особисто. Останній офіційно працював та в нього були свої заощадження. Після виходу на пенсію [PERSON] займався бджільництвом, він їздив викачувати мед разом з ним. Як йому відомо зі слів [PERSON] , останній придбав квартиру в м. Києві під час спільного проживання з [PERSON] , за власні кошти. Опитана 15.03.2019 адвокатом Андреєвою В.В. свідок [PERSON] вказала, що вони разом з [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство з 1998 року. Їй було відомо, що [PERSON] має дружину, яка проживає у США, але вона її ніколи не бачила. [PERSON] працював начальником цеха, після виходу на пенсію, останній отримував пенсію, якої йому вистачало на власні потреби. Їй відомо, що за кошти, які надсилала [PERSON] , [PERSON] придбав будинок у с [ADDRESS] та квартиру в м. Киві, в якій робив ремонт. Суд, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом - [PERSON] , представника відповідача 1 за первісним позовом [PERSON] , допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 14.12.1968 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] /т. 1 а.с. 7/. Вирішуючи справу в частині позовних вимог позивача про визнання права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям Демських у власність квартири [ADDRESS] виникли до 01.01.2004 року, суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991№ 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86,128 ЦК УРСР 1963 право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно копії свідоцтва про право власності від 14.11.2002, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] /т.1 а.с. 9/. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірного майна), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003 р. та СК України. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 69-71 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначено ст.57 СК України. Так, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, із вищевикладеного встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана під час перебування в шлюбі позивача за первісним позовом та [PERSON] , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Із аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що частки в праві власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] є рівними, отже, складають по 1/2 кожному. Позивач заперечуючи проти зустрічного позову зазначає, що кошти на придбання спірної квартири вона пересилала своєму чоловіку під час зареєстрованого шлюбу. Суд вважає вказані доводи переконливими, оскільки вони підтверджені належними доказами. Так судом встановлено, що [PERSON] 28.11.2000 зробила перший грошовий переказ на ім`я свого чоловіка на суму 7000 доларів США, наступний грошовий переказ позивачем був зроблений 12.12.2000 на суму 13 300 доларів США /т. 2 а.с. 80-81/. Таким чином, протягом 2-х місяців (листопад -грудень 2000 року) вартість спірної квартири була сплачена в 100% розмірі її вартості, що складає 20 300 доларів США. Враховуючи, що курс долара в листопаді -грудні 2000 року приблизно коливався в розмірі 5,5 гривень, 20 300 доларів США * 5.5 дорівнює 111 650 грн. та складає вартість придбаної квартири на ім`я [PERSON] . Суд визнає вказані докази належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з обставинами справи. Пунктом 4 акту прийому-передачі квартири інвестору від 5.11.2002 передбачено, що загальна дійсна вартість квартири складає 111 906, 32 грн. Після 100 % вартості квартири, в 2002 році на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 14.11.2002. В подальшому [PERSON] в період з 2003-2005 року переказала своєму чоловіку [PERSON] грошові кошти, зокрема: 22.04.2003 на суму 2 000 доларів США; 11.07.2003 на суму 2 000 доларів США; 20.01.2004 на суму 2 000 доларів США; 16.06.2005 на суму 2 000 доларів США. /т. 2 а.с. 82-82/. Оцінюючи в сукупності вказані докази суд вважає безпідставними твердження [PERSON] у зустрічному позові, про те, що спірна квартира була придбана [PERSON] за власні особисті кошти у 1999 році. Так чином, вимоги про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню в повному обсязі, що виключає можливість задоволення зустрічного позову. При цьому, суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON] , що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] , оскільки інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного, матеріали справи не містять. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 05.01.2016 /т. 1 а.с. 11/. Установлено, що за життя 21.03.2014 [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Миколаєнко К.М., та відповідно до якого квартиру [ADDRESS] , яка йому належить на праві власності заповів своїй онучці [PERSON] /т. 1 а.с. 10/. [PERSON] , [INFO] є онукою [PERSON] та [PERSON] , що не заперечувалося учасниками справи, а тому не підлягає додатковому з`ясуванню. Із копії спадкової справи № 5/16 від 19.02.2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що до приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу Данилів Т.Д., 19.02.2016 із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася донька спадкодавця - [PERSON] та 05.05.2016 із заявою про прийняття спадщини за заповітом онука спадкодавця - [PERSON] . Згідно із ч. 2 ст. 67 СК України дружина та чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою України; нормативно-правовий акт від 16.01.2003 року статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права, коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заповів своїй онучці [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка йому належить на праві власності, водночас, враховуючи, що Ѕ частка вказаної квартири належить [PERSON] , зазначений заповіт порушує права позивача за первісним позовом, оскільки фактично, спадкодавець розпорядився не тільки своєю часткою квартири, а й часткою позивача, чим порушив її право власності. Частиною 1 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту... Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. Враховуючи викладене та те, що [PERSON] , оспорює право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири, суд вважає обґрунтованими вимоги позову про визнання частково недійсним заповіту від 21.03.2014, зареєстрований в реєстрі № 36, складений [PERSON], посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області - Миколаєнко К.М. Що стосується вимог позову в частині стягнення із відповідачів на користь позивача безпідставно набутих коштів, суд приходить до наступного. Як встановлено судом в період часу з березня 2015 рік по липень 2015 року [PERSON] переказала своїй онучці [PERSON] грошові кошти на суму 91 160 доларів США, зокрема: 14.03.2015 в сумі 75 000 доларів США; 28.05.2015 в сумі 9 000 доларів США; 26.06.2015 в сумі 4 000 доларів США; 22.07.2015 в сумі 3 000 доларів США. Крім того [PERSON] 24.04.2015 переказала [PERSON] гроші в сумі 20 040 доларів США. Як стверджує позивач за первісним позов вказані кошти вона надсилала відповідачам для придбання та обладнання квартири в м. Києві. Водночас відповідачі квартиру для неї не придбали. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про безпідставне набуття відповідачами грошових коштів у вказаному розмірі та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1 вказує на добровільне перерахування позивачем вказаних грошових переказів, у зв`язку із чим на підставі ст. 1215 ЦК України відсутні підстави для їх стягнення. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У судовому засіданні стороною позивача не спростовано обставини, на які посилається відповідач 1, а саме, що вказані грошові кошти перераховано на ім`я відповідачів добровільно; по-друге, вказані грошові перекази позивачем були здійснені із призначенням «приватний переказ», «приватний переказ від [PERSON] онучці». Жодного призначення платежу «для придбання квартири на ім`я [PERSON] » грошові перекази не містять. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України). Отже, закон встановлює виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами в ході розгляду справи наявність передбачених ст.ст. 1212, 1215 ЦК України підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача 2 461 320, 00 грн. грн., що еквівалентно 91 160 доларів США за курсом НБУ та з [PERSON] на користь [PERSON] 541 080,00 грн., що еквівалентно 20 040 доларів США за курсом НБУ. Крім того, суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що відповідачі мали обов`язок придбати та облаштувати для позивача квартиру в м. Києві, стороною позивача в розпорядження суду не надано та матеріали цивільної справи таких доказів не містять. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial