Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

28.11.2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування, в якому просить суд: усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом надання постійного безперешкодного доступу Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» до цього майна; визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; стягнути із відповідачів сплачений судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22 лютого 2008 року відповідач [PERSON] уклала з позивачем Кредитний договір №MRTG-000000011522. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки №MRTG-000000011522/S від 22.02.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ст. 9 Іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. У зв'язку з грубим порушенням позичальником умов Кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 02.05.2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 15.11.2018 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживають відповідачі, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] чинили фізичні перешкоди в доступі та користуванні майном. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва відповідачі зареєстровані у цьому приміщенні. На думку позивача, своїми діями відповідачі порушують Конвенцію про захист прав і основоположних свобод від 1950 р., Конституцію Украйни, Цивільний кодекс Украйни та інші нормативно-правові акти. Позивач вважає, що вданому випадку порушеними є положення ст. 1 Протоколу №1 Конвенції, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 316, 317, 319, 321 ЦК України, адже внаслідок незаконних дій відповідачів позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. Позивач звертає увагу суду, що діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК Украйни). Позивач вказує, що з моменту набуття права власності на майно позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, не зважаючи на додержання позивачем всіх законних процедур та на непорушність права власності позивача і презумпцію її правомірності. З урахуванням положень ст. 391 ЦК України та позиції ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що була викладена у рішенні від 23.12.2015 року по справі №6-30278ск15, позивач вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідачів презюмується. Посилаючись на положення ст. 391 ЦК України та зміст постанови ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16 позивач вказує, що для того, щоб перешкод у здійсненні права користування не було, позивачу необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна. Окрім цього, позивач посилаючись на положення ст.ст. 319, 322 ЦК України зазначає, що не може фізично контролювати додержання зазначених у ст.ст. 319, 322 ЦК України обов'язків, отже створюється реальна загроза порушенню прав не лише позивача, а й третіх осіб і суспільства в цілому. Також позивач зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 383 ЦК України та абз. 2 п. 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідач [PERSON] вже не є власником майна, тож використовувати його для проживання не має права, що зумовлює вимогу позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Із посиланням на положення ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР та зміст рішення ВССУ від 2.12.2015 року у справі №6-30278ск15 позивач зазначає, що із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Ухвалою суду від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 18.01.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що на початку вересня 2018 року [PERSON] дізналась, що право власності на належну їй квартиру переоформлене на ПАТ «Укрсоцбанк». Право власності на квартиру за банком зареєстроване держаним реєстратором 03.05.2018 року на підставі заяви [PERSON] Відповідач вважає рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» протиправним та зазначає, що [PERSON] жодних вимог про усунення порушень від ПАТ «Укрсоцбанк» не отримувала і відповідно ПАТ «Укрсоцбанк» не могли надати державному реєстратору документів, шо передбачені ч.ч. 1, 2 п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і відповідно у державного реєстратора були відсутні правові підстави для реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, на час прийняття оспорюваного рішення щодо реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» в ній були зареєстровані та проживали і проживають на сьогоднішній день двоє малолітніх дітей. З листа-відповіді служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 29.12.2018 року вбачається, що будь-які дозволи щодо укладання правочинів відносно квартири [ADDRESS], службою у справах дітей та сім'ї не надавалися. За таких умов, на думку відповідача, реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» без згоди органів опіки та піклування є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства, яке гарантує дитині збереження її права на житло. Ухвалою суду від 21.01.2019 року задоволене клопотання представника відповідача [PERSON] шляхом залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 21.01.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 14.01.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової Олександри Валеріївни, треті особи: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення державного адміністратора. У вказаному позові позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40907236 від 03.05.2018 року, на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартиру №60 загальною площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Астраханська, будинок 5 за ПАТ «Укрсоцбанк», також позивач просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.02.2008 року між [PERSON] та ТОВ «УніКредіт Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір про іпотечний кредит на суму 87000,00 доларів США. Кредитні кошти були цільовими та призначались для придбання [ADDRESS]. 22.02.2008 року [PERSON] придбала у власність вказану квартиру за договором купівлі-продажу. У забезпечення договору кредиту 22.02.2008 року між позичальником та банком був укладений іпотечний договір, за яким позичальник передала в іпотеку банку вказану квартиру. Позивачка викладаючи зміст п. 9.3.1. Іпотечного договору зазначає, що на початку вересня 2018 року їй стало відомо про те, що право власності на її квартиру переоформлене на ПАТ «Укрсоцбанк». З витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державна реєстрація права власності відбулась 03.05.2018 року на підставі заяви [PERSON] Із витягу також вбачається, що підставою для виникнення права власності є: договір іпотеки; письмова вимога ПАТ «Укрсоцбанк» від 25.09.2017 року та рекомендоване поштове повідомлення від 25.09.2017 року ПАТ «Укрпошта». Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» позивачка вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Посилаючись на положення Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, позивачка зазначає, що не отримувала від ПАТ «Укрсоцбанк» жодних вимог про усунення порушень і відповідно ПАТ «Укрсоцбанк» не могли надати державному реєстратору документи, що передбачені ч.ч. 1, 2 п. 61 Порядку і відповідно у державного реєстратора були відсутні правові підстави для реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк». 02.11.2018 року позивач звернувся до державного реєстратора із запитом на надання належним чином завіреної копії реєстраційної справи. Відповідний запит був отриманий 07.11.2018 року, однак відповідь на нього не надійшла. На аналогічний запит, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради відповів відмовою у наданні інформації із посиланням на те, що інформація містить захищені законодавством України персональні дані та може бути надана виключно за рішенням суду. 16.11.2018 року позивач звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» з проханням надати копію заяви поданої [PERSON] для реєстрації за банком права власності, а також копії всіх документів, що надавались стороною банку для здійснення такої реєстрації і були додатком до заяви [PERSON] Банк відповів на звернення відмовою посилаючись на те, що така інформація є банківською таємницею. Позивачка проживає у [ADDRESS] з 28.08.2008 року, а її малолітні діти з 27.03.2008 року та 28.08.2008 року відповідно, на підтвердження чого позивачем надано копії відповідних довідок. Тобто на час прийняття оспорюваного рішення про реєстрацію права власності у квартирі були зареєстровані, проживали і проживають на теперішній час малолітні діти. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка посилається на положення Закону України «Про охорону дитинства», Декларацію прав дитини від 1959 року, Конвенцію про права дитини від 1989 року, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, ст. 177 СК України та зазначає, що згідно листа-відповіді служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 29.12.2018 року, служба у справах дітей та сім'ї не видавала будь-яких дозволів щодо вчинення правочинів відносно квартири №60 в б. 5 по вул. Астраханській в м. Києві. За таких обставин позивачка вважає, що реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» без згоди органу опіки та піклування є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства, яке гарантує дитині її права на житло. Ухвалою суду від 22.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, за клопотанням сторони позивача витребувано докази у КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Ухвалою суду від 22.01.2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на [ADDRESS]. Ухвалою суду від 06.02.2019 року: - відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] і [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратила право користування; - об'єднано в одне провадження цивільну справу №755/18091/18 та №755/947/19. 12.02.2019 року до суду надійшли пояснення Служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації зі змісту яких вбачається, що служба у справах дітей та сім'ї заперечує проти позову банку про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратила право користування, в повному обсязі. Обґрунтовуючи своє ставлення до вимог позову третя особа посилаються на положення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 405 ЦК України, зміст ухвали Верховного Суду від 21.09.2011 року у справі №6-57868св10, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 177 СК України, ст.ст. 3, 16, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст. 26, 27 розділу І частини ІІІ Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, ст. 9 Конституції України та зазначає, що задоволення вимог банку призведе до грубого порушення майнових прав та інтересів малолітніх дітей відповідачів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] та порушуватиме положення наведених нормативно-правових актів. 14.02.2019 року до суду надійшов відзив ПАТ «Укрсоцбанк» на позовну заяву [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зі змісту якого вбачається, що банк не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у позові посилаючись на те, що позичальником не були виконані зобов'язання за договором іпотечного кредиту, тому іпотекодержатель обрав передбачений положеннями іпотечного договору та ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» спосіб захисту порушеного права - позасудове врегулювання спору. В укладеному позичальником договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, банк зазначає, що наявність або відсутність домовленості сторін договору взагалі не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії, оскільки іпотекодержатель має безумовне право відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, таке право є безумовним і не залежить від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін договору в рамках цивільно-правових стосунків. В підтвердження своєї позиції банк посилається на зміст постанови ВАСУ №К/800/40637/15 від 17.02.2016 року у справі №826/171/15. Також обґрунтовуючи свої заперечення проти позову банк посилається на висновки ВСУ в постанові від 28.09.2016 року у справі №756/5909/14-ц (провадження №6-1243цс16), постанові від 14.09.2016 року у справі №6-1219цс16, ВАС України у постанові від 17.02.2016 року по справі №826/171/15 (К/800/40637/15, К/800/36685/15) та в ухвалі від 25.11.2015 року у справі №826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15). Крім того, банк наводить цитування правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 28.09.2016 року у справі 6-1243цс16, в постанові від 14.09.2016 року у справі №6-1219цс16 та постанові Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі №372/977/16-ц і зазначає, що набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не є примусовим зверненням стягнення, мораторій не застосовується, а відсутність окремого договору про задоволення інтересів іпотекодержателя, та не отримання іпотекодавцем листа-вимоги фактично не перешкоджають переходу права власності до іпотекодержателя. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорення позичальником не надавались, проти факту наявності простроченої заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов'язанням, позичальник також не заперечує. Банк стверджує, що іпотекодержатель звернувся до державного реєстратора з необхідними документами для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки і внаслідок перевірки реєстратором поданих документів, та слідуючи всім нормам законодавства України, прийняв рішення та зареєстрував право власності на нерухоме майно за іпотекодержателем. ПАТ «Укрсоцбанк» вважає, що позичальник безпідставно стверджує, що державному реєстратору не було надано всі потрібні для реєстрації документи, оскільки такі посилання не підтверджені належними доказами. Усі припущення [PERSON] є безпідставними, а передбачені Порядком державної реєстрації документи були надані державному реєстратору та містяться в матеріалах реєстраційної справи, проти чого безпідставно заперечує позичальник. Також банк звертає увагу суду на те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позичальник має інші об'єкти житлової нерухомості, в яких мешкає, а реєстрація чи не реєстрація в одному з об'єктів не є доказом постійного мешкання саме у ньому. Крім того, не може вважатись примусовим, без згоди власника відчуження предмета іпотеки в порядку встановленому договором, на підставі прав та повноважень наданих однією стороною договору іншій. Згідно реквізитів договору кредиту, іпотеки та поруки, місце реєстрації та фактичного мешкання позичальника: [ADDRESS]. В подальшому позичальник зареєструвався за новою адресою, але, на думку представника банку, це не є доказом втрати права користування первісною нерухомістю. Згідно реквізитів договору поруки та паспорту чоловіка позичальниці, він зареєстрований в [ADDRESS], його нотаріальну згоду на придбання позичальницею квартири та укладення договорів посвідчено з вказанням також адреси чоловіка у Сумській області. Родина [PERSON] має у користуванні та мешканні окрім адреси предмета іпотеки, ще три адреси житлової нерухомості. Представник банку зазначає, що позиція Верховного Суду по аналогічних справах є однозначною: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не є примусовим зверненням стягнення, тому мораторій на звернення стягнення не застосовується, при чому відсутність окремого договору про задоволення інтересів іпотекодержателя, та не отримання іпотекодавцем листа-вимоги фактично не перешкоджають такому переходу права власності. Посилаючись на те, що у квартирі мешкають діти та вважаючи їх права порушеними, позичальник не звернув увагу, що у договорі іпотеки він свідчить, що у предметі іпотеки не зареєстровані неповнолітні діти (п. 4.11), що він прийняв на себе зобов'язання (п. 5.1) не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб у предметі іпотеки без попередньої згоди іпотекодержателя, за якою позичальник не звертався, чим порушив умови договору. На думку представника банку, якщо припустити, що потрібна була згода органу опіки, то вона потрібна була бути отримана саме позичальником, але винними діями позичальника припущено порушення умов договору. Жоден з правочинів позичальником не оскаржується і представник банку з посиланням на положення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» зазначає, що при укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувались нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки і таким чином отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібне. Також банк вважає, що Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не стосується позичальника та його дітей, оскільки має іншу сферу регулювання. Рішення державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, а не правочином, і чинним законодавством не передбачена необхідність погоджувати такі рішення, як правочини. Представник банку вважає, що взагалі такий позов позичальника має розглядатись за правилами адміністративного судочинства і відповідне рішення державного реєстратора не є правочином, а тому не потребує будь-якого узгодження, у т.ч. з органом опіки та піклування. На думку представника банку, зі змісту позовних вимог та обраного способу захисту порушених прав вбачається, що позивачем досліджено не спірні договірні правовідносини, а дії суб'єкта владних повноважень, отже характер спірних правовідносин (предмет та підстави позову), характер порушеного право позивача, свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин. На думку сторони банку, не зважаючи на наявність чи відсутність спору з ПАТ «Укрсоцбанк», позов обґрунтований порушеннями з боку державного реєстратора та саме у сфері держаної реєстрації, а не в цивільних правовідносинах між прострочившим боржником та кредитором - іпотекодержателем, позов обґрунтовано хибно, а склад сторін у справі не відповідає фактичним спірним правовідносинам та нормам матеріального і процесуального права. Представник банку вважає, що обґрунтування позову свідчать про те, що суд фактично розглядає адміністративний позов, який заявлений до неналежного відповідача - ПАТ «Укрсоцбанк», з обґрунтуванням порушень державного реєстратора та без достатньої обґрунтованості та доведеності порушень з боку банку. Позовна вимога до державного реєстратора не є похідною від спору стосовно майна з [PERSON] в розумінні ЦПК України, а обґрунтування позову стосовно ПАТ «Укрсоцбанк» не доведені, при цьому порушення ПАТ «Укрсоцбанк» норм законодавства або прав [PERSON] взагалі відсутні. Формально спору щодо нерухомого майна між учасниками судового процесу з позовної заяви не вбачається, адже позов заявлений як немайновий. 21.02.2019 року надійшли пояснення третьої особи у справі - Міністерства юстиції України зі змісту яких вбачається, що Міністерство юстиції України після 30.04.2016 року не є суб'єктом державної реєстрації дій, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до законодавства у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень третя особа може вчиняти реєстраційні дії щодо скасування записів лише за результатом розгляду скарги, поданої до Міністерства юстиції України у разі її задоволення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі рішення у формі наказу. Вчинення таких дій Міністерством юстиції України на підставі рішення суду законодавством у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень не передбачено. Міністерство юстиції України жодних реєстраційних дій щодо спірного об'єкту нерухомого майна не вчиняло. Третя особа просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Ухвалою суду від 13.03.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] про застосування заходу процесуального примусу до ПАТ «Укрсоцбанк», встановлено ПАТ «Укрсоцбанк» строк для подання витребуваних доказів - протягом десяти днів від дня отримання ухвали. 25.03.2019 року до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про долучення до справи документів, у якому представник зазначає, що [PERSON] з 28.08.2008 року не проживає за адресою: [ADDRESS] та не отримувала за вказаною адресою будь-якої кореспонденції. На підтвердження такої обставини представник посилається на дані довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] та акт складений мешканцями будинку. Крім того, в матеріалах реєстраційної справи відсутній фіскальний чек на відправку кореспонденції та опис вкладеного у цінний лист. 09.04.2019 року до суду надійшло клопотання ПАТ «Укрсоцбанк» у якому банк в порядку ч. 7 ст. 85 ЦПК України просить суд оглянути веб-сайт (сторінку) Міністерства юстиції України, а також відомості, оприлюднені Верховним Судом з метою перевірки викладених у клопотанні обставин, звернути увагу, що позов пред'явлений до неналежного позивача. Представник банку зазначає, що на виконання ухвали суду надає копії документів, які є в розпорядженні банку, а повний пакет документів був переданий державному реєстратору. Представник зазначає, що дії та рішення державного реєстратора у сфері публічно-владних відносинах з іпотекодержателем не можуть бути підставою для обґрунтування цивільно-правових вимог до будь-якого іншого відповідача у сфері цивільних правовідносин. Позичальник зазначає, що державний реєстратор не мав права проводити державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, таке, на думку представника банку, свідчить про те, що суд загальної юрисдикції не має приймати рішення по цьому питанню, оскільки до його повноважень не належать адміністративні спори. Також представник вважає, що матеріали судової справи об'єктивно свідчать про те, що позичальник отримував вимогу про усунення порушень, а надані позичальником докази не є такими, що об'єктивно підтверджують те, що він не міг отримати поштову кореспонденцію та взагалі не мешкав у вказаній квартирі. Крім іншого, представник вказує, що якщо право власності іпотекодаця і було порушене, то внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, але аж ніяк не в результаті проведення державної реєстрації, виходячи з цього, іпотекодавець не вірно визначив порушника права та спосіб його порушення і як наслідок обрав невірний спосіб захисту. Представник також вказує, що державному реєстратору анульовано доступ до відповідного державного реєстру, що свідчить про те, що державний реєстратор Попова О.В. не є належним відповідачем у справі, а належним відповідачем має бути Міністерство юстиції України. Ані з держаним реєстратором, ані з його правонаступником у [PERSON] відсутні цивільно-правові правовідносини та цивільно-правовий спір і він наявний тільки з ПАТ «Укрсоцбанк» - іпотекодержателем. При цьому, право власності та дії саме банку позивачем не оскаржуються. [PERSON] своїм процесуальним правом щодо надання заяв по суті справи не скористався, жодних пояснень з приводу обох позовів суду не надав. За даними Васильківської районної ради Київської області, КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» не проводить господарської діяльності, оскільки звільнені всі працівники та подано заяву на звільнення директором комунального підприємства. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Стосовно посилань ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що позов [PERSON] є адміністративним та має розглядатись за правилами адміністративного судочинства суд зазначає, що 04.09.2018 р. Велика Палата Верховного Суду у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18, відступаючи від правових позицій Великої палати Верховного Суду визначилась з юрисдикційною підсудністю спору про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права. Так, Велика Палата дійшла висновку, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою. Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів. Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору. Тобто, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Враховуючи наведене, відповідні заперечення ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно того, що спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, а також що банк не є належним відповідачем є безпідставними. Крім того, суд приходить до висновку, що з урахуванням позиції Верховного Суду, сам по собі державний реєстратор не є належним відповідачем у справі. Анулювання державному реєстратору доступу до відповідного державного реєстру не є підставою для залучення правонаступника, враховуючи, що саме комунальне підприємство не проводить діяльності, але не перебуває у стадії припинення. Поряд з цим, Міністерство юстиції України приймає участь у справі в якості третьої особи. Судом встановлено, що 22.02.2008 року між УніКредіт Банк ТзОВ та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №MRTG-000000011522 на суму 87000,00 доларів США зі сплатою 12% річних. Кредит наданий для придбання квартири [ADDRESS]. В забезпечення виконання умов договору іпотечного кредиту між УніКредіт Банк ТзОВ та [PERSON] 22.02.2008 року був укладений іпотечний договір №MRTG-000000011522/S предметом якого стала квартира [ADDRESS]. ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником УніКредіт Банк ТзОВ, що визнається та не оспорюється учасниками судового розгляду. Відповідно до положень Статті 9 Іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. ст. 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч ст. 38 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього Договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим Договором. За рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності ва Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмета іпотеки. При цьому різниця між вартістю Предмету іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості Іпотекодавця перед Іпотекодержателем на дату прийнята Іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмета іпотеки у власність підлягає відшкодуванню іпотекодавцю. Підписанням цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання Предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України. Іпотекодавець підписанням цього Договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору та письмового рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на Предмет іпотеки переходить до Іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання Предмета іпотеки у власність. Письмові повідомлення Іпотекодержателя Іпотекодавцю, друкуються та підписуються уповноваженими особами Іпотекодержателя і надсилаються Іпотекодавцю телефаксом, кур'єром, або поштою. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 02.05.2018 року державний реєстратор КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попова О.В. на підставі договору іпотеки, письмової вимоги та рекомендованого поштового повідомлення здійснив державну реєстрацію права приватної власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS]. За змістом Витягу №32655554 від 20.08.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 27.03.2008 року; [PERSON], [INFO], з 28.08.2008 року; [PERSON], [INFO], з 27.03.2008 року; [PERSON], [INFO], з 28.08.2008 року. За змістом наявної в матеріалах справи копії акту перевірки/огляду майна від 15.11.2018 року, представниками ПАТ «Укрсоцбанк» було здійснено запланований виїзд за адресою: [ADDRESS], яка є власністю ПАТ «Укрсоцбанк» згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак представникам банку було відмовлено у доступі до майна, в квартирі встановлено присутність [PERSON] та [PERSON], які чинили фізичну перешкоду в доступі та користуванні майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Однією із підстав припинення права власності згідно зі ст. 346 ЦК України є відчуження майна. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 156 ч. 4 ЖК України передбачено збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. За правилом п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У даному випадку ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги наявністю у нього права власності, що зареєстроване у встановлено законом порядку, на квартиру [ADDRESS], набутого у встановленому порядку шляхом звернення стягнення на іпотечне майно на підставі застереження у іпотечному договорі, предметом якого була вказана квартира. Натомість [PERSON] просить скасувати держану реєстрацію права власності квартири за ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтовуючи такі вимоги порушенням вимог чинного законодавства України при здійсненні реєстрації посилаючись, зокрема, на відсутність повідомлення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки та відсутність дозволу органу опіки та піклування на здійснення реєстрації права власності на квартиру за банком. За змістом наявної в матеріалах справи копії довідки Служби у справах дітей та сім'ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №103008-4199 від 29.12.2018 року, будь-які дозволи щодо вчинення правочинів відносно квартири [ADDRESS], службою у справах дітей та сім'ї не видавались. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). За змістом наявної в матеріалах судової справи копії реєстраційної справи №1543913680000, для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] ПАТ «Укрсоцбанк» було подано: заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; іпотечний договір; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов'язанням від 25.09.2017 року, яке адресоване [PERSON]; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 02.10.2017 року особисто [PERSON] [PERSON] заперечує отримання нею повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, посилаючись на те, що за вказаною у повідомленні адресою вона не проживає, кореспонденцію не отримує і відповідного повідомлення не отримувала, а зі змісту повідомлення про вручення поштового відправлення не можна дійти висновку, що отримано саме повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відсутній опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек. На підтвердження своєї позиції [PERSON] надала суду копію акту №23 від 20.03.2019 року підписаного трьома мешканцями будинку [ADDRESS] які засвідчили, що [PERSON] починаючи з 2008 року не проживає у квартирі [ADDRESS] по теперішній час. Кореспонденцію не отримує, речі не зберігає. При цьому, з урахуванням положень ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що наведений доказ не є достатнім для того аби суд мав підстави достеменно констатувати, що 02.10.2017 року [PERSON] не отримувала поштової кореспонденції за адресою: [ADDRESS], адже у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення міститься відмітка працівника пошти про те, що поштова кореспонденція 02.10.2017 року отримана особисто [PERSON] На думку суду, позиція [PERSON] про недоведеність вручення повідомлення за відсутності опису вкладення та фіскального чеку, не є належним чином обґрунтованою, адже заперечуючи отримання повідомлення, [PERSON] не була позбавлена можливості надати суду докази про те, яку ж саме кореспонденцію від банку нею було отримано 02.10.2017 року. Натомість ураховуючи дати направлення повідомлення (25.09.2017 року) та вручення поштової кореспонденції (02.10.2017 року) логічним і достатньо обґрунтованим є висновок про те, що 02.10.2017 року [PERSON] отримала від ПАТ «Укрсоцбанк» саме повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. В силу приписів статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 177 Сімейного кодексу України правочини щодо майнових прав малолітньої дитини потребують дозволу органу опіки та піклування. Як встановлено у Преамбулі Декларації прав дитини 1959 року, дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту. Відповідно до статті 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність. З матеріалів справи вбачається, що дозвіл органу опіки та піклування на здійснення реєстрації права власності на квартиру за банком, право користування якою мають малолітні діти, не отримувався, що підтверджено довідкою служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. На переконання суду безпідставними є твердження представника ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що дія з реєстрації права власності не є правочином, а тому для її вчинення отримання дозволу органу опіки та піклування не потрібне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, державна реєстрація права власності є дією спрямованою на набуття такого цивільного права, оскільки саме зі здійсненням реєстрації чинне законодавство України пов'язує виникнення відповідного права, тож здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно є правочином, і в даному випадку отримання дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстрації права власності було обов'язковим. Відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстраційної дії з реєстрації права власності на нерухоме майно вказує на протиправність відповідного рішення та необхідність його скасування, тож в цій частині обґрунтування позову [PERSON] є належним. Стосовно посилань представника банку на те, що [PERSON] порушила умови іпотечного договору зареєструвавши без попереднього письмового дозволу в предметі іпотеки своїх дітей та чоловіка, суд зазначає, що у випадку якщо таким чином банк доповнює обґрунтування вимог свого позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зазначені позовні вимоги з відповідним обґрунтуванням є неналежним способом захисту, адже гарантії захисту прав іпотекодержателя врегульовано нормами Закону України «Про іпотеку», що не передбачають відповідного способу. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі №712/9569/17 (провадження №61-39752св18). Крім того, суд зазначає, що право користування житлом виникає у членів сім'ї власника відповідно до приписів законодавства, зокрема ст. 405 ЦК України, а з урахуванням положень ст. 27 ЦК України, правочин не може обмежувати можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільна права та обов'язки. Також слід зазначити, що відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження, крім того у цьому питанні слід звернути увагу і на положення ч. 4 ст. 29 ЦК України. Таким чином, судом розглянуто та проаналізовано всі позиції-заперечення банку в межах обґрунтувань позову [PERSON], а також досліджено обґрунтування банком свого позову, і враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення державного адміністратора, позов банку про визнання осіб такими, що втратили право користування не підлягає до задоволення, адже він обґрунтований саме наявністю державної реєстрації права власності на квартиру за банком, проведення якої суд вважає незаконним. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання осіб такими, що втратили право користування, у зв'язку із цим відсутні також правові підстави для задоволення позовних вимог банку про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу. Поряд цим, суд також дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] в частині спрямування її позовних вимог до державного реєстратора, адже судом не встановлено вини саме державного реєстратора у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, рішення щодо здійснення якої судом визнане протиправним. Адже суд дійшов висновку, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення є належними, тож винних дій саме державного реєстратора у такій ситуації не вбачається. Крім того, з урахування позиції Верховного Суду, державний реєстратор в даній ситуації не є належним відповідачем. У зв'язку з наведеним, ураховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судом здійснений відповідний розподіл судових витрат, шляхом стягнення з банку половини сум сплаченого [PERSON] судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial