Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , звернувшись до суду із позовом, просять визнати за ними у порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] право власності на 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] в рівних частинах за кожним зокрема. В обгрунтування позову посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком позивача [PERSON] і після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшло 2/5 частини вказаного нерухомого майна. Інші 3/5 частини житлового будинку належать на праві власності [PERSON] . Зазначають, що за свого життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. 06.10.2015 за реєстровим №3564, яким все належне йому майно він заповів в рівних частинах їм: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Для прийняття та оформлення спадщини вони звернулися до державного нотаріуса Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б., проте їм було відмовлено в оформленні та видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] по причині відсутності правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок, який було втрачено і з приводу чого було розміщено оголошення в газеті «Вісник Рокитнянщини» №№53-54 (11465-11466) від 06.07.2018. Після відкриття провадження у справі, а саме 07.02.2019, до суду надійшла від [PERSON] заява про її вступ до участі у справі як третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору. 08.02.2019 нею подано до суду позов до [PERSON] , [PERSON] , Рокитнянської селищної ради Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання недійсним заповіту, вчиненого від імені [PERSON] , посвідченого 06.10.2015 державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. за реєстровим № 3564 та про визнання за нею права власності на 1/5 частину спірного нерухомого майна. Ухвалою суду від 07.03.2019 цивільні справи за вказаними позовами обєднані в одне провадження. Відповідач в особі Рокитнянської селищної ради Київської області, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання свого представника не направив. Натомість подав заяву про розгляд справи за відсутності останнього. За викладеного та з огляду на положення ст.223 ЦПК України суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності представника вказаного відповідача. В судовому засіданні представники позивачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позов підтримали за викладених у ньому обставин і підстав та просили задовольнити. Натомість вказали на необгрунтованість позову [PERSON] та просили у його задоволенні відмовити з тих підстав, що: По-перше: зазначені в позовній заяві обставинив тім, що за час спільного її проживання зі спадкодавцем та колишнім чоловіком [PERSON] (внуком спадкодавця) у спірному будинку між нею та спадкодавцем були доброзичливівідносини,не відповідають дійсності. Насправді вона мала вкрай неприязні стосунки зі своїм чоловіком та спадкодавцем. [PERSON] неодноразово намагався розлучитися з [PERSON] та фактично не підтримував з нею дружні стосунки. [PERSON] неодноразово скаржився синові [PERSON] та невістці [PERSON] про те, що він не може проживати разом з [PERSON] , так як в них вкрай неприязні стосунки, що вона його ображає та проявляє по відношенню до ньогоагресію. Саме ця обставина спонукала спадкодавця перейти проживати до [PERSON] та скласти новий заповіт на користь рідного сина [PERSON] та невістки [PERSON] . Разом зі своєю невісткою [PERSON] спадкодавець проживав до дня своєї смерті - [INFO]. По-друге: твердження [PERSON], що заповіт, який був складений 30.10.2014 [PERSON] , у повній мірі виражав його волю та нібито він не мав наміру складати інший заповіт, є голослівним та ґрунтується виключно на її припущеннях. Фактично [PERSON] була дружиною онука спадкодавця [PERSON] і що вказує на те, що ніяких близьких родинних стосунків між нею та спадкодавцем не було. В той же час, спадкоємці за заповітом від 06.10.2015 [PERSON] є його рідним сином, а [PERSON] - невісткою. Вказані спадкоємці все життя підтримували дружні родинні стосунки зі спадкодавцем, мають двох спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , які є онуками спадкодавця. По-третє: твердження [PERSON] в тім, що спадкодавець був людиною похилого віку та з лютого-березня 2015 в нього стали проявлятися ознаки психічного розладу, також є голослівним і вона його наводить виключно з особистих корисливих мотивів, з метою ввести суд в оману. Так, дійсно спадкодавець був людиною похилого віку. Однак до дня своєї смерті він був в ясному розумі, мав адекватну поведінку, світлу пам`ять. На здоров`я він не скаржився, вів спокійний розмірений спосіб життя, підтримував спілкування з рідними та близькими. Будь-яких ознак психічного розладу в нього не проявлялося та сумнівів щодо його адекватної поведінки ні у кого не виникало. Даний факт також підтверджується довідкою, виданою психіатричним кабінетом Рокитнянської ЦРЛ за №1107 від 29.09.2015 в тому, що [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває і за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався. Тобто, відсутні підстави вважати, що на час складання заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Дана обставина підтверджується ще й тим, що в заповіті спадкодавець особисто власноручно записав, що ним було прочитано складений заповіт вголос, після чого особисто його підписав. Також послалися відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» на презумпцію психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами країни. По-четверте: у порушення вимог ст. 81 ЦПК України [PERSON] н е надала суду жодного доказу в обгрунтування її позовних вимог, а висловлені лише припущення, на підставі яких не може бути задоволено її позовні вимоги. По-п`яте: відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яке вона згідно вимог статті 1254 вказаного Кодексу має право у будь-який час скасуватита скласти новий заповіт. При цьому, законодавець визначив, що заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Тобто, заповідач [PERSON] скористався своїм правом скласти новий заповіт, який скасовує попереднійта що відповідало вимогам чинного на той час матеріального закону. Зазначають, що складений [PERSON] 06.10.2015 заповітвідповідає таким чином вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема, послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б малинаслідком недійсність заповіту. Окрім того, послалися на позицію Верховного суду України, викладену з справі № 542/1135/15-ц від 26 вересня 2018 року, де зазначено, що сама по собі та обставина, що заповіт складений за тиждень до смерті спадкодавця, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким психічним розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо виявити свою волю. Вважають, що за викладених ними обставин позовна вимога [PERSON] щодо визнання права власності на частину об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування, також не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від позовної вимоги про визнання заповіту недійсним. Крім того, позивач не навела жодної підстави для визнання за нею права власності саме в судовому порядку. Представник [PERSON] адвокат Чорненька О.І. заявлений [PERSON] та [PERSON] до Рокитнянської селищної ради Київської області позов про визнання за ними в порядку спадкування за заповітом права власності на 2/5 частини спірного нерухомого майна вважає необгрунтованим та просила у його задоволенні відмовити. Натомість просила задовольнити заявлений її довірительною позов про визнання заповіту недійсним з огляду на наявність у спадкодавця на час посвідчення спірного заповіту розладів психічного здоровя, що вказує на те, що на той час він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак, це не могло бути його справжнім волевиявленням і що підтверджується матеріалами справи та показами у судовому засіданні свідка [PERSON] .. Заслухавши у судовому засіданні показання учасників, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]. , дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком позивача [PERSON] та свекром позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , які належали померлому на праві власності (а.с. 117). Інші 3/5 частини житлового будинку належать на праві власності [PERSON] (а.с. 117). На час своєї смерті [PERSON] проживав у спірному будинку однією сімєю разом з [PERSON] та [PERSON] .. За свого життя, а саме 30.10.2014, [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. за реєстровим № 2079. Спадкоємцями свого майна відповідно до вказаного заповіту [PERSON] зазначив [PERSON] та [PERSON] (а.с.58). 06.10.2015 [PERSON] склав новий заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. за реєстровим № 3564 і яким він визначив спадкоємцями належного йому майна [PERSON] та [PERSON] (а.с. 105). Для прийняття та оформлення спадщини відповідно до вказаного заповіту позивачі звернулися до державного нотаріуса Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. (а.с 102-103), проте їм було відмовлено в оформленні та видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на 2/5 частки житлового будинку [ADDRESS] по причині відсутності правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок (а.с 118), який було втрачено і з приводу чого було розміщено оголошення в газеті «Вісник Рокитнянщини» №№53-54 (11465-11466) від 06.07.2018 (а.с. 165) . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.55 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст.ст. 225, 1216, 1218, 1222, 1223, 1257, 1269 ЦК України. Вирішуючи позов, заявлений [PERSON] , [PERSON] до Рокитнянської селищної ради Київської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому за вимогами частин третьої та п`ятої цієї норми спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї і незалежно від часу прийняття спадщини вона належить йому з часу відкриття спадщини. Відповідно до отриманих у справі доказів, зокрема спадкової справи № 25/2016, заведеної після смерті [PERSON] , після його смерті спадкоємцями за заповітом є його син, тобто позивач у справі [PERSON] , та невістка - [PERSON] (а.с. 101-119). Останні, як встановлено у судовому засіданні з показань представника позивачів та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на час смерті спадкодавця постійно проживали з ним разом, а тому є такими, що прийняли спадщину. На цю обставину вказує також факт подання ними відповідно 04.02.2016 та 10.02.2016 до Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області заяв про прийняття спадщини (а.с.102-103). Інших спадкоємців судом не встановлено. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Із інформаційної довідки КП Київської обласної ради "Південне бюро технічної інвентаризації" № 1997 від 18.06.2018 вбачається, що станом на 01.01.2013 право власності на на 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про індивідуальне будвництво № 6593 від 16.09.1960, посвідченого Білоцерківською державною нотріальною конторою (книга 8 реєстровий № 1054), а на інші 3/5 його частини за [PERSON] на підставі договору дарування № 5687 від 11.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Скоробагатько В.Д. (книга 8 реєстровий № 1054). Позаяк правовстановлюючий документ щодо вказаного нерухомого майна на імя спадкодавця було втрачено і про що свідчить розміщене на шпальтах газети «Вісник Рокитнянщини» №№53-54 (11465-11466) від 06.07.2018 відповідне оголошення. Отримання такого документа на імя позивачів, на підставі якого вони могли б скористатися своїм правом на спадкування відповідно до заповіту, відповідно до положень ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виключається, що вказує на порушення такого їх права, яке підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст.67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючого документа), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, а тому останній підлягає задоволенню. Вирішуючи заявлений [PERSON] позов до [PERSON] , [PERSON] , Рокитнянської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про визнання заповіту недійсним, слід зазначити наступне. Як вбачається зі змісту позову і з приводу чого не було внесено жодних уточнень зі сторони позивача, остання просить визнати заповіт, вчинений від імені [PERSON] , посвідчений 06.10.2015 державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. за реєстровим № 3564, недійсним за визначених у ч.3 ст.1257 ЦК України підстав. Разом з тим, з огляду на викладений нею зміст положень вказаного матеріального закону, останньою помилково здійснено посилання на частину третю, оскільки викладеному нею змісту відповідають положення частини другої статті 1257 вказаного Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (на що посилається у своєму позові [PERSON] ), може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно із приписами статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що з таким позовом може звернутися до суду лише особа, чиї права або інтереси таким правочином порушені, а підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Аналогічну позицію висловила і колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 05.09.2018 у цивільній справі № 278/4583/13-ц. До початку підготовчого судового засідання [PERSON] подала до суду клопотання про призначення у справі судової психіатричної експертизи для встановлення психічного стану спадкодавця на час складання ним спірного заповіту. Позаяк, у підготовчому судовому засіданні представник позивача Чорненька О.В. відмовилася підтримувати дане клопотання, вважаючи його передчасним і в наступному, а саме під час розгляду справи судом, такого клопотання більше не заявляла, незважаючи, що судом після дослідження всіх отриманих у справі доказів зясовувалася наявність у учасників клопотань та доповнень (протокол судового засідання від 11.12.2019). Разом з тим, інших належних та допустимих доказів доказів, які б вказували на ту обставину, що на час складання спірного заповіту [PERSON] мав психічні розлади здоровя і з цих чи інших підстав не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, і що таким чином його волевиявлення при цьому не відповідало його волі, позивачем суду не подано. До показів з цього приводу у судовому засіданні свідка [PERSON]. суд відноситься критично, оскільки останні спростовуються сукупністю показань інших свідків у справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які на переконання суду не є суперечливими та обєктивно відображають поведінку, психічний та психологічний стан спадкодавця на момент складання ним спірного заповіту. За викладеного заявлений [PERSON] позов до [PERSON] , [PERSON] , Рокитнянської селищної ради Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання недійсним заповіту, вчиненого від імені [PERSON] , посвідченого 06.10.2015 державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. за реєстровим № 3564 та про визнання за нею права власності на 1/5 частину спірного нерухомого майна, не грунтується на отриманих у справі доказах та законі, а тому задоволенню не підлягає. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, та відповідно до якої у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04, § 58, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved