Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

20.11.2019 року позивачі звернулися до суду зі вказаним позовом, у якому просили: 1) визнати незаконним встановлений ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» з 27.12.2016 року режим нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно показань загальнобудинкового приладу обліку газу; 2) зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» з 27.12.2016 року поновити як побутовим споживачам природного газу режим нарахування природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою КМУ від 27.02.2019 року № 143; 3) зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» з 27.12.2016 року здійснити перерахунок як побутовим споживачам вартості послуг з газопостачання відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203, за період з 26.12.2016 року по 09.08.2018 року, а також відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 р. № 143, за період з 09.08.2018 року по день ухвалення судового рішення; 4) зобов`язати ПАТ «Дніпропетровськгаз» в строк до 01.01.2021 року здійснити за власний рахунок встановлення позивачам індивідуальних газових лічильників як побутовим споживачам, що проживають в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є власниками квартир, що розташовані в будинку [ADDRESS] , та є споживачами послуг ПАТ «Дніпропетровськгаз» з розподілу природного газу для побутових споживачів. На підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500, між позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Дніпропетровськгаз» укладено Типовий договір розподілу природного газу споживачам шляхом подання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, ставши споживачами послуг ПАТ «Дніпропетровськгаз» з розподілу природного газу до помешкань позивачів, які розташовані в житловому будинку [ADDRESS] . Фактом згоди споживачів на приєднання до умов договору є постачання природного газу побутовим споживачам та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ. Постачання природного газу позивачам здійснює ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», яке нараховує вартість послуг з газопостачання, а позивачі сплачують його в повному обсязі, при цьому до 27.12.2016 року нарахування вартості вказаних послуг здійснювалося ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» згідно постанови КМУ від 23.03.2016 р. № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Але 12.12.2016 року відповідач ПАТ «Дніпропетровськгаз» здійснив встановлення загально будинкового вузла обліку газу для комерційного обліку споживання природного газу мешканцями будинку [ADDRESS] , а відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» почав здійснювати нарахування вартості послуг з газопостачання у відповідності з Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку, що затверджений постановою КМУ від 16.05.2002 року № 620 (в редакції постанови від 27.01.2016 р. № 46). Вказані дії відповідачів позивачі вважають незаконними, оскільки відповідачами не було складено акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, вказаний акт не надано для підписання позивачам, точка обліку не була визначена, тобто не було вихідних даних для розрахунку проекту, що свідчить про те, що відповідач ПАТ «Дніпропетровськгаз» не міг розробити проект та не мав права здійснювати монтаж загально будинкового приладу обліку. Крім того, відповідачем ПАТ «Дніпропетровськгаз» проект встановлення загальнобудинкового ВОГ взагалі не було складено. Також позивачі вказують, що вимоги до облаштування та експлуатації будинкового вузла обліку не поширюються на населення, що підтверджується відсутністю в Тимчасовому положенні такого суб`єкта як побутові споживачі (населення). Позивачі є власниками квартир багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Отже, багатоквартирний будинок, де позивачі мають у власності житло, не має власника (балансоутримувача), що володіє даним будинком одноособово, оскільки даний будинок як цілісність є спільною частковою власністю власників квартир та приміщень цього будинку, тобто управління здійснюється співвласниками відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». За відсутності одноособового балансоутримувача (власника) багатоквартирного будинку [ADDRESS] неможливо застосувати положення п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу ГРС, адже співвласникам даного багатоквартирного будинку, які є побутовими споживачами (населенням), по їх об`єктах встановлюються квартирні лічильники газу відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС. Таким чином, позивачі вважають, що дії відповідача ПАТ «Дніпропетровськгаз» щодо встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу замість квартирних лічильників газу побутовим споживачам за адресою: [ADDRESS] , є незаконними, оскільки вони вчиненні з порушенням положень ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору розподілу природного газу. Позивачі звернулися до депутата Зеленодольської міської ради Невеселого Дмитра Юрійовича з проханням щодо розгляду питання правомірності підключення загальнобудинкового лічильника газу, оскільки договір з власниками квартир вказаного будинку на встановлення лічильника не укладався, але на підставі показань загальнобудинкового лічильника нараховано надмірну плату за газ. На звернення депутата [PERSON] від 31.03.2017 року Нікопольським відділенням ПАТ «Дніпропетровськгаз» 05.04.2017 надано відповідь № 120/24, в якій Нікопольське відділення зазначає, що ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачає встановлення лише індивідуальних лічильників газу; згідно Інвестиційної програми газорозподільного підприємства ПАТ «Дніпропетровськгаз» у будинку позивачів передбачено встановлення загально будинкового лічильника газу, а тому відсутні підстави для встановлення індивідуальних лічильників газу; побутовий споживач може встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти або кошти місцевого бюджету. З відповіді КП «Зеленодольський міський водоканал» від 13.03.2017 на запит депутата [PERSON] вбачається, що в багатоквартирних будинках м. Зеленодольськ послуги газопостачання надаються на підставі договорів, які укладені безпосередньо зі споживачами - власниками або наймачами житла. КП «ЗМВ» являється балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині неприватизованого житла, власником якого є Зеленодольська міська об`єднана територіальна громада. Повноважень щодо балансоутримання, експлуатації або управління багатоквартирними будинками від імені співвласників приватизованих квартир КП «ЗМВ» не має. У м. Зеленодольськ ініціатором встановлення будинкових вузлів обліку на багатоквартирних будинках є оператор ГРМ, при цьому ця ініціатива не погоджувалася з іншою стороною, тобто зі співвласниками багатоквартирних будинків. Акт балансового розмежування зі схемою та акт зняття первинних показників з лічильників та вводу лічильників в експлуатацію з боку КП «ЗМВ» не погоджувались та в КП «ЗМВ» відсутні. З листа КП «ЗМВ» від 12.10.2016 начальнику Нікопольського відділення щодо укладення договорів встановлено, що КП «ЗМВ» повідомило Нікопольське відділення про те, що КП «ЗМВ» не має повноважень щодо прийняття рішення про укладення договорів про забезпечення можливості монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу та договорів щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах, оскільки вказане підприємство не є власником або користувачем багатоквартирних будинків міста Зеленодольськ та не має ніяких довірчих документів від співвласників багатоквартирних будинків щодо представництва їх інтересів. Також у листі зазначено, що співвласниками багатоквартирних будинків є власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, тобто в частині приватизованого житла власниками є власники таких квартир, а в частині неприватизованого житла власником є орган місцевого самоврядування. КП «ЗМВ» є балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині квартир, які не приватизовані. Третя особа звертає увагу Нікопольського відділення на те, що проект монтажу вузлів обліку природного газу має бути погоджений зі співвласниками багатоквартирних будинків, до інженерної мережі яких заплановане приєднання цього обладнання. Вказаним листом були повернуті без розгляду проекти договорів про забезпечення можливості монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу та договорів щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах. З листа виконкому Зеленодольської міської ради від 06.10.2017 вбачається, що рішення про врегулювання договірних відносин щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу на будинок позивачів Зеленодольською міською радою не приймалося. Таким чином, у зв`язку з неправомірним встановленням відповідачем-2 загальнобудинкового лічильника газу та неправомірними діями відповідача-1 щодо нарахування вартості послуг з газопостачання на підставі показань такого приладу, позивачі просять зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити їм режим нарахування об`єму спожитого природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, здійснивши відповідний перерахунок. Ухвалою суду від 02.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у вище вказаній справі без виклику сторін (а.с.117). Ухвалою суду від 31.01.2020 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Комунальне підприємство «Зеленодольський міський водоканал» (а.с.167). 08.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (а.с.141-147), відповідно до якого відповідач вважає, що наведені позивачами вимоги не відповідають фактичним обставинам та суперечать нормам законодавства України, на підставі чого просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування заперечень вказаний відповідач вказує, що він здійснює господарську діяльність з постачання природного газу. Згідно з Кодексом ГРС та Типовим договором розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498, оператор ГРМ зобов`язаний, зокрема, забезпечити належний рівень комерційного обліку природного газу споживачу, у тому числі формування загального об`єму та обсягу розподілу (споживання) природного газу споживачу за відповідний період, здійснювати перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу по об`єкту споживача відповідно до вимог Кодексу ГРМ. Згідно п.13 розділу 3 Правил постачання природного газу розрахунки за послуги з газопостачання здійснюються на підставі даних оператора ГРМ про об`єм (обсяг) газу, визначений за підсумками місяця за договором розподілу природного газу, укладеного між побутовим споживачем та оператором ГРМ, визначені об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником, тому до обов`язків ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» не входить здійснення розподілу природного газу або зміни об`ємів та обсягів нарахування розподіленого природного газу споживачам, а також встановлення режимів нарахування об`ємів спожитого природного газу та здійснення їх перерахунків. Також вказує, що відповідачем-2 за власний кошт в будинку, де проживають позивачі, встановлено загально будинковий вузол обліку - лічильник газу, який було прийнято в експлуатацію. Плата за надані ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» нараховується позивачам відповідно до знятих відповідачем-2 показників загальнобудинкового лічильника, оскільки вказане товариство є лише постачальником газу і не має повноважень щодо встановлення режиму нарахування природного газу відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників. Зі вказаних підставі у товариства відсутні повноваження і щодо здійснення перерахунку вартості наданих послуг з постачання природного газу. В частині вимог позивачів про зобов`язання відповідача-2 здійснити за власний рахунок установку індивідуальних газових лічильників як побутовим споживачам ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» просить прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства України. 18.02.2020 року надійшло пояснення третьої особи КП «Зеленодольський міський водоканал» на позовну заяву (а.с.176-181), в якій зазначено, що КП «Зеленодольський міський водоканал» не призначений управителем по м. Зеленодольськ та являється балансоутримувачем багатоквартирних будинків у частині неприватизованого житла, власником яких є Зеленодольська міська об`єднана територіальна громада. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлено лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст.10 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», при цьому у КП «ЗМВ» відсутні інформація про згоду співвласників квартир у будинку [ADDRESS] на встановлення загальнобудинкового лічильника газу. Також у поясненні КП «Зеленодольський міський водоканал» вказано, що вказане підприємство підтверджує факт відсутності погодженого: 1) акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін; 2) акту приймання комерційного вузла обліку в експлуатацію в будинку [ADDRESS] , чим порушено вимоги Кодексу ГРС та Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, та підтримує позовну заяву щодо визнання незаконними нарахування по загально будинковим приладам обліку і необхідності встановлення індивідуальних приладів обліку постачання природного газу, так як загальнобудинковий прилад обліку, що встановлений на будинку за адресою: [ADDRESS] , не відповідає терміну, визначеному в Кодексі ГРМ, «комерційний вузол обліку» та не може застосовуватися для комерційного обліку природного газу для визначення об`єму (обсягу) передачі та розподілу (споживання/постачання) природного газу в точці комерційного обліку. Згідно відзиву на позовну заяву АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», який надійшов до суду 26.02.2020 року (а.с.183-188), відповідач вважає вимоги позивачів незаконними, безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на те, що виходячи з положень ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» за видами споживання природного газу категорії споживачів відокремлюються, а на суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, покладено обов`язок забезпечення встановлення лічильників газу взагалі, а не тільки індивідуальних. Згідно з п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року № 2494 передбачено, що за ініціативи балансоутримувача або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку або на групу будинків, мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. У разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок, він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні гроші. Відповідно до Інвестиційної програми ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 рік, яка включена до Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 - 2025 роки, ухваленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 24.03.2016 року № 391, передбачено встановлення загальнобудинкових лічильників газу та індивідуальних лічильників газу споживачам, у яких не передбачено встановлення загальнобудинкових ВОГ. Будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , включено до переліку будинків, в яких заплановано встановлення загальнобудинкового ВОГ, в зв`язку з чим відповідач не може відступати від положень, затверджених вказаною постановою НКРЕКП. Крім того, відповідач вказує, що ним були розроблені технічні умови на проектування загально будинкового ВОГ по [ADDRESS] , відповідно до яких було розроблено проект № 5007 встановлення ВОГ за вказаною адресою, після чого відповідачем за власний кошт в будинку [ADDRESS] було встановлено загально будинковий ВОГ G-6, заводський № 34460291, який прийнято в експлуатацію. З моменту встановлення загально будинкового ВОГ облік спожитого мешканцями будинку газу вважається комерційним, а обсяги споживання по кожній квартирі визначаються у порядку, визначеному Постановою КМУ № 620 від 16.05.2002 р., якою затверджено Тимчасове положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку газу. На виконання п.4 Тимчасового Положення «Про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку газу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 620 від 16.05.2002 року, між балансоутримувачем, яким є комунальне підприємство «Зеленодольський міський водоканал», та на той час ПАТ «Дніпропетровськгаз» було укладено договір № 48 про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації загально будинкового ВОГ та договір № 49 щодо зняття показань загально будинкового ВОГ, які належним чином підписані, дотепер є чинними, ніким не оскаржені. Відповідно до знятих показань лічильника позивачам нараховується плата за надані послуги з газопостачання, а відповідачем - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» цілком законно виставляються рахунки. У разі незгоди споживачів розраховуватися за спожитий газ за показаннями загальнобудинкового вузла обліку газу вони можуть встановити квартирні лічильники газу окремо на кожну квартиру. Відповідач вважає, що Відповідачем-1 цілком законно нараховується плата за надані послуги з газопостачання на підставі показань ВОГ. Вимога щодо безоплатного встановлення індивідуальних лічильників газу є незаконною, оскільки таке право не передбачено жодним нормативним документом. Щодо вимоги позивачів здійснити перерахунок вартості послуг з газопостачання відповідно до норм споживання природнього газу населенням, починаючи з 27.12.2016 року, відповідач зазначив, що в Постановах КМУ, на які посилаються позивачі, зазначено, що Норми споживання природнього газу населенням діють у разі відсутності газових лічильників. Оскільки на будинку, де проживають позивачі, встановлено загально будинковий ВОГ, то відсутні підстави для здійснення перерахунку. Крім того, нарахування за надані послуги відповідно до показань загальнобудинкового лічильника здійснюється з 01.02.2017 року, а не з 27.12.2016 року, як вказують позивачі. Також відповідач вважає, що позов пред`явлено передчасно, оскільки строк - 01.01.2021 року ще не настав і право позивачів не порушено, крім того, позивачі не надали докази на підтвердження факту звернення із заявами про встановлення індивідуальних лічильників. Також відповідач зазначив, що позивач [PERSON] , що проживає в квартирі № [ADDRESS] , не являється споживачем газу, оскільки газопостачання до вказаної квартири припинено 04.10.2017 року на підставі заяви [PERSON] , який укладав з відповідачем договір, з позивачем [PERSON] у відповідача договірні відносини відсутні. Інших заяв по суті до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до таких висновків. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартир, що розташовані у багатоквартирному будинку [ADDRESS] (а.с.13-81). Також позивачі є споживачами послуг з газопостачання за вказаною адресою, за вказаною адресою - [ADDRESS] , відповідачем АТ «Дніпропетровськгаз» встановлено загально будинковий вузол обліку природного газу, що не оспорюється відповідачами, відтак, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Також судом встановлено, що мешканці будинку [ADDRESS] , в тому числі - позивачі по справі, звернулися до депутата Зеленодольської міської ради Невеселого Д.Ю. з проханням щодо розгляду питання правомірності підключення загальнобудинкового лічильника газу, оскільки договір з власниками квартир вказаного будинку на встановлення лічильника не укладався, але на підставі показань загальнобудинкового лічильника їм нараховано надмірну плату за газ. На звернення [PERSON] від 31.03.2017 року Нікопольським УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» 05.04.2017 року надано відповідь, зі змісту якої встановлено наступне: ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачає встановлення лише індивідуальних лічильників газу; згідно Інвестиційної програми газорозподільного підприємства ПАТ «Дніпропетровськгаз» у будинку № м. Зеленодольськ передбачено встановлення загальнобудинкового лічильника газу, а тому відсутні підстави для встановлення індивідуальних лічильників газу; побутовий споживач може встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти або кошти місцевого бюджету. З відповіді КП «Зеленодольський міський водоканал» від 13.03.2017 року на запит [PERSON] встановлено, що в багатоквартирних будинках м. Зеленодольськ послуги газопостачання надаються на підставі договорів, які укладені безпосередньо зі споживачами - власниками або наймачами житла. КП «ЗМВ» являється балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині неприватизованого житла, власником якого є Зеленодольська міська об`єднана територіальна громада. Повноважень щодо балансоутримання, експлуатації або управління багатоквартирними будинками від імені співвласників приватизованих квартир КП «ЗМВ» не має. У м. Зеленодольськ ініціатором встановлення будинкових вузлів обліку на багатоквартирних будинках є оператор ГРМ, при цьому ця ініціатива не погоджувалася з іншою стороною, тобто зі співвласниками багатоквартирних будинків. Акт балансового розмежування зі схемою та акт зняття первинних показників з лічильників та вводу лічильників в експлуатацію з боку КП «ЗМВ» не погоджувались та в КП «ЗМВ» відсутні. З листа КП «ЗМВ» від 12.10.2016 року начальнику Нікопольського УЕГГ щодо укладення договорів встановлено, що КП «ЗМВ» повідомило Нікопольське УЕГГ про те, що КП «ЗМВ» не має повноважень щодо прийняття рішення про укладення договорів про забезпечення можливості монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу та договорів щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах, оскільки вказане підприємство не є власником або користувачем багатоквартирних будинків міста Зеленодольськ та не має ніяких довірчих документів від співвласників багатоквартирних будинків щодо представництва їх інтересів. Також у листі зазначено, що співвласниками багатоквартирних будинків є власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, тобто в частині приватизованого житла власниками є власники таких квартир, а в частині неприватизованого житла власником є орган місцевого самоврядування. КП «ЗМВ» є балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині квартир, які не приватизовані. Автор листа звертає увагу Нікопольське УЕГГ на те, що проект монтажу вузлів обліку природного газу має бути погоджений зі співвласниками багатоквартирних будинків, до інженерної мережі яких заплановане приєднання цього обладнання. Вказаним листом були повернуті без розгляду проекти договорів про забезпечення можливості монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу та договорів щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах. Згідно листа КП «ЗМВ» від 09.07.2019 року депутату Зеленодольської міської ради [PERSON] вузол обліку газу по [ADDRESS] встановлено 01.01.2017 року на підставі договору № 47 на підключення газових лічильників та договору № 48 щодо зняття показань газових лічильників. Взаємовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про ринок природного газу». Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» побутовий споживач природного газу - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Відповідно до п.2.1.Типового договору за цим Договором Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором. Відповідно до п.3.2 Типового договору за наявності підтвердженого обсягу природного газу споживача та відсутності простроченої заборгованості за цим договором оператор ГРМ забезпечує розподіл природного газу, що належить споживачу, до межі балансової належності його об`єкта з дотриманням належного рівня надійності, безпеки, якості та величини тиску природного газу. Приймання-передача обсягу газу, належного споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від оператора ГРМ до споживача відбувається на межі балансової належності об`єкта споживача. Споживач забезпечує належну експлуатацію власних газових мереж після межі балансової належності згідно з чинним законодавством, або укладає відповідний договір з будь-якою організацією, яка має право на виконання таких робіт, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. За домовленістю сторін експлуатаційна відповідальність оператора ГРМ може бути поширена і на газові мережі (їх частину) споживача, якщо це визначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною цього договору. Порядок укладання акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін визначений Кодексом газорозподільних систем. Відповідно до п.5.2. Типового договору та п.1 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС (Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення), визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу, визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором. Згідно з положеннями п.4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем межа балансової належності - точка розмежування газових мереж між суміжними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання-передача природного газу; межа експлуатаційної відповідальності сторін - точка розмежування газових мереж за ознакою договірних зобов`язань з експлуатації окремих ділянок або елементів, яка встановлюється на межі балансової належності або за згодою сторін в іншій точці газових мереж. Відповідно до положень п.1 глави 5 розділу ІІІ Кодексу межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між оператором газорозподільних систем та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ). Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. За відсутності акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за об`єктами суміжних суб`єктів ринку природного газу (включаючи споживачів) Оператор ГРМ, до/через ГРМ якого підключені зазначені об`єкти, зобов`язаний в установлені законодавством строки здійснити заходи з укладання з їх власниками акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Власники (балансоутримувачі, управителі, інші особи), на балансі чи в управлінні яких знаходяться багатоквартирні будинки чи гуртожитки (незалежно від того, є вони споживачами природного газу чи ні), укладають з Оператором ГРМ, до об`єктів газорозподільної системи якого підключені зазначені будинки/гуртожитки, акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно їх внутрішньобудинкових систем газопостачання. П.2 глави 5 розділу ІІІ Кодексу встановлено, що межа балансової належності визначається за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи. Межа експлуатаційної відповідальності встановлюється на межі балансової належності, але за домовленістю сторін може не збігатися з межею балансової належності, про що має бути зазначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Відповідно до п.12.7 розділу ХІІ Типового договору розподілу складений сторонами акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін є невід`ємною частиною цього договору. Об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування (Постанова НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015). В судовому засіданні встановлено, що побутові споживачі - позивачі по справі - є власниками квартир, розташованих у [ADDRESS] [ADDRESS] . Згідно листа виконкому Зеленодольської міської ради від 06.10.2017 року рішення про врегулювання договірних відносин щодо встановлення загальнобудинкових лічильників газу на багатоповерхових будинках в м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області Зеленодольською міською радою не приймалося. Відповідно до п.3.2 Типового договору приймання-передача обсягу газу, належного Споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від Оператора ГРМ до Споживача відбуваються на межі балансової належності об`єкта Споживача. Отже, фактичний об`єм розподіленого природного газу по об`єкту побутового споживача визначається за допомогою лічильника газу, який встановлюється на межі балансової належності об`єкта споживача. Відповідно до п.3 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС визначення фактичного об`єму спожитого газу за об`єктом побутових споживачів будинку [ADDRESS] , які використовують газ тільки для приготування їжі та не забезпечені приладами обліку газу, визначається за нормами споживання. Відповідно до п.10 глави 2 розділу Х Кодексу ГРС установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згідно з положеннями статті 6 Закону Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року). Відповідно до п.3 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу, відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу ХІ цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. Відповідно до п.п.5 п.1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРС оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у випадку відмови споживача від встановлення лічильника газу, що здійснюється за ініціативи та за кошти Оператора ГРМ, з урахуванням Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Як встановлено в судовому засіданні, позивачі, що мешкають в будинку [ADDRESS] , не відмовлялися від встановлення квартирних лічильників газу, що свідчить про відсутність порушень з боку позивачів як споживачів послуг. Таким чином, відповідно до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору, побутовим споживачам - позивачам по справі - та іншим побутовим споживачам буд. [ADDRESS] , які не забезпечені приладами обліку газу, до 01 січня 2018 року для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по їх квартирах, на межі балансової належності, якою є територіально відокремлюючі стіни даних квартир, ПАТ «Дніпропетровськгаз» (Оператор ГРМ) повинно було встановити квартирні лічильники газу, а в разі відмови від встановлення квартирних лічильників газу припинити газопостачання з 01.01.2018 року. Оскільки позивачі як побутові споживачі за договором розподілу природного газу не забезпечені індивідуальними лічильниками газу та не відмовлялися від встановлення квартирних лічильників газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання відповідно до п.3 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС. Таким чином, суд вважає незаконними дії відповідача АТ «Дніпропетровськгаз» щодо встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу замість квартирних лічильників газу побутовим споживачам за адресою: [ADDRESS] , оскільки такі дії вчиненні з порушенням положень ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору розподілу природного газу. Відповідно до п.1.2 Типового договору умови цього Договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494. Відповідно до п.п.3,4 ч. 1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору. Таким чином, встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу на буд. [ADDRESS] , АТ «Дніпропетровськгаз» ставить у нерівне становище побутових споживачів цього будинку перед іншими побутовими споживачами багатоквартирних будинків у Дніпропетровській області, в яких Оператором ГРМ встановлені індивідуальні лічильники газу, оскільки приймання-передача та визначення фактичного об`єму спожитого газу буде визначатись не по об`єктам побутових споживачів (квартирах), а за будинком, чим порушуються умови Типового договору та ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до п.1 Тимчасового положення про порядок розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку вимоги до облаштування та експлуатації будинкового вузла обліку встановлюються Правилами обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженими наказом Мінпаливенерго від 27 грудня 2005 р. № 618. Відповідно до п.2 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженими наказом Мінпаливенерго від 27.12.2005 № 618, правила поширюються на суб`єктів господарювання, які здійснюють господарську діяльність з постачання та транспортування природного газу розподільними мережами, споживачів газу, крім населення, суб`єктів господарювання, які здійснюють господарську діяльність з проектування, налагоджування вузлів обліку газу, а також з розроблення та виготовлення засобів вимірювальної техніки, які призначені для використання на вузлах обліку газу. Таким чином, вимоги до облаштування та експлуатації будинкового вузла обліку не поширюються на населення, що також підтверджується відсутністю в Тимчасовому положенні такого суб`єкта , як побутові споживачі (населення). Відповідно до п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу ГРС, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Отже, власником (балансоутримувачем) багатоквартирного будинку є фізична або юридична особа, якій одноособово належить право володіння, користування та розпоряджання багатоквартирним будинком. Відповідно до ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Побутові споживачі - позивачі, що проживають у будинку [ADDRESS] ) є власниками квартир багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Отже, багатоквартирний будинок [ADDRESS] не має власника (балансоутримувача), що володіє даним будинком одноособово, оскільки даний будинок як цілісність є спільною частковою власністю власників квартир та приміщень цього будинку, тобто управління здійснюється співвласниками відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Таким чином, за відсутності одноособового балансоутримувача (власника) багатоквартирного будинку [ADDRESS] не можливо застосувати положення п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу ГРС, адже співвласникам даного багатоквартирного будинку, які є побутовими споживачами (населенням), по їх об`єктах встановлюються квартирні лічильники газу відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», міністерства та інші центральні і місцеві органи виконавчої влади мають забезпечити перегляд і скасування їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. Отже, Тимчасове положення та Кодекс ГРС не може суперечити Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який регулює забезпечення комерційного обліку для населення та не передбачає встановлення зазначеній категорії загальнобудинкових приладів обліку. Відповідно до п.4 гл.1 розділу ІХ Кодексу ГРС комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними власниками газових мереж. Відповідно до п.1 гл.5 розділу ІІІ Кодексу ГРС межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ). Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. Однак акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно буд. [ADDRESS] не складався, а тому точка обліку не була визначена. За таких обставин не маючи точки обліку, тобто вихідних даних для розрахунку проекту, працівники АТ «Дніпропетровськгаз» не могли розроблювати проект та не мали права здійснювати монтаж загальнобудинкового приладу обліку газу. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт незаконного встановлення загальнобудинкового лічильника газу АТ «Дніпропетровськгаз» по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про незаконність нарахування ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» об`ємів спожитого природного газу позивачам та іншим споживачам, що проживають у вказаному будинку, на підставі показань загальнобудинкового лічильника газу. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо визнання незаконним встановлений ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» режим нарахування спожитого природного газу згідно показань загальнобудинкового приладу обліку газу та зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити режим нарахування об`єму спожитого природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, здійснивши відповідний перерахунок вартості послуг з газопостачання, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Зазначені позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , 03.07.2018 року (а.с.76), газопостачання у вказаній квартирі припинено на підставі акту № 652 від 04.10.2017 року згідно заяви попереднього власника [PERSON] (а.с.194), що свідчить про те, що позивачем [PERSON] природний газ не споживався та, відповідно, не здійснювалася оплата за нього. Позивачі просять поновити режим нарахування об`єму спожитого природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, здійснивши відповідний перерахунок вартості послуг з газопостачання, з 27.12.2016 року. Відповідач АТ «Дніпропетровськгаз» у відзиві на позов зазначив, що нарахування об`єму спожитого природного газу здійснюється на підставі показань загальнобудинкового лічильника з 01.02.2017 року, що підтверджується довідкою від 18.02.2020 року, відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» доказів на спростування даної обставини до суд не надав. Суд, дослідивши надані учасниками справи докази, доходить висновку, що зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню з 02.01.2017 року по день ухвалення судового рішення, оскільки факт нарахування об`єму спожитого газу з 01.02.2017 року не підтверджено належними доказами, а згідно наданих відповідачем договорів монтаж загальнобудинкового лічильника здійснено 02.01.2017 року. Суд відповідно до ст.ст.78-79 ЦПК України відхиляє як доказ надану АТ «Дніпропетровськгаз» довідку від 18.02.2020 року, оскільки зі вказаної довідки не надається можливим встановити, на підставі яких даних її складено, в зв`язку з чим вказану довідку було видано, чи має повноваження особа, що склала та підписала надану довідку, підписувати вказану довідку, що викликає сумнів у достовірності та допустимості вказаного доказу. Необґрунтованим суд вважає посилання відповідача на безпідставність вимог позивача [PERSON] в частині вимог щодо встановлення індивідуального лічильника в зв`язку з припиненням газопостачання до квартири, що належать позивачу, оскільки факт припинення газопостачання не свідчить про розірвання договору про надання послуг з газопостачання, відмову позивача [PERSON] від встановлення у її квартирі індивідуального газового лічильника та споживання послуг з газопостачання. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] посилається на укладення між ПАТ «Дніпропетровськгаз» як оператором ГРМ та КП «Зеленодольський міський водоканал» як управителем договору № 47 від 02.01.2017 року про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) ВОГ та договору № 48 від 02.01.2017 року щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів, та вказує на те, що КП «ЗМВ» як управитель будинку [ADDRESS] з відповідачем вказані договори, ці договори не оспорені позивачами, тобто є чинними, а відповідно до цього встановлення ВОГ на будинку, де проживають позивачі, є законним, а отже і є законним нарахування ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» позивачам об`єму спожитого природного газу на підставі показань загальнобудинкового ВОГ. Суд вважає вказані заперечення не обґрунтованими та відхиляє їх з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.01.2017 року ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП Зеленодольський міський водоканал» як управитель будинку [ADDRESS] уклали договір № 47 від 02.01.2017 року про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) ВОГ у вказаному будинку та договір № 48 від 02.01.2017 року щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, встановлених у квартирах споживачів. Згідно п.3.8 договору № 47 управитель укладає з оператором ГРМ Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. В порушення вимог ст.ст.13,81 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо повноважень КП «Зеленодольський міський водоканал» на укладення вищевказаних договорів, а також не надано доказів щодо складання акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, наявності схеми газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.216 цього Кодексу недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що укладені між ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП Зеленодольський міський водоканал» як управителем будинку [ADDRESS] договори [ADDRESS] та 48 від 27.12.2016 року є нікчемними, а тому не створюють юридичних наслідків ні для позивачів, ні для відповідачів у справі - АТ «Дніпропетровськгаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут». Стосовно інших позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відносини між сторонами у справі регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Ст.24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Як передбачено ст.21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п.п.3,4,7 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як передбачено ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, зокрема, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. У разі не встановлення населенню у зазначені строки лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Таким чином, забезпечити комерційний облік природного газу зобов`язане газорозподільне підприємство. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Як встановлено у судовому засіданні, позивачі є споживачами природного газу, а відповідач АТ «Дніпропетровськгаз» є Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як передбачено ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п.1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Судом встановлено, що позивачі приєдналися до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме - Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. Згідно п.2.1. даного договору АТ «Дніпропетровськгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а споживачі взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Нормою ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів базується на принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Згідно Постанов НКРЕКП «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу», що були затверджені за період з 2011 року по 31.05.2017 рік, регулятором до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу. Так, згідно Додатку №1 до Постанови НКРЕКП № 3164 від 29.12.2015 року в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за поставлені 1000 м.куб. природного газу, які становлять 25,14 грн., згідно Додатку до Постанови НКРЕКП № 2283 від 15.12.2016 року в структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 м.куб. становлять 16,22 грн. У судовому засіданні встановлено, що позивачі проводили оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі - безпосередньо індивідуальних. Отже, за змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивачів буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Аналогічна позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 214/2435/17 від 07 листопада 2018 року та постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 20 лютого 2019 року у справі № 212/5712/17 (провадження № 61-116св19), від 24 жовтня 2019 року у справі № 214/5776/17 (провадження № 61-13554св19). Таким чином, відповідач АТ «Дніпропетровськгаз» зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Суд вважає, що твердження представника відповідача про те, що позивачами оплачена сума на встановлення лічильників взагалі, а не індивідуальних, не відповідає дійсності, оскільки на підставі досліджених доказів вказані твердження спростовані, а тому суд приходить до висновку, що вказаний відповідач не звільняється від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам як споживачам наданих відповідачем послуг з газопостачання. При цьому суд виходить з того, що тарифи формуються не позивачами, а належним органом, крім того, позивачі сумлінно виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, в тому числі оплатили вартість індивідуальних лічильників. Представник відповідача [PERSON] , заперечуючи проти позову, посилається на те, що НКРЕКП постановою № 391 від 24.03.2016 року затверджено Інвестиційну програму газорозподільного підприємства ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 р., яка включена до Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки, яка передбачає встановлення загальнобудинкових лічильників газу споживачам, у яких не передбачено встановлення ВОГ. Будинок, у якому проживають позивачі, включено до переліку будинків, в яких заплановано встановлення ВОГ, і позивачі у разі незгоди з постановою НКРЕКП можуть оскаржити вказану постанову в судовому порядку. Суд вважає вказані заперечення необґрунтованими та відхиляє їх, оскільки затвердження вищевказаної постанови НКРЕКП не звільняє АТ «Дніпропетровськгаз» від обов`язку встановити індивідуальні лічильники позивачам, крім того, вказана постанова є підзаконним нормативним актом. При цьому суд виходить з того, що позивачі сумлінно виконували обов`язок щодо сплати отриманих послуг, а ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який має вищу юридичну силу, чим рішення НКРЕКП, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Суд вважає, що встановлення позивачам індивідуальних лічильників буде забезпечувати оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість, а тому відмова відповідача АТ «Дніпропетровськгаз» встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів. Обговорюючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. У судовому засіданні встановлено, що саме на відповідача АТ «Дніпропетровськгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач АТ «Дніпропетровськгаз» повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Як встановлено судом, відповідач не вживав будь - яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету. У відповіді ПАТ «Дніпропетровськгаз» в особі Нікопольського УЕГГ від 05.04.2017 року останній запропонував споживачам м. Зеленодольськ Апостолівського району встановити у їхніх квартирах індивідуальні лічильники газу за рахунок власних коштів або за кошти місцевого бюджету. На переконання суду ця пропозиція не ґрунтується на вимогах закону, при цьому суд враховує, що споживачі, звертаючись до вказаного відповідача, висловили волевиявлення про те, щоб індивідуальні лічильники були встановлені за рахунок відповідача. Як передбачено ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що позивачі проводили оплату послуг з газопостачання згідно тарифу, до якого були включені витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу, а відповідач на умовах оплати такого тарифу надавав послуги з газопостачання. Таким чином, між позивачами та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильників та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо зобов`язання АТ «Дніпропетровськгаз» відповідно до ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» за свій рахунок в термін до 01.01.2021 року здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам, є обґрунтованими. Доводи відповідача АТ «Дніпропетровськгаз» про те, що право позивачів, як споживачів, на забезпечення та встановлення лічильників природного газу за рахунок суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу визнано та закріплено положеннями закону із визначенням чіткого строку, до якого має бути встановлено лічильники, оскільки цей строк не настав, то право споживачів на забезпечення лічильниками газу не порушено, безпідставні та спростовуються встановленими судом обставинам та нормами права, які застосовано судом до спірних правовідносин, що виникли між сторонами. Також безпідставними є доводи вказаного відповідача про передчасність звернення позивачів з даним позовом, так як позивачі не зверталися із заявами про встановлення їм індивідуальних газових лічильників, оскільки встановлення споживачам індивідуальних лічильників газу є обов`язком відповідача, крім того, вказаний обов`язок не пов`язаний зі зверненням споживача послуг з газопостачання на встановлення індивідуального лічильника газу. Відповідно до пункту 3 Правил постачання природного газу 30.09.2015 № 2496, постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється за договором, який має відповідати типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Споживачам, у яких відсутній газовий лічильник, нарахування за використаний газ здійснюється відповідно до встановлених державою норм споживання природного газу. При цьому, що стосується позовних вимог щодо зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» здійснити перерахунок об`ємів споживання природного газу з 27.12.2016 року саме відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016, суд зазначає наступне. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, яке залишено без постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018, Постанову Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газовихлічильників» визнано протиправною та нечинною після набрання рішенням законної сили. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.11.2018 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 залишено без змін. У зв`язку із чим суд доходить висновку, що слід провести перерахунок об`ємів споживання природного газу по об`єкту побутового відповідно до чинних Норм споживання природного населення у разі відсутності газових лічильників за період з 02.01.2017 року по 27.03.2020 року. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів щодо визнання за кожним з них права на забезпечення індивідуальними, безкоштовними газовими лічильниками за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» є обґрунтованими, а пропозиція АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» щодо врегулювання відносин із встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладання відповідного договору є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Таким чином, позовні вимоги позивачів щодо зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» за свій рахунок здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників в строк до 01 січня 2021 року підлягають задоволенню. Суд вважає, що задоволення позову буде відповідати такому завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою захисту оспорюваних прав позивачів. Таким чином, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів, суд виходить з наступного. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст.133 ЦПК України). Згідно ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Уразі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними вимогами судовий збір сплачується на загальних підставах. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позову немайнового характеру. Відповідно до ч.1, п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на місяць, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2019 року становив 1921 грн., тобто за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,4 грн., а за подання дев`ятнадцятьма позивачами позовної заяви з чотирма вимогами немайнового характеру щодо кожного з них - 58398,4 грн. (768,4 грн. х 4 х 19 = 58398,4 грн.). Стаття 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої особи, які зазначені у цій статті звільняються від сплати судового збору у всіх судових інстанціях відповідно до зазначеного у ній переліку, не містить у переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, таких осіб, як споживачі. Зазначений перелік є вичерпним щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, що призвело до збігу темпоральної (часової) та змістовної (сутнісної) колізій правових норм одного й того ж рівня. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень статті п`ятої Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії ( об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від оплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об`єктів справляння судового збору. Застосовувати частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» обов`язково слід у системному зв`язку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об`єкта справляння судового збору та з урахуванням правил врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше. Статті 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначають, що об`єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об`єкта справляння судового збору. Отже, системне тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Аналогічний висновок зроблений і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц. Отже, позивачі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», звільнені від сплати судового збору при зверненні з даним позовом, однак при поданні позову кожен з позивачів мав сплатити по 3073,6 грн. судового збору, а разом 58398,4 грн. (3073,6 грн. х 19 = 58398,4 грн.). Таким чином, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України відповідно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» на користь держави підлягає стягненню 41493,6 грн., з відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» підлягає стягненню 14599,6 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial