Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

19.03.2018 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.12.2017 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відповідно до умов якого позивач мав отримати право користування земельною ділянкою, що належить відповідачу, строком на 50 років, починаючи з 12.12.2017 року. В день підписання попереднього договору позивачем було сплачено відповідачу забезпечувальний платіж (завдаток) в сумі 49 000,00 грн., що в еквіваленті складає 1804,49 доларів США. Відповідно до п. 2.1. вищезазначеного договору відповідач зобовязався у майбутньому, в строк до 18-00 години 12 грудня 2017 року укласти договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), а у разі відмови від надання земельної ділянки у користування або порушення умов цього договору відповідач зобовязався повернути завдаток та додатково сплатити суму у розмірі виплаченого завдатку (п. 3.2.4 даного договору). Станом на 13 грудня 2017 року основний договір емфітевзису між сторонами у справі укладено не було. 13.12.2017 року відповідач повернув позивачу забезпечувальний платіж (завдаток) у розмірі 49 000 гривень 00 копійок, проте не сплатив додатково ще 49 000 гривень 00 копійок, як то передбачено п. 3.2.4 даного договору. Крім того, позивач зазначає, що він звертався з вимогою до відповідача про повернення грошових коштів в сумі 49000,00 грн. внаслідок невиконання умов попереднього договору від 02.12.2017 року, проте коштів не отримав, хоча відповідач не заперечував факт порушення умов попереднього договору, але зазначив, що на цей час не може повернути вказану суму, у звязку зі скрутним фінансовим становищем. Оскільки відповідач допустив однобічну відмову від виконання зобов'язань, чим істотно порушив умови попереднього договору, то позивач змушений звернутися до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд: розглядати справи в порядку спрощеного позовного провадження; стягнути з [PERSON] на його користь 49 000,00 грн. в якості забезпечення виконання зобовязань за попереднім договором та, крім того, судовий збір в розмірі 704,80 грн. У судове засідання позивач не зявився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та, крім того, просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. У судове засідання відповідач не зявився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, окрім того, від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 12). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, взявши до уваги заяву відповідача про визнання позову та розгляд справи за його відсутності, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 02.12.2017 року між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] було укладеного попередній договір, відповідно до п. 2.1. якого власник [PERSON] зобовязується у майбутньому, в строк до 18-00 години 12 грудня 2017 року укласти договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з землекористувачем [PERSON] у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором, за яким власник надасть на строк у 50 років в користування землекористувачу, а землекористувач зобовязується прийняти в користування від власника земельну ділянку площею 2,9587 га, розташованої на адмінтериторії Білашківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, кадастровий номер: 7124080400:01:001:0688, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а землекористувач повинен сплати за весь період користування земельною ділянкою визначену за домовленістю сторін грошову суму та підписати основний договір. Земельна ділянка, яка є предметом даного договору належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Тальнівською державною нотаріальною конторою Черкаської області 26 листопада 2016 року за р. № 2104 (згідно з п. 2.2. даного договору). У відповідності до п. 2.2. попереднього договору від 02.12.2017 року землекористувач на забезпечення виконання за цим попереднім договором сплатив власнику забезпечувальний платіж (завдаток) в сумі 49000,00 грн., що в еквіваленті складає 1804,49 доларів, який підлягає поверненню землекористувачу в сумі не нижчій, за зазначений еквівалент, під час підписання Основного договору. Згідно з п. 3.2.4. даного договору, у разі відмови власника від надання земельної ділянки у користування землекористувачу або порушення ним умов цього Договору, власник зобовязаний повернути землекористувачу завдаток, передбачений у п. 2.2. цього договору у розмірі 49 000, 00 грн., та додатково сплатити суму у розмірі виплаченого завдатку. Станом на 13 грудня 2017 року основний договір емфітевзису між сторонами у справі укладено не було. 13.12.2017 року [PERSON] повернув [PERSON] забезпечувальний платіж (завдаток) у розмірі 49 000 гривень 00 копійок, проте не сплатив додаткового ще 49 000 гривень 00 копійок, як то передбачено п. 3.2.4 даного договору, даний факт підтверджується листом [PERSON] від 22.01.2018 року (а.с. 8) та письмовими поясненнями [PERSON], що містяться в матеріалах справи (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставин, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наявність підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову судом не встановлено. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст.. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за якими відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суму забезпечувального платежу (завдатку) в подвійному розмірі, у разі порушення умов договору. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України сторони повинні виконувати свої обовязки належним чином і у встановлені строки. Відповідач неналежним чином виконав свої обовязки, внаслідок чого склалася заборгованість в розмірі 49 000 гривень 00 копійок. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань. Аналізуючи зазначені вище норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення на його користь 49 000,00 грн. в якості забезпечення виконання зобовязань за попереднім договором від 02.12.2017 року є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення аліментів складало 704,80 грн. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір у сумі 704, 80 грн. (а.с. 1). Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Враховуючи, що позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір, беручи до уваги, той факт, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача в частині стягнення з відповідача на його користь суми судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок підлягає частковому задоволенню та, при цьому, позивачу слід повернути з державного бюджету судовий збір в розмірі 352,40 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До останніх, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України визначено, що представником в суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В обґрунтування зазначеної позовної вимоги стороною позивача надані докази щодо витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000,00 грн., а саме: договір № 30 про надання правничої допомоги від 01.03.2018 року, укладений між адвокатом [PERSON] та [PERSON] (а.с.44-45), додаткова угода № 1 від 20.03.2018 року до договору про надання правничої допомоги № 30 від 01.-3.2018 року (а.с. 46); акт надання послуг № 1 від 20.04.2018 року (а.с. 47); розрахункова квитанція до прибуткового касового ордера № 30 від 20.04.2018 року про сплату правничих послуг в розмірі 3000,00 грн. (а.с. 48). Як на доказ щодо суми витрат на правничу допомогу позивач посилається на перелік виконаних робіт (наданих послуг), яким встановлено, що адвокатом [PERSON] виконані наступні роботи: 1) письмова правова консультація стосовно предмету спору (1-на година роботи) вартість становить 300,00 грн.; 2) складання та подання (в тому числі формування додатків) до суду позову (який стан предметом розгляду у судовій справі № 333/1376/18, яка перебуває у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя) (4-ри години роботи) вартість становить 2 400,00 грн.; 3) складання клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу (пів години роботи) вартість становить 300,00 грн. Із зазначеного слідує, що витрати на правову допомогу по зазначеній справі в сукупності становлять 3 000,00 грн.. Зазначений розрахунок відповідає вимогам діючого законодавства України, стороною відповідача зазначений розрахунок не спростований, а тому у суду не має підстав не приймати його до уваги. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, вимога позивача щодо відшкодування понесених витрати по сплаті витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. є також законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial