Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У червні 2021 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) з вказаним позовом, в якому зазначало, що 12 липня 2005 року Банк, на підставі поданої відповідачем заяви про приєднання до запропонованих банківських послуг, відкрив особовий рахунок відповідачеві, видав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та платіжну кредитну картку. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов`язань не виконує. Позивач просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 11104 грн 74 коп., у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредитом у розмірі 8714 грн 08 коп., заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2390 грн 66 коп., який виник станом на 12 травня 2021 року та у повернення сплачені судові витрати в розмірі 2270 грн. Ухвалою судді від 12 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач [PERSON] не прибули повторно, були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, про що надав письмову заяву. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Судом достовірно встановлено, що відповідач подав 12 травня 2005 року до позивача заяву-анкету про приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна». При цьому, в анкеті сказано про те, що відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у АТ КБ «Приватбанк», про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті та доданої до неї довідки про умови кредитування. Тим самим, відповідач погодився на те, що вказана заява-анкета, разом із запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає та означає укладення між ним та позивачем договору про надання банківських послуг. На виконання умов договору від 12 травня 2005 року позивачем було відкрито картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано кредитні картки ( [NUMBER] , строком дії до березня 2015 року, [NUMBER] , строком дії до квітня 2018 року, [NUMBER] строком дії до січня 2022 року) (а.с.18). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, що була надана АТ КБ «Приватбанк» (а.с.17), відповідачем отримано кредитну картку номер [NUMBER] , яка була активована 14 червня 2005 року та по якій було встановлено кредитний ліміт в розмірі 4000 грн, з наступними його збільшеннями 28 липня 2007 року до 5000 грн, 13 серпня 2007 року до 7130 грн, зменшенням 13 серпня 2007 року до 7000 грн, збільшеннями 21 листопада 2007 року до 7210 грн, 25 листопада 2008 року до 6991 грн 58 коп., 27 листопада 2008 року до 7000 грн, зменшеннями кредитного ліміту 18 березня 2009 року до 6800 грн, 06 липня 2009 року до 6700 грн, 04 серпня 2009 року було збільшено кредитний ліміт до 6984 грн 21 коп., 06 жовтня 2009 року до 6700 грн, 26 січня 2010 року до 5750 грн, 27 травня 2010 року до 4920 грн, 19 липня 2010 року до 4560 грн, 25 жовтня 2010 року до 4060 грн., 25 січня 2011 року до 3630 грн, збільшення кредитного ліміту 26 липня 2011 року до 6900 грн, 25 грудня 2012 року до 8000 грн, 21 квітня 2015 року до 8150 грн, зменшення кредитного ліміту 22 лютого 2016 року до 7170 грн та збільшенням кредитного ліміту 31 січня 2017 року до 8400 грн. Інших доказів на підтвердження зміни кредитного ліміту карткового рахунку відповідача, Банком до суду надано не було. Відповідач не подавав заяви до банку про закриття карткового особового рахунку. Відповідно п.9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» договір діє протягом 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Отже договір про надання банківських послуг, який було укладено між сторонами у справі у травні 2005 року, по закінченню строку дії попередньої платіжної картки та відсутністю повідомлення відповідача про його припинення, фактично та юридично продовжувався ще на один рік в межах строків дії кредитних карток. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Згідно наданого банком розрахунку загальний розмір заборгованості станом на 12 травня 2021 року становить 11104 грн 74 коп., у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредитом у розмірі 8714 грн 08 коп., заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 2390 грн 66 коп. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Спір щодо розмірів обчислення сум заборгованості між сторонами відсутній. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. Згідно ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов`язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі встановлених обставин, враховуючи, що позивач просив стягнути лише частину заборгованості за договором про надання банківських послуг, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 11104 грн 74 коп. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270 грн. при поданні позову, що позов підлягає задоволенню, відповідач не визнав позов, а також, що відповідач не надав документів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку повернення сплаченого позивачем судового збору. Тому, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при обчисленні розміру коштів, які підлягають стягненню у повернення сплаченого судового збору, застосовуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти у розмірі 2270 грн. Даний позов розглянуто в межах заявлених Банком вимог.

Outcome: approved