Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

11 травня 2016 року представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ПАТ «Південний ГЗ » про стягнення моральної шкоди в звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків. В обґрунтування позовних вимог, зазначено , що протягом 4 років та 4 місяців [PERSON] працювала на підприємстві відповідача в умовах тяжкої фізичної праці та в умовах, що перевищують гранично допустимий рівень небезпечних та шкідливих факторів . Ці фактори призвели до стійкої втрати її професійної працездатності та професійного захворювання. Вважає, що профзахворювання виникло у [PERSON] з вини відповідача через перевищення гранично - допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу та неналежне дотримання законодавства у сфері безпеки умов праці. За висновком МСЕК від 11.09.2014 року позивачці було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25 % з яких 15 % за профзахворюванням з 21.07.2014 року з наступним переоглядом в липні 2016 року. та 10 % по трудовому каліцтву (2006 р. ). В зв'язку з професійним захворюванням та втратою працездатності змінилися образ і якість життя [PERSON], що завдає їй моральних та фізичних страждань через постійне перебування на обліку у лікарні, необхідність постійно вживати ліки . Також зазначила, що [PERSON] внаслідок виникнення профзахворювання відчуває задуху коли займається домашнім господарством, в неї виникає кашель з виділенням мокротиння , важкість у грудній клітині, головний біль та підвищення артеріального тиску . Також [PERSON] відчуває біль в попереково крижовому відділі хребта , швидку втому , запаморочення. Якість життя знизилася оскільки не може у повній мірі допомагати родині по господарству . На підставі зазначеного просить суд стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 145 000 грн. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, при цьому підтвердила обставини, вказані в позовній заяві, та просила їх задовольнити. Зазначила, що в звязку з втратою працездатності, її довірителька зазнає щоденно фізичного болю та моральних страждань. Просить стягнути відшкодування моральної шкоди з Відповідача на користь [PERSON] в розмірі 145 \~000,00 гривень. Представник Відповідача - Публічного акціонерного товариства «Піденного ГЗК » - [PERSON] позовні вимоги не визнала посилаючись на обставини, які викладені в письмових запереченнях проти позову що містяться в матеріалах справи. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. [PERSON] було роз'яснено представнику позивача право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Представник позивача в судових засіданнях відмовилися надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Представник відповідача в судових засіданнях відмовився надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. [PERSON] було роз'яснено представнику позивача право заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Представник позивача в судових засіданнях відмовилися надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Представник відповідача в судових засіданнях відмовився надати судові додаткові докази, просив суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи. [PERSON] встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці на імя [PERSON] вона перебувала в трудових відносинах з підприємством відповідачем по справі а саме : - 19.08.1982 р. по 04.12.1982 р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем на різних посадах , а саме працювала оператором посту централізації, черговою по станції цеху зовнішнього транспорту та звільнена за власним бажанням у звязку із доглядом за дитиною . У квітні 2014 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини протокол № 732 [PERSON] було встановлено професійне захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії.). Легенева недостатність першого другого ступеня. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних Інформаціїної довідки про умови праці від 24.09.2012 р. № Ф-2/2-55-4-1897 виданої Головним державним санітарним лікарем Інгулецького району м. Кривого Рогу де вказано, що позивачка працювала в шкідливих умовах, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, виробничого шуму. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений Акт розслідування професійного захворювання від 12.06.2014 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповіді і а позивачка виконував роботи в умовах, які характеризуватись перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/мЗ: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70 % - 2,4 при гранично допустимій до 2,0 . В пункті 16, 17 вищезазначеного Акту зазначено, що підставою встановлення позивачці [PERSON] професійного захворювання послужив профмаршрут у період часу праці позивачки на ПАТ «Південний ГЗК», а причиною виникнення професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. В пункті 19 Акту зазначено, що конкретних винних посадових осіб встановити не можливо, які допустили порушення законодавства про охорону праці, в звязку з тривалою роботою [PERSON] впродовж 25 років 01 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Висновком медико соціально експертною комісією серія 12 ААА № 000571 від 11.09.2014 року позивачці було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25 % з яких 15 % за профзахворюванням з 21.07.2014 року з наступним переоглядом в липні 2016 року. та 10 % по трудовому каліцтву (2006 р.). Показана потреба у ВМП, забезпечення лікарськими засобами. На підставі Постанови фонду соціального страхування від нещасних випадків виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі № 0407/17278/17278.2/22 від 19 .09.2014 р. [PERSON] призначено щомісячну грошову суму в разі часткової втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 760 грн. 39 коп. та одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 45\~623 грн. 40 коп. Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати Позивачкою професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, що виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу на підприємстві [PERSON] була спричинена моральна шкода, яка згідно ст.237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок Відповідача. За таких обставин, вимоги Позивачки [PERSON] до ПАТ ««Південний гірничо Збагачувальний комбінат»» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «Південний гірничо Збагачувальний комбінат» повинен виплатити Позивачці моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як зазначено у Рішенні Конституційного [PERSON] №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення Позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати Позивачу Відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується актом форми П-4 від 12.036.2014 року, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві, та моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] була заподіяна шкода здоровю тому що вона отримала професійне захворювання, втратила працездатність , залежна від ліків, переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання. При вказаних обставинах суд вважає, що внаслідок отриманих професійних захворювань, в позивачки порушився її звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час вона зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для неї роботу по господарству, в результаті чого прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачка в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення Відповідачем ПАТ «Південний гірничо Збагачувальний комбінат» позивачці [PERSON] шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно - наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням посадовими особами ПАТ «Південний гірничо Збагачувальний комбінат» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання від 28.02.2014 року) та настанням у Позивачки негативних наслідків - втрати професійної працездатності а звідси і моральні переживання. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних Позивачу моральних страждань, тривалість роботи [PERSON] на підприємстві у Відповідача, що становить 04 років 01 місяців, стан її здоров'я, отримання професійних захворювань, значний відсоток втрати професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування Позивачці [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних Позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди, факт перебування [PERSON] в трудових відносинах з іншим підприємством ПАТ «Євраз [PERSON]» та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на її користь 3 999 гривень 00 коп., що буде відповідати пропорційно тим стражданням і переживанням, які позивачка щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial