Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 09.04.2018р. звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просять: визнати недійним договір про відступлення права вимог від 04.06.2018р., укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та [PERSON] з усіма додатками та додатковими угодами до нього; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та [PERSON] 06.06.2018р., посвідчений приватним нотаріусом Луценко В.С. Харківського міського нотаріального округу Харківської області з усіма додатками та додатковими угодами до нього; визнати недійсним п.22 договору іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмету іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно п.33.4 Договору; застосувати наслідки недійсності договорів: про відступлення прав вимоги від 04.06.2018р. між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та [PERSON] ; про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № ZXR019521.23882.002 від 06.06.2018р.; про визнання частково недійсним договору іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. в частині недійсності пункту 22; скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Євгена Васильовича внести відомості про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] . Уточнена позовна заява мотивована тим, що 08.02.2012р. між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1К1PG3.23882.001 відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 106 400,00 грн. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «ВБР» укладено договір поруки. Крім того, між ПАТ «ВБР» та [PERSON] був укладений договір іпотеки квартири ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., розташованої в [ADDRESS] . Позивачі умови договору виконували належним чином, проте 26.09.2018р. після насильницьких дій з боку невідомих людей, які силою їх виселили з вказаної квартири, дізнались, що 06.06.2018р. між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги за вищевказаним іпотечним договором та на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на кватиру, розташовану в [ADDRESS] . На думку позивачів такий договір є недійсний, оскільки є договором факторингу а не договором про відступлення прав вимоги, відтак всі дії які вчинені після його укладення є недійсними, в тому числі і реєстрація правова власності за [PERSON] на вказану квартиру. Стосовно вимог про визнання договору іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. частково недійсним, зазначають, що п. 22 вказаного договору містить для позивачів несправедливі умови щодо початкової ціни предмету іпотеки в розмірі 50 % від його вартості, тоді як ст.ст.37 та 43 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 % його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Представником відповідача [PERSON] , - [PERSON] надано суду відзив на позов, у якому вона посилаючись на те, що між ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та [PERSON] укладено саме договір відступлення прав вимоги, а не договір факторингу, а також на те, що позивач свідомо прийняла умови іпотечного договору та деякий час виконувала умови кредитного договору, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником відповідача ПАТ «ВБР», - Кравченко О.П. надано суду заяву, в якій вона посилаючись на те, що після відступлення права вимоги від ПАТ «ВБР» до ТОВ «Фінанс Проперті Групп» банк вибув із зобов`язання як кредитор за кредитним договором, просить суд відмовити у задоволенні позову та проводити розгляд справи за відсутності представника ПАТ «ВБР». Представником позивачів [PERSON] та [PERSON] , - [PERSON] надано суду заяву, в якій він просить суд справу розглядати за його та позивачів відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Окрім того, зазначив, що відповідачі [PERSON] та його представник зловживають своїми процесуальними правами шляхом постійного надання суду заяв про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, його представником [PERSON] надано суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинними заходами. Відповідач ТОВ «Фінанс Проперті Групп» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином. Відзив на позов суду не надало. Представник відповідача ПАТ «ВБР», Кравченко О.П. у своїй заяві просила справу розглядати за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. у судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином. Пояснення на позов суду не надала. Третя особа державний реєстратор Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюк Є.В. у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Пояснення на позов суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом встановлено, що представником відповідача чотири рази поспіль поштовим зв`язком направлено суду заяви про відкладення судових засідань призначених на 04.03.2020р., 18.03.2020р., 28.04.2020р., 14.05.2020р., доказів неможливості прибуття у судове засідання, чи надання додаткових пояснень поштовим зв`язком, суду не надано. Враховуючи розумність строків розгляду цивільних справ, а також не надання відповідачами суду доказів неможливості прибуття у судове засідання, або неможливості надання додаткових пояснень чи доказів поштовим зв`язком, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, представника [PERSON] та , розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 08.02.2012р. між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1К1PG3.23882.001 відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 106 400,00 грн. (т.1, а.с.84). В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «ВБР» та [PERSON] був укладений договір іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., розташованої в [ADDRESS] (т. 1 , а.с.207). Відповідно до договору № 125 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.04.2018р. ПАТ «ВБР» відступило шляхом продажу ТОВ «Фінанс Проперті Груп» прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1К1PG3.23882.001 від 08.02.2012р. (т.1 а.с.211-212). Згідно з п.2.1 вказаного договору сторони домовились, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за договором іпотеки, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань боржника за основними договорами та був посвідчений нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами із укладенням цього договору та підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, у зв`язку з укладенням між ПАТ «ВБР» та ТОВ «Фінанс Проперті Груп» договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 125 від 18.04.2018р., ПАТ «ВБР» відступило, а ТОВ «Фінанс Проперті Груп» набуло на всіх прав ПАТ «ВБР» за договором іпотеки квартири № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., що підтверджується договором про відступлення прав за договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. (т.1, а.с.215). Відповідно до додатку № 1 до договору № 125 від 18.04.2018р. станом на дату відступлення прав вимоги заборгованість [PERSON] перед ПАТ «ВБР» становила 122 332,47 грн. та складалась з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі 99 389,75 грн.; поточної заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 845,38 грн.; штрафів та пені у розмірі 1 197,52 грн.; простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8 362,34 грн. (т.1, а.с.213). Таким чином, суд не бере до уваги посилання позивачів на те, що станом на 18.04.2018р. вони не мали заборгованості перед ПАТ «ВБР» та вчасно виконували умови кредитного договору, оскільки всупереч ст.81 ЦПК України ними не надано суд доказів відсутності вищевказаної заборгованості. Відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 04.06.2018р. ТОВ «Фінанс Проперті Груп» передало (відступило), а [PERSON] одержав (набув) права кредитора в зобов`язанні за кредитним договором № 1К1PG3.23882.001 від 08.02.2012р. та договором іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. (далі - Договір відступлення права вимоги (т.1, а.с.218-219). У зв`язку з укладенням між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» та [PERSON] . Договору про відступлення прав вимоги, ПАТ «Фінанс Проперті Груп» відступило, а [PERSON] набув всіх прав та вимог ТОВ «Фінанс Проперті Груп» за договором іпотеки квартири ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р., що підтверджується договором про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. (т.1, а.с.220-221). Позивачі звертаючись до суду з даним позовом посилаються на те, що укладений між ТОВ «Фінанс Проперті Груп» та [PERSON] . Договір відступлення права вимоги є недійсними, оскільки такий договір є договором Факторингу, в якому відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами можуть бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, тоді як [PERSON] не є суб`єктом підприємницької діяльності з відповідним видом діяльності в сфері фінансових послуг, з правом здійснення факторингових операцій, а відтак договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором також є недійсним, оскільки підставою для його укладення став недійсний договір. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17 та постанові № 757/1183/16-ц від 20 травня 2019 року. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що спірний Договір відступлення права вимоги від 04.06.2018р. є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд доходить висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним Договору відступлення права вимоги від 04.06.2018р., а відтак і про відсутність правових підстав для визнання договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. недійсним, з підстав недійсності Договору відступлення права вимоги від 04.06.2018р. Стосовно позовних вимог щодо визнання п.22 договору іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. недійсним в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку щодо початкової ціни предмету іпотеки в розмірі 50 % від його вартості згідно з п.34.4 Договору, оскільки його умови суперечать п.1 ст.43 Закону України «Про іпотеку», суд зазначає наступне. Відповідно до п.22 договору іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.5.16.7, 16.8, цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містять в цьому договорі. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно п.33.4 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеною в цьому пункті. Стаття 43 ЗУ «Про іпотеку» встановлює порядок підготовки до проведення прилюдних торгів, яка, зокрема, встановлює, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Таким чином, враховуючи що іпотекодавець та іпотекодержатель у п.22 договору іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р. досягли згоди щодо початкової ціну продажу предмета іпотеки, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання п.22 Договору іпотеки частково недійсним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст. 7 Закону України "Про іпотеку"за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Встановлено, що [PERSON] 07.06.2018р. направив на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, яка була отримана останньою 27.06.2018р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.227). За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконано основне грошове зобов`язання та не сплачено заборгованість в 30 денний строк, вказаний у вимозі від 07.06.2018р., [PERSON] використав своє право, передбачене п.27 договору іпотеки № ZXR019521.23882.002 від 08.02.2012р.та звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.228). Згідно з ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Водночас, всупереч ст.37 Закону України «Про іпотеку» суду не надано доказів того, що [PERSON] було проведено оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття право власності на квартиру, розташовану в [ADDRESS] , а відтак суд доходить висновку, що [PERSON] та державним реєстратором Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюком Є.В. під час реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно не дотримано вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру, розташовану в [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у проживанні у вищезазначеній квартирі та не надає ключі від неї. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, враховуючи, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] скасована, а також встановлений факт того, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, суд доходить висновку про достатність правових підстав для вселення [PERSON] до квартири, розташованої в [ADDRESS] , як її власника. Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог в частині вселення [PERSON] у вищевказану квартиру, оскільки вона в силу ст.ст.391, 396 ЦК України не має права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування квартирою, розташованою в [ADDRESS] . Окрім того, суд не вбачає правових підстав для зобов`язання державного реєстратора Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Сердюка Є.В. внести відомості про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] , оскільки чинним законодавством не надано право суду зобов`язувати вчинити певні дії осіб, які є третьою особою у справі. Окрім того, такі вимоги є передчасними. Враховуючи вищевказане, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 1 536,80 грн.

Outcome: partial