Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] суму у розмірі 322920,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 березня 2010 року між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 5000 доларів США на строк 2 місяці. Проте, до закінчення строку повернення даної позики 11 травня 2010 року за проханням відповідачки, вони змінили умови позики. А саме відповідачка отримала від нього додатково ще 4 тисячі доларів США позики, а сума відсотків за користування його коштами в розмірі 9 тисяч доларів США склала 4 тисячі доларів США. Строк повернення загальної суми боргу за позикою та відсотків за користування коштами ними не було визначено. 07.11.2014 року він звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення коштів. Оскільки відповідачка на даний час не повернула йому жодних коштів, тому просить стягнути з такої 322920,00 грн. (13000 доларів США по курсу НБУ станом на 10.02.2015 року). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали повністю та просили його задовольнити, пояснили, що просять стягнути з відповідачки проценти у фіксованій сумі. Відповідачка у судове засідання не з"явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання, а тому суд розглядає справу у її відсутності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 11.03.2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив фізичній особі - підприємцю [PERSON] грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, про що відповідачка надала позивачеві письмову розписку, зобов'язавшись повернути позивачу кошти в сумі 7000 доларів США до 11.05.2010 року. Також з цієї розписки вбачається, що 11.05. [PERSON] взяла ще 4000 доларів США, борг складає 9 тисяч та 4 тисячі процентів, всього 13000 доларів США. 07.11.2014 року [PERSON] звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення боргу (а.с. 7, 11). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. А тому позов в частині стягнення боргу в сумі 223560,00 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.02.2015 року становить 9 000 доларів США є обгрунтованим. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з розписки, відповідачка зобов"язалася повернути 4 тисячі доларів США процентів за користування коштами. У Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, прийнятій в результаті перегляду ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року вказано, що за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. З огляду на викладене, підстави для задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування позикою у розмірі 99360,00 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 10.02.2015 року становить 4 000 доларів США, відсутні.

Outcome: partial