Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

22.12.2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Північний ГЗК»), в якому просить стягнути відповідно до ст.ст.153, 237-1 КЗпП України 250 000,00 грн. моральної шкоди, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, втратою професійної працездатності. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що працювала на підприємстві ПрАТ «Північний ГЗК» машиністом ексгаустера в цеху обпалки та огрудкування ПАТ «Північний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний ГЗК», в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 23 роки 8 місяців. Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 06.02.2014 р. (протокол № 263) та від 15.01.2016 р. (протокол №067) їй було встановлене професійне захворювання: радікулопатія попереково-крижова L5-S1, шийна С5-С7 білатерально, з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та м'язові-тонічними синдромами, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС першого ст.), остеопарозу, в поєднанні з періартрозами, ліктьових і колінних (ПФ першого ст.) суглобів. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного хронічного захворювання від 04.03.2014 р., де вказано, що працюючи на підприємстві вона виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці за важкістю праці відносяться до 3 класу з ступені шкідливості. Тобто відповідач протягом тривалого часу грубо порушував ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у неї професійного захворювання. Цей факт визнали члени комісії з розслідування професійного захворювання, про що зазначили в п. 16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.03.2014 р. Зважаючи на те, що професійне захворювання виникло у неї внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де вона працювала, норм з безпеки праці під час виконання трудових обов'язків, що воно саме і визнало в акті розслідування,то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. В зв'язку з професійним захворюванням змінилися її спосіб та якість життя, що завдає їй моральних страждань. Виходячи з характеру захворювань вона не має змоги вести звичайний спосіб життя, повинна значний час проводити в лікарні, приймати ліки, їй важко виконувати будь-яку роботу по господарству, досить часто (декілька разів на добу) у неї утруднюється дихання, з'являється головний біль при підвищенні артеріального тиску, вона швидко втомлюється, в неї постійні ниючі болі у шийному хребті, що віддають у руки, обмежують її рухи та утруднюють ходу, все це порушує її нормальні життєві зв'язки. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просить стягнути з відповідача 250 000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» Доценко Т.Ю. проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що відповідно до ст.. 43 Конституції України, яка гарантує кожному право на працю, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується, позивач, незважаючи на повідомлення під розписку про умови праці, наявність на її робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, добровільно погодилася працювати на підприємстві відповідача. Також представник відповідача акцентувала увагу на тому, що позивач відповідно до даних трудової книжки свою трудову діяльність розпочала як учень швеї-мотористки. Відповідач вважає, що позивач, незважаючи на письмове попередження про умови праці, почала працювати на підприємстві відповідача з мотивів підвищеної заробітної плати та наявності компенсацій за шкідливі умови праці, передбачені трудовим договором та законодавством. Відповідачем постійно проводились навчання з охорони праці, інструктажі, вживались заходи до полегшення умов праці. Відповідач зазначила, що починаючи з 2004 року триває модернізація виробництва, в тому числі у сфері охорони праці. Тому в діях відповідача немає ознак протиправності, оскільки основна причина виникнення професійного захворювання - це тривала робота позивача у шкідливих умовах. Між тим, позивач у віці 45 років мала право вийти на пенсію на пільгових умовах, але таким правом не скористалася. При звільненні 11.10.2011 р. відповідач пропонував позивачу роботу, не пов'язану із впливом шкідливих факторів, від яких остання відмовилась. Також представник відповідача звертає увагу на встановлення професійного захворювання позивача лише через два роки після звільнення та наявність помірного відсотку (25%) втрати працездатності і відсутність групи інвалідності на даний час. Крім того, відповідач зазначив, що позич отримала значну суму одноразового відшкодування шкоди та продовжує отримувати щомісячні страхові виплати втраченого заробітку від Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України, а також має підвищений розмір пенсії. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працювала в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 23 років 8 місяців, а саме: з 12.06.1979 року до 22.09.1983 р. та 11.05.1992 р. по 11.10.2011 року машиністом ексгаустера в цеху обпалки та огрудкування ПАТ «Північний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнена у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 с. 40 КЗпП України (а.с.7-8). Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 06.02.2014 р. (протокол № 263) та від 15.01.2016 р. (протокол №067) їй було встановлене професійне захворювання: радікулопатія попереково-крижова L5-S1, шийна С5-С7 білатерально, з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та м'язові-тонічними синдромами, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС першого ст.), остеопарозу, в поєднанні з періартрозами, ліктьових і колінних (ПФ першого ст.) суглобів (а.с36-37). Професійне захворювання було встановлене на підставі даних інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (отруєння) №2/2-11-3/200, затвердженої 15.01.2014 р. Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, де вказано, що позивач працювала в умовах дії важкої фізичної праці у шкідливих умовах та підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони (а.с.34-35). По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією, створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного хронічного захворювання від 04.03.2014 р. (а.с.10-12), де вказано, що працюючи на підприємстві [PERSON] виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці за важкістю праці відносяться до 3 класу з ступені шкідливості. Важкість праці: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою (до 2 разів на годину) - 15 при гранично допустимій до 10. Робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 42,6%/2,4 при гранично допустимій до 25/0. Нахили корпуса (вимушені, більше 30 градусів), кількість за зміну: 361 при нормі 100. За висновком МСЕК від 21.04.2015 серії 12 ААА № 003956 позивачці була встановлена втрата професійної працездатності 25% по радикулопатії (з 01.04.2015 р. до 01.04.2017 р.) з переоглядом у 01.03.2017 році. Згідно рекомендацій МСЕК позивачка потребує «ВМП, забезпечення лікарськими засобами» (а.с.13). Факт вини підприємства підтверджується актом розслідування причин хронічного професійного захворювання від 04.03.2014 р. (а.с.9-12), медичним висновком Українського НДІ промислової медицини № 263 від 06.02.2014 р. (а.с. 36-37). У відповідності до частин 1-4 статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов'язок роботодавця створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Отже, згідно з діючим законодавством підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Ч. 14 статті 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки професійне захворювання виникло в позивачки внаслідок порушення норм з безпеки праці під час виконання трудових обов'язків адміністрацією підприємства, де вона працювала, що воно саме і визнало в акті розслідування, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. В зв'язку з професійним захворюванням позивача змінилися спосіб та якість життя, що завдає їй моральних страждань. Наприклад, досить часто (декілька разів на добу) у неї утруднюється дихання, з'являється головний біль при підвищенні артеріального тиску. Такий стан не лає можливості позивачу спокійно спати вночі, займатися будь-якою фізичною роботою, так як фізичні навантаження викликають у неї задишку і кашель з виділенням харкотиння. Позивач швидко втомлюється, не може довгий час ходити або стояти, постійно відчуває фізичну втому. Крім того, постійні ниючі болі у шийному хребті, що віддають у руки, обмежують її рухи та утруднюють ходу. У зв'язку з цим позивач не може виконувати ніякої роботи по господарству, підіймати та тримати у руках навіть неважкі речі, а також без відпочинку підійматися по сходах. Зазначене завдає позивачу нестерпних моральних страждань, оскільки незважаючи на ще досить не старий вік, вона відчуває себе непотрібною не тільки для суспільства, а й для своїх рідних та близьких. Постійне відчуття безпорадності пригнічує позивача, вона вважає себе безпорадним тягарем для своєї родини. Також у зв'язку з хворобою позивач змушена багато часу проводити в лікарні, де приймає багато ліків, що підтверджується витягами з лікарняних епікризів (а.с.14-27) та виписками із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.28-33). Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань позивачки, що призводять до значних і постійних моральних страждань, адже ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я. Таким чином, у наслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства відповідача позивачка відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням її здоров'я в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання форми П-4 від 04.03.2014 р., комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці. Рішенням Конституційного суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст. 237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п. 13 Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно з п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд враховує тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотність таких наслідків, розмір втрати працездатності, настання негативних змін у її житті, неможливість відновлення стану, який мала потерпіла до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, обмежена в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 17 000,00 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання їй моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Поінформованість позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, що збільшує рівень професійного ризик, залежить від нього самого і як наслідок - існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовжені роботи в шкідливих умовах, а не тільки діями роботодавця, який не може усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин,не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial