Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

[PERSON] подала до суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], мотивуючи її. Тим, що відповідач по добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому просить щомісячно стягувати з нього аліменти в її користь на утримання дитинив розмірі ? частки із всіх видів доходів щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак згідно заяви просила розглянути справу без її участі. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак згідно заяви просив розглянути справу без його участі та повністю задовольнити з підстав наведених у позові. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Подружжя від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який знаходяться на повному утриманні та вихованні матері [PERSON]. Встановлено, що відповідач в добровільному порядку допомогу на утримання дітей не надає. Згідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини, здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Враховуючи вищенаведене щодо стягування аліментів, суд вважає необхідним задовольнити позов та щомісячно стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4частки всіх доходів відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого, для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, що відповідає вимогам закріпленим ч. 1 ст. 191 СК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] при пред'явленні позову щодо вимоги про стягнення аліментів, була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] в користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.. Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить із належної доведеності підстав для такого розподілу. Однак, в цій частині позовна заява і додані до неї матеріали є необґрунтованою та не відповідає вимогам закону. Суд не зв'язаний доводами позовної заяви та матеріалами справи, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, і враховує наступне. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 2 ч. 3 і ст. 3 ч. 3 відповідних редакцій ЦПК України). Чинна на час розгляду судом справи редакція ЦПК України встановлює правила щодо власне розподілу судових витрат, де витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов'язаних із розглядом справи ( ст. 133 ч. 3 п. 1 ЦПК України), однак, суттєво деталізує та змінює окремі з них: стаття 137: витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1); за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2); для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4); у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5); обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6); стаття 141: інші (окрім судового збору) судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2); при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема,: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (ч. 3); якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6). Передбачивши можливість звільнення особи у певних випадках від сплати судового збору та встановивши законом відповідні пільги (ст. 79 ч. 2 і ст. 133 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України, ст. 5 Закону № 3674-VI), законодавець не передбачив аналогічного звільнення особи від сплати судових витрат, пов'язаних із розглядом справи. Таке звільнення можливе лише в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом (ст. 81 ч.ч. 1, 3 і ст. 136 ч.ч. 1, 3 відповідних редакцій ЦПК України), тобто, лише з урахуванням майнового стану сторони за умови наявності та доведеності такої підстави. Позивач [PERSON] уклала 19.02.2018 договір про надання послуг представництва в цивільному процесі з адвокатом [PERSON], який представляв інтереси сторони на підставі цього договору. Статтею 4 договору сторони обумовили, що за надання юридичної допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 1500,00 грн в строк до 19.02.2018; клієнт, погоджуючись на проведення інших платних послуг, компенсує адвокату різні судові витрати (проведення досліджень, затрати на поїздки тощо)…. 19.02.2018 адвокат [PERSON] видав [PERSON] довідку за № 11, в якій зазначив, що за підготовку та ведення цивільної справи від неї було отримано за надання правової допомоги як гонорар 1500,00 грн; дана сума зазначена в книзі обліку доходів і витрат адвоката. За приписами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ч. 1 п. 4, ст. 27); договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі; до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права; зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (ст. 27 ч.ч. 1, 3, 5); гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ч.ч. 1, 2, 3). Аналогічні правила щодо надання адвокатом правової допомоги на підставі договору та щодо гонорару встановлені й статтями 14, 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09.06.2017, а статтею 29 цих Правил передбачено право адвоката стягувати з клієнта, окрім гонорару, також і коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, види і порядок сплати яких визначаються договором. Договір про надання правової допомоги із урахуванням загальних положень про договори і правил про послуги є відплатним (передбачає оплатність надання послуг) і в такому разі ціна (оплата, порядок її здійснення) є істотними умовами договору (ст.ст. 6, 11, 202, 509, ст. 626 ч.ч. 1, 5, ст. 627 ч. 1, ст. 628 ч. 1, ст. 632, ст. 638 ч. 1, ст. 901 ч. 1, ст. 903 ч. 1 ЦК України). Відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги пов'язується із належним їх визначенням, наявністю розрахунку витрат щодо обсягу, видів наданих послуг. Якщо мають місце додаткові (супутні) витрати, такі теж повинні підтверджуватися розрахунком. Фактична оплата гонорару, інших витрат підтверджується належними і допустимими документальними доказами. Належним і допустимим доказом щодо наявності відповідних підстав для виникнення грошових зобов'язань є зафіксовані у письмовій формі умови договору, що в подальшому слугують підставами для розрахунків між сторонами та для обліку відповідних операцій, які, у свою чергу, теж фіксуються лише у документальній формі (ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 4, 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 64 і ст. 95 відповідних редакцій ЦПК України, інші норми законодавства). Складання документів, зокрема, первинних, у т.ч., оформлення і видача клієнту розрахункових документів, необхідних для оплати послуг відповідно до визначеного встановленим порядком їх обсягу та порядку оплати, є обов'язком особи, яка надає ці послуги, здійснює облік відповідних операцій та несе відповідальність за складання документів. Усні твердження щодо таких фактів і документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України), до уваги не беруться. Сторона уклала відповідний договір діючи у цивільних відносинах клієнта із адвокатом на власний ризик і розсуд, вільно, так само сторони розпорядились у подальшому і процесуальними правами та здійснювали своє право на захист. У договорі позивача з адвокатом сторони визначили гонорар у сумі 1500,00 грн. За обставинами справи, визначений договором гонорар мав авансовий характер. Одностороння довідка, складена адвокатом [PERSON] 23.02.2018, не може слугувати підставою для розподілу відповідних судових витрат виходячи із зазначеної в цій довідці суми. Діючи у вищенаведений спосіб, позивач [PERSON] позбавила себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для стягнення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги у вигляді конкретних гонорарів, розподілу таких витрат. Сторона не надала відповідних доказів щодо визначення розміру витрат на правову допомогу та розрахунків. Насамкінець. Суд не може звернути увагу, що урахуванням вимог ст. 3 ч. 3, ст. 62 ч. 4, п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» редакції ЦПК України, що набрала чинності з 15.12.2017), повноваження адвокатів як представників обох сторін повинні були підтверджуватися довіреностями або ордерами, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такі передбачені цивільним процесуальним законом документи щодо повноважень представників не були надані судам першої та апеляційної інстанцій. Аналогічної позиції дотримується і Апеляційний суд Закарпатської області у своїй поостанові № 297/2656/17 від 11 квітня 2018 року. Вищенаведене виключає можливість розподілу між сторонами витрат на оплату професійної правничої допомоги безвідносно до того, визнається будь-якою зі сторін необхідність такого розподілу, чи ні, позаяк у розумінні ст. 10 ч. 9, ст. 206 ч. 4 ЦПК України визнання певної вимоги може тягти її задоволення лише в тому разі, якщо таке не суперечить закону та не порушує нічиїх прав. Вищенаведене виключає можливість розподілу між сторонами витрат на оплату професійної правничої допомоги безвідносно до того, визнається будь-якою зі сторін необхідність такого розподілу, чи ні, позаяк у розумінні ст. 10 ч. 9, ст. 206 ч. 4 ЦПК України визнання певної вимоги може тягти її задоволення лише в тому разі, якщо таке не суперечить закону та не порушує нічиїх прав.

Outcome: partial