Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

25 серпня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що за рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29.09.2013 року з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину. Однак, з часу ухвалення зазначеного судового рішення, його матеріальне становище значно погіршилось, зокрема: на даний час він ніде не працює; в центрі зайнятості на обліку не перебуває; зареєстрований, як підприємець, але упродовж 2014-2016 років доходів не отримував. Час від часу має тимчасові заробітки, однак, маючи такий нерегулярний дохід, не має змоги щомісяця сплачувати 2000 грн. на утримання дітей, у звязку із чим у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів в сумі 4950 грн. Крім цього вказав, що при можливості, намагається забезпечувати дітей матеріально й в інший спосіб, зокрема, купує їм одяг, у червні 2016 року з дітьми їздив на відпочинок. З наведених підстав та посилаючись на розміри прожиткового мінімуму для дітей, що визначені у Законі України «Про державний бюджет на 2016 рік», а також положення ст.180 СК України про солідарний обовязок батьків утримувати неповнолітніх дітей, просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за рішенням суду з 1000 грн. на 500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення ними повноліття. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з вищенаведених підстав та додатково пояснив, що його матеріальне становище суттєво змінилось з 2014 року, оскільки з цього року доходів від підприємницької діяльності він не має, а має лише тимчасові заробітки. Оскільки на момент розгляду справи в суді він залишався бути зареєстрованим, як підприємець, тому стати на облік в центрі зайнятості він не мав можливості. На прожиття заробляє поїздками за кордон. Проживає зі своїми батьками, інших утриманців не має та має задовільний стан здоровя. Аліменти сплачує коштами, які заробляє від поїздок за кордон, при цьому, несплата ним аліментів упродовж восьми місяців мала місце, у звязку з його тривалим перебуванням за кордоном на заробітках. Під час побачень з дітьми у дні, визначені судовим рішенням, купує їм іграшки, одяг та продукти харчування. При цьому, придбаний ним одяг відповідач не приймає, а через дітей повертає йому назад. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити, а понесені ним судові витрати у виді сплати судового збору залишити за ним. Представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснила, що у звязку із погіршенням майнового стану, позивач, за рахунок своїх тимчасових заробітків, не в змозі щомісячно сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. Також вказала й на зміну обставин у відповідача, як стягувача аліментів, яка на даний час сама має можливість заробляти та виконувати солідарний обовязок по утриманню дітей, оскільки у відпустці по догляду остання уже не перебуває. Позивач, окрім аліментів, надає допомогу дітям й у інший спосіб, зокрема, купує одяг, продукти харчування, забезпечує відпочинок, та не відмовляється від надання й іншої допомоги, однак відповідач з даного приводу до нього не звертається. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Непогоджуючись із заявленими [PERSON] позовними вимогами про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, відповідач [PERSON] подала суду письмові заперечення, які обґрунтувала тим, що діти, як і раніше потребують коштів на: оздоровлення, так як часто хворіють, відпочинок та всебічний розвиток, а у позивача сімейний стан не змінився та він має задовільний стан здоровя. Зміну матеріального становища позивача вважає тимчасовим явищем і не значно суттєвим, оскільки останній є молодою працездатною особою і не позбавлений права в подальшому влаштуватися на більш високооплачувану роботу для збільшення своїх доходів, а небажання позивача працювати не звільняє його від обовязку утримувати неповнолітніх дітей. Та обставина, що останній не став на облік в центр зайнятості свідчить про його байдуже ставлення до сплати аліментів на утримання дітей. Оскільки для реалізації дітьми права на фізичний, розумовий, моральний та духовний розвиток необхідні немалі додаткові витрати, та враховуючи економічну ситуацію в країні та розміри прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, визначені Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік», вважає позов [PERSON] безпідставним, у звязку із чим просила у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала вищенаведені заперечення та заперечила відсутність у позивача доходів, мотивуючи тим, що останній у 2014 та 2015 роках купував будівельний матеріал. Не заперечила тієї обставини, що позивач возив дітей на відпочинок на море, купував їм одяг, однак дані речі вона йому повернула з ініціативи дітей виключно з тих підстав, щоб останні, перебуваючи вдома у позивача, мали що одягнути. Аліменти, що сплачуються позивачем на дітей, вона витрачає на продукти харчування, одяг та усе інше, необхідне дітям. Середньомісячні витрати на утримання дітей у неї складають орієнтовано 5000 грн., при цьому, дітям ні у чому вона не відмовляє купує усе, що останні попросять. Сама ж вона ніде не працює, зареєстрована, як підприємець, однак недіючий, кошти на прожиття та утримання дітей заробляє також поїздками в [PERSON]. Поміж цього, на дітей має додаткові витрати, зокрема: 480 грн. вона витратила для придбання старшому сину шкільного приладдя; 3000 грн. на ремонт дитячого садка, який відвідує менший син; по 10,50 грн. сплачує в день за утримання дитини в дитячому садку; старший син також відвідує секцію «футболу», що вимагає значних витрат; менший син хворіє плоскостопістю та потребує лікування. Разом з цим вказала, що з позивачем вона не спілкується та про наявність у неї таких витрат останньому не повідомляла. Не заперечила, що позивач купував спеціальне взуття для дитини, однак воно за розміром на дитину не підійшло, оскільки велике за своїм розміром. Просила суд не зменшувати розмір аліментів, присуджених рішенням суду. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, у тому числі цивільну справу 163/2098/13-ц, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. За змістом ст.180 СК України,\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181, ст.ст.183, 184 СК України). Відповідно до ст.182 СК України,\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З копії заочного рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12.09.2013 року встановлено, що судом вирішено стягувати з [PERSON] аліменти в користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01 серпня 2013 року і до досягнення ними повноліття (а.с.3-4). При визначенні такого розміру аліментів суд виходив з прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік», положень ч.2 ст.182 СК України та врахував, існуючі на той час фактичні обставини у кожного із сторін, а саме, хворобливий стан здоровя старшого сина [PERSON], перебування матері дітей - [PERSON] у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - до 06.01.2015 року та відсутність у неї самостійного доходу, належний стан здоровя позивача [PERSON], його працездатність, зайняття підприємницькою діяльністю та відсутність у нього інших утриманців. З розрахунку суми заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] за вказаним судовим рішенням вбачається, що з серпня 2013 року по липень 2016 року останньому нараховано до сплати аліменти на загальну суму 72000,00 грн., з яких позивачем сплачено 67050,00 грн., а заборгованість станом на 01.08.2016 року становить 4950,00 грн. (а.с.6). Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й інші норми, якими врегульовано обов'язок батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 05.02. 2014 р. (справа № 143цс13). В силу статей\~10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З копії довідки Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області від 12.07.2016 року за вих.№1200, виданої на підставі трудової книжки АХ №710408 позивача, встановлено, що останній з 21.12.2007 року не працює, не служить та не навчається (а.с.5). Згідно копії довідки Любомльського районного центру зайнятості від 13.07.2016 року за вих.№1434, позивач [PERSON] на обліку в Любомльському районному центрі зайнятості, як зареєстрований безробітний, не перебуває (а.с.5 на звороті). Довідкою Любомльського відділення Ковельської ОДПІ від 13.07.2016 року за вих.№660/23 стверджено, що [PERSON], як підприємець, за період з 01.01.2014 року по 30.06.2016 року здійснював діяльність на загальній системі оподаткування та, згідно поданої звітності, доходів від здійснення підприємницької діяльності за вказаний період не отримував (а.с.5 на звороті). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 09.09.2016 року проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача [PERSON] на підставі його власного рішення. Натомість, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 163/2098/13-ц, позивач від зайняття підприємницькою діяльністю у 2013 році мав суттєві доходи, що враховувалось судом при визначенні розміру стягнутих з нього аліментів за рішенням суду від 12.09.2013 року. Зокрема, як слідує з довідки Любомльського відділення Ковельської ОДПІ від 24.07.2013 року за вих.№3136, [PERSON] за період з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року, як субєкт підприємницької діяльності, отримав 117712,00 грн. валового доходу. З пояснень позивача встановлено, що зміна його матеріального становища має місце з 2014 року, а доходи він має від поїздок на заробітки за кордон, у звязку із чим аліменти сплачує по мірі можливості, а саме, залежно від його фінансового становища. Такі пояснення позивача обєктивно доводяться вищевказаною довідкою Любомльського відділення Ковельської ОДПІ від 13.07.2016 року за вих.№660/23, а також розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, яким підтверджено нерегулярність сплати аліментів та погашення заборгованості. Вищенаведені докази є суттєвими та дають підстави для беззаперечного висновку про зміну матеріального стану позивача в сторону його погіршення внаслідок відсутності доходів від підприємницької діяльності, яка на даний час уже взагалі припинена. Відповідно змінились й його можливості сплачувати раніше присуджену суму аліментів на дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей від 12.09.2013 року матеріальне становище позивача погіршилося та він не має можливості сплачувати призначені судом аліменти у розмірі 2000 грн. (по 1000 грн. на кожну дитину) щомісячно. Разом з тим, зменшення розміру аліментів має забезпечити і розумні матеріальні потреби дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 січня 2016 року становить 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень та з 1 грудня - 1355 гривень, а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1689 гривень. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). В судовому засіданні позивач [PERSON] вказував, що періодично надає матеріальну допомогу дітям, зокрема: купує одяг, продукти харчування, забезпечує відпочинок, турбується про стан їх здоровя, та дану обставину не заперечила сама відповідач [PERSON] З часу ухвалення судового рішення від 12.09.2013 року зі сторони відповідача [PERSON], як матері дітей, також відбулись зміни, зокрема, в останньої 06.01.2015 року закінчився термін її перебування у відпустці по догляду за дитиною, яку вона не продовжувала, що встановлено з її особистих пояснень в суді. Відповідач [PERSON] зареєстрована, як підприємець, однак доходів у період з 01.01.2014 року по 30.06.2016 року не отримувала, що підтверджується довідкою Любомльського відділення Ковельської ОДПІ від 08.09.2016 року за вих.№1014. З пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що доходи вона отримує також від поїздок за кордон. Посилання ж [PERSON] на те, що щомісячні витрати на утримання дітей у неї становлять орієнтовно 5000 грн., жодним належним та допустимим доказом не підтверджені, а її вказівка про те, що вона ні в чому дітям не відмовляє та купує усе, що вони забажають, виходить за рамки розумності та, на думку суду, є її власним рішенням, яке позивача, як батька, жодним чином не зобовязує. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої ТМО Любомльського і Шацького районів від 08.09.2016 року, менший син сторін [PERSON] страждає двобічною плоско-вальчусною деформацією стоп І-ІІ ст., у звязку із чим потребує ортопедичних устілок-супінаторів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач дбає про здоровя дітей, зокрема, придбав для сина ортопедичне взуття, а до тієї обставини, на яку посилається відповідач, а саме, що дане взуття більше за розміром, суд відноситься критично, оскільки остання з позивачем не спілкується та, як наслідок, не повідомляє про наявність додаткових обовязкових витрат на дітей. Разом з цим, в силу ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд також враховує й стан здоров'я дитини. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, а також те, що обоє батьків зобов'язані на рівні нести витрати на утримання дітей, які не можуть бути меншими від рівня прожиткового мінімуму для дітей певного віку, встановленого державою, а також враховуючи те, що матеріальний стан позивача погіршився та має мінливий, нерегулярний характер, суд вважає за необхідне зменшити розмір стягуваних з останнього аліментів на утримання синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з урахуванням принципів розумності та справедливості до 800 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття, а не до 500 грн., про що просила сторона позивача. Щодо вимоги позивача про зменшення розміру аліментів від дня подання позову до суду, то така не ґрунтується на вимогах закону, оскільки, відповідно до ст.191 СК України,\~від дня пред'явлення позову присуджуються лише аліменти на дитину, а аліменти у зменшеному розмірі повинні стягуватися від дня набрання рішенням законної сили, про що також надано розяснення в абз.1, 4 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд враховує клопотання позивача, висловлене в судовому засіданні, та залишає за ним сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. \~\~

Outcome: partial