Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, зареєстрований 2 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1493. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, відповідач фактично не проживає з позивачем протягом тривалого часу, не веде спільний побут та бюджет, не підтримує сімейних стосунків, шлюб існує формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року відкрито провадження у справ, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 3 липня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, в якій останній позов визнав повністю, просив суд розглянути справу у його відсутність. 29 липня 2020 року до суду від представника позивача надійшла заява, в якій остання підтримала позов у повному обсязі, просила здійснювати розгляд у її відсутність та відсутність позивача. Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судовим розглядом встановлено, що 2 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1493, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 02.10.2009 року. Від шлюбу сторони у справі мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв`язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Протягом тривалого строку сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім`ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі та інтересам їх сина, враховуючи обставини, що склалися у даному конкретному випадку, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved