Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01.04.2016, яка станом на 01 липня 2018 року становить 92 002,50 гривень та судових витрат по справі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 01 квітня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала [PERSON] грошові кошти в сумі 39 150,00 гривень, які остання зобов'язалася повернути до 01.10.2016, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору, відповідач також зобов'язалася за користування грошовими коштами сплатити їй проценти із розрахунку 5% від всієї суми коштів щомісяця. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 92 002,50 грн., з яких: 39 150,00 грн. - сума основного боргу за договором позики; 52 852,50 грн. - сума заборгованості процентів за договором позики, яка складається з 39150,00 грн. (сума основного боргу)*5% (ставка процентів по договору)/100%*27 місяців (строк користування) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 920 грн. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 01.08.2018 відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі, даною ухвалою суду відповідачу роз'яснено право подати відзив на позов у строк до 23.08.2018. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 09.10.2018 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилися, до початку розгляду справи від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовими конвертами разом з рекомендованими повідомленнями повернутими до суду без вручення за закінченням терміну зберігання та з відміткою, що зазначена особа за вказаною адресою не проживає, про причини поважності неявки суд не сповістила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 статті 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу надання адміністративних послуг та реєстрації виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області, [PERSON], [INFO], з 16.05.2009 і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та саме за цією адресою, а також за адресою, вказаною у позовній заяві: [ADDRESS], судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім'я відповідача. У зв'язку з чим, судом встановлено, що [PERSON] повторно не з'явилась в судові засідання, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась належним чином, не повідомивши суд про причини неявки, не надавши до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуюче вищевикладене, судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України; за згодою представника позивача, Токмацьким районним судом Запорізької області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 01.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач надав [PERSON] позику у розмірі 1500$ (39 150,00 гривень), строком до 01.10.2016, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 5% в місяць із розрахунку усієї суми займу, що підтверджується копією вказаного договору. Факт отримання позики в зазначеному розмірі підтверджується розпискою [PERSON] від 01.04.2016, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, що підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (статті 536, 1048 ЦК України). У встановленому ст.ст.536, 1048 ЦК України порядку проценти нараховуються як плата за правомірне користування чужими грошовими коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені вказаними статтями проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього до боржника застосовується відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання і стягненню підлягають три відсотки річних та інфляційні збитки. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що грошові кошти за вищезазначеним договором позики отримані відповідачем [PERSON] особисто, що підтверджується долученою до позову копією розписки від 01.04.2016 про отримання позики. За умовами договору позики від 01 квітня 2016 року сторони погодили сплату процентів за користування позикою у розмірі 5% в місяць із розрахунку усієї суми займу. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 жовтня 2016 року позивач не могла нараховувати відсотки у розмірі 5% від суми боргу. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилося після спливу визначеного договором строку позики, а саме 01 жовтня 2018 року. Як встановлено судом, відповідно до договору позики від 01.04.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] позивач надав [PERSON] позику в розмірі 39 150,00 гривень строком до 01.10.2016, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 5% із розрахунку усієї суми займу. Тобто, щомісячний процент у розмірі 5% за користування позикою в сумі 39 150,00 гривень становить 1957,50 гривень. Строк дії зазначеного договору, з 01.04.2016 по 01.10.2016, становить 6 місяців. Для визначення загальної суми процентів, що підлягають стягненню за шість місяців, необхідно вирахувати: 39 150,00 гривень (сума позики) + 1957,50 гривень (щомісячний процент за користування позикою у розмірі 5%)*6 (місяців користування грошовими коштами) = 50 895,00 гривень. Оскільки позивачем не подано заяву про уточнення або збільшення позовних вимог в частині стягнення суми втрат від інфляції за час прострочення заборгованості, а також трьох процентів річних від простроченої суми, не надано розрахунку 3% річних відповідно до ст.625 ЦПК України, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках, суд прийшов до висновку, що підстав для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми після 01.10.2016 не встановлено. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи ту обставину, що позивачем [PERSON] згідно з квитанцією № П541/6758757/1 від 27.07.2018 сплачено судовий збір в розмірі 920,25 грн. за подання позовної заяви, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 506,14 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial