Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

26.02.2016 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, яке перебуває у спільній сумісній власності сторін як колишнього подружжя, а саме: будинку № 113-б по вул. 200-річчя м. Гола Пристань в м. Гола Пристань Херсонської області разом з господарчими будівлями та спорудами, електричної плити HANSA, кухні, пилососа SAMSUNG, дзеркала у ванну кімнату з полицею та шафою, вішалки, ліжка з матрацом, дитячого ліжка, визнавши за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна, з посиланням на ст. ст. 60, 69, 70 СК України. В процесі судового розгляду позивачка [PERSON] неодноразово змінювала та уточнювала позовні вимоги і 21.09.2016 подала до суду остаточну уточнену позовну заяву, в якій просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку № 113-б по вул. 200-річчя м. Гола Пристань в м. Гола Пристань Херсонської області разом з господарчими будівлями та спорудами, виділивши її частку в натурі, визнати за нею право власності на наступне рухоме майно: ліжко з матрацом; електрична плита HANSA, дитяче ліжко, витребувавши останнє у [PERSON] 10.10.2016 [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання будинку № 113-б по вул. 200-річчя м. Гола Пристань в м. Гола Пристань Херсонської області його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що хоча спірний будинок і збудований під час перебування сторін у шлюбі, проте його будівництво велося за кошти, в еквіваленті 15000 доларів США, які йому подарувала бабуся, а також за кошти його батьків, натомість [PERSON] жодної участі у будівництві будинку не приймала, спільних коштів на будівництво будинку вони не мали. З посиланням на статтю 57 СК України просив задовольнити позов. 13.10.2016 ухвалою суду зазначені вище позови обєднані в одне провадження. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові (з урахуванням уточнень), проти задоволення позову [PERSON] заперечували, оскільки наявність у бабусі [PERSON] таких значних коштів викликає сумніви, так як вона працювала на роботах з невеликою заробітною платою, а свій будинок продала восени, натомість розписка була написана нею влітку, що з урахуванням поведінки [PERSON] під час судового розгляду даної справи (численні клопотання про відкладення розгляду справи) свідчать про фальсифікацію доказів по справі, з метою заволодіти всім будинком. [PERSON] приймала участь у будівництві будинку, вона допомагала приводити до ладу територію для будівництва, білила стіни, клеїла шпалери, красила труби, працювала у теплицях батьків [PERSON], допомагала по господарству (варила їсти, прибирала, прала та прасувала білизну тощо). У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові, натомість позовні вимоги [PERSON] не визнали, з тих же підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши інвентарну справу БТІ, допитавши свідків, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню частково, а позов [PERSON] таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 04.08.2007 по 15.09.2016 перебували між собою в шлюбі (а. с. 128), від якого мають дитину Діану, [INFO] (а. с. 134). 29.09.2011 [PERSON] набув у власність житловий будинок № 113-б по вул. 200-річчя м. Гола Пристань в м. Гола Пристань Херсонської області разом з господарчими будівлями та спорудами, про що йому було видано відповідне свідоцтво (а. с. 113). Будівництво спірного будинку (будівельні роботи) фактично було розпочате батьками [PERSON] у 2008 році, про що не заперечували сторони по справі та підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Документально будівництво будинку здійснювалося з лютого 2009 року по липень 2010 року, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 43/2/2016 (а. с. 170). Будівництво спірного будинку здійснювалося за гроші, отримані [PERSON] від своєї бабусі [PERSON] (а. с. 133), а також допомагали у будівництві працею та коштами батьки [PERSON], трудову участь також приймали сторони по справі, що підтверджується показаннями сторін, допитаними у судовому засіданні як свідки, а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так [PERSON] допомагала приводити до ладу територію для будівництва, білила стіни, клеїла шпалери, красила труби, працювала у теплицях батьків [PERSON], допомагала по господарству (варила їсти, прибирала, прала та прасувала білизну тощо), самостійного заробітку чи доходу, який би дозволяв проводити будівництво будинку (приймати участь у будівництві грошима), вона не мала. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається таким чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Зазначена вище правова позиція Верховного Суду України щодо застосування т. 60 СК України викладена в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 370/443/13ц, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У постановах від 3 червня, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У відповідності до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отримання [PERSON] у дар від своєї бабусі 15000 доларів США (а. с. 133) не свідчить про витрачання даних коштів у повному обсязі на будівництво спірного будинку, незважаючи на зазначене у такій письмовій розписці цільове використання коштів на будівництво будинку, оскільки надані [PERSON] чеки та інші документи про придбання будівельних матеріалів (а. с. 118-124) не підтверджують витрачання таких коштів для придбання будівельних матеріалів та конструкцій на будівництво саме спірного будинку та всіх цих коштів, оскільки ряд наданих [PERSON] документів датовані після введення спірного будинку в експлуатацію, що також підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи № 43/2/2016 (а. с. 170). Отже, з урахуванням наданих сторонами по справі доказів, [PERSON] не довів, що збудований під час перебування сторін у шлюбі спірний будинок є його особистою власністю, [PERSON] брала трудову участь у будівництві будинку та частковому обслуговуванні процесу будівництва, що свідчить про належність спірного будинку сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання спірного будинку особистою власністю задоволенню не підлягають. Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У відповідності до частин 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Таким чином, з урахуванням участі сторін у будівництві спірного будинку, суд вважає за необхідне відступити від принципу рівності часток подружжя у спільному нерухомому майні, визначивши частку [PERSON] В у спірному будинку у розмірі 1/6, яку з урахуванням інтересів дитини, яка перебуває на її утриманні (а. с. 128) вважає за необхідне збільшити до 1/4, визначивши частку [PERSON] у спірному будинку у розмірі 3/4 відповідно. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Про можливість реального виділу належної [PERSON] частки в розмірі 1/4 судово-будівельна експертиза не проводилася, оскільки сторонами таке клопотання не заявлялося, а суд позбавлений можливості призначити експертизу за власною ініціативою. Таким чином поділ спірного будинку між сторонами суд здійснює в ідеальних частках. [PERSON] не заперечував щодо заявленого [PERSON] варіанту поділу належного сторонам рухомого майна, а тому позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Оскільки [PERSON] не заперечував проти визначеної [PERSON] вартості заявленого до поділу рухомого майна, суд приймає таку вартість як належну. Разом з тим, [PERSON] до суду надано докази придбання сторонами ліжка «Тетяна» на суму 4120 гривень (а. с. 112), а тому суд враховує при поділі рухомого майна саме таку вартість ліжка, як підтверджену належними та допустимими доказами. Так у власність [PERSON] підлягає виділу наступне рухоме майно: ліжко «Тетяна» з матрацом вартістю 4120 гривень; електрична плита HANSA вартістю 2800 гривень; дитяче ліжко вартістю 3000 гривень, всього майна на суму 9920 гривень. У власність [PERSON] підлягає виділу наступне рухоме майно: кухня вартістю 2500 гривень; пилосос SAMSUNG вартістю 500 гривень; дзеркало у ванну кімнату з полицею та шафою вартістю 550 гривень; вішалка вартістю 400 гривень, всього майна на суму 3950 гривень. Таким чином компенсація у виді різниці вартості поділеного між сторонами рухомого майна, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] складає 2985 гривень, виходячи із наступного розрахунку: (9920 грн. + 3950 грн.)/2 3950 грн. Оскільки дитяче ліжко на момент ухвалення рішення перебуває у володіння [PERSON], її позов в частині витребування даного ліжка у [PERSON] задоволенню не підлягає. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, оскільки [PERSON] відмовлено у задоволенні позову, понесені ним судові витрати у виді судового збору в сумі 2044 гривень (а. с. 106) та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 5505 гривень (а. с. 222) відносяться на нього. Оскільки [PERSON] задоволено позов частково (визнано за нею право власності на 1/4 частку у спірному нерухомому майні замість 1/2, заявлено у позові, що складає 50 % від заявлених вимог, понесені нею судові витрати в загальній сумі 9447,85 грн.(з яких 2594,35 грн. (а. с. 4, 94) судовий збір; 3000 гривень (а. с. 88) витрати на правову допомогу; 3853,50 грн. (а. с. 89) витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи) підлягають стягненню з [PERSON] на її користь пропорційно задоволеним вимогам, тобто в сумі 4723,93 грн. (9447,85 грн. * 50%). При цьому заявлена до стягнення сума витрат на проїзд від місця проживання [PERSON] до м. Гола Пристань на судові засідання в розмірі 1120 гривень, яка полягає у понесенні [PERSON] витрат на паливо на поїздки автомобільним транспортом, задоволенню не підлягає, оскільки необхідність поїздок в судові засідання саме автомобілем, а не транспортом загального користування [PERSON] не доведено, а до суду, крім того, надано лише чек на придбання палива на суму 299,93 грн. (а. с. 90), а також не надано розрахунку нормативних витрат палива конкретного автомобіля, з урахуванням кілометражу та належності автомобіля [PERSON] чи іншій, найнятій нею особі тощо. Також суд приходить до висновку про можливість зменшення суми стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] на суму 2985 гривень, яка становить компенсацію різниці вартості поділеного між сторонами рухомого майна, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], присудивши до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1738,93 грн. (4723,93 грн. 2985,00 грн.) судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial