Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

12 серпня 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 19 листопада 2016 року у Овідіопольськом районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №222, та встановити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . У позові позивач зазначив, що в період шлюбу з дружиною мешкали в приватизованій квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 16.08.2019 року дружина забрала у позивача доньку та пішла від нього. На його намагання помиритися, відповіла відмовою. Але доньку повернула в вересні 2019 року, так як дитина пішла в дитячий садочок в с. Надлиманському Овідіопольського району. На протязі року дитина мешкала з батьком в с.Надлиманському, дружина могла приїхати та забрати на кілька днів до себе, а потім повернути назад, як вказує позивач. На теперішній час, їх сімейне життя не склалося, дружина мешкає в м. Одеса, там же і працює, повертатися до нього не бажає. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила справу розглянути без її участі. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі, зареєстрованому 19 листопада 2016 року у Овідіопольськом районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №222. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . У сторін не склалось спільне життя у зв`язку з несумісністю характерів, різними інтересами та поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння та почуттів один до одного. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не має потреби, оскільки вважає, що їх сім`я розпалася остаточно. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим, тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. (ст. 112 Сімейного кодексу України) Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем суд зазначає про наступне. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України особа може звернутися до суду за захистом лише невизнаного, оспорюваного чи порушеного права. Доказів наявності спору між сторонами з зазначеного питання суду не надано. Про відсутність такого спору зазначає і сам позивач в тексті позовної заяви. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги. У разі виникнення спору про визначення місця проживання дитини позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом. На підставі викладеного та

Outcome: partial