Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

27.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд розірвати шлюб між ним, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 12 лютого 2011 року. Поділити майно, набуте за час шлюбу з [PERSON], виділивши [PERSON] комплекс, розташований за адресою: Херсонська обл., м. Херсон, вул. 10-та Західна, 22, на земельній ділянці площею 4\~737 кв.м.; відповідачці [PERSON]: земельні ділянки, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Федорова художника, 5/7, площею 0,0228 га кадастровий номер: 5110136900:41:007:0140 та площею 0,0680 га кадастровий номер: 5110136900:41:007:0141; домоволодіння, розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Худ. Федорова, 7, загальною площею 136 кв.м., в т.ч. житловою 54,9 кв.м.; земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Одеса, вул.. Дача Ковалевського, 58/2, загальною площею 0, 0384 га, кадастровий номер: 5110136900:41:016:0094; квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 178, 7 кв.м., в т.ч. житловою 117, 5 кв.м.; автомобіль MAZDA СХ-9, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль CHEVROLET AVEO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також втрачено почуття любові та поваги. Також позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак, він та її дружина не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також зазначав, що має намір виїхати до Ізраілю для постійного проживання, але дружина не бажає покидати Україну. Відповідач [PERSON] позов визнала частково, а саме проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечувала, але вважала, що усе набуте за час шлюбу майно повинно залишитись їй та дітям. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 12 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Горячева) [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 107. До реєстрації шлюбу, 09 листопада 1998 року, у сторін народилася донька [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за № 1383. Також, 13 січня 2009 року народився син [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії 1-ЖД № 173741 виданий Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 10 лютого 2009 року. В період шлюбу 07 листопада 2011 року у сторін народилась донька [PERSON], про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 2045. Та згодом, 25 жовтня 2013 року народилась ще одна донька [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії 1-ЖД № 369465, яке було видно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 01 листопада 2013 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та відповідача, вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка [PERSON], та жінки [PERSON], й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене, згоду відповідача на розірвання шлюбу, та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). Що стосується поділу майна подружжя, суд зазначає наступне. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою було набуте майно, яке складається з: - комплексу, що розташований за адресою: Херсонська обл.., м. Херсон, вул.10-та Західна, 22, на земельній ділянці площею 4\~737 кв.м , що належить йому на підставі Договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; - земельних ділянок, розташовані за адресою: м. Одеса, вул.. Федорова художника, 5/7, площею 0,0228 га кадастровий номер: 5110136900:41:007:0140 та площею 0,0680 га кадастровий номер: 5110136900:41:007:0141, які належать [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 08 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] ; - домоволодіння, розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Худ. Федорова, 7, загальною площею 136 кв.м., в т.ч. житловою 54,9 кв.м., яке належать [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 08 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] ; - земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Дача Ковалевського, 58/2, загальною площею 0, 0384 га, кадастровий номер: 5110136900:41:016:0094, яке належать [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 11 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 178, 7 кв.м., в т.ч. житловою 117, 5 кв.м., яка належить [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 05 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; - автомобілю MAZDA СХ-9, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON], на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії САР 040840 від 29.05.2013 року; - автомобілю CHEVROLET AVEO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON], на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії САК 617630 від 30.03.2012 року. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Разом з тим частиною першою\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (ч. 2 п. 1 ст. 16 ЦК України). За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення вказаних норм закону позивач не надав суду жодних доказів належності йому та відповідачеві спірного майна на теперішній час, не надано доказів оцінки майна, та не визначено його вартість. Слід зазначити, що позивачу та відповідачу розяснювалось право про витребування та забезпечування доказів, а саме інформації від Реєстраційної служби ОМУЮ, КП «БТІ» ОМР, Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області щодо належності спірного майна, однак, з вказаними клопотаннями сторони до суду не звертались, доказів належності на теперішній час спірного нерухомого майна суду не надали, а враховуючи принцип диспозитивності процесу, суд позбавлений права самостійно вирішувати вказані питання. Також оригіналів правовстановчих документів про право власності на спірне майно, а також Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, копії яких містяться в матеріалах справи, суду надано не було, а від так достовірно встановити про те, хто є власником вказаного майна, чи не відчужено його в теперішній час є неможливим. Частиною 2 ст. 64 ЦПК України передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з тим частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В п.27\~постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обовязок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження\~\~та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу майна подружжя задоволенню не підлягають, через їх недоведеність. При цьому суд враховує, що відповідач проти задоволення позову у цій частині заперечувала та вважала доцільним усе набуте за час шлюбу майно залишити за нею, що, враховуючи ненадання оцінки спірного майна, технічних паспортів, які підтвердили б відсутність будь-яких прибудов чи перебудов спірного майна, також дає підстави для відмови у задоволенні позову у цій частині. При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зазначене свідчить про те, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з даним позовом та надати докази належності спірного майна та докази його вартості. На підставі викладеного і

Outcome: partial