Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розміром 0,0437 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , забезпечивши їй право безперешкодного доступу до цієї земельної ділянки та зобов`язати [PERSON] , знести самовільно здійснену нею добудову до житлового будинку за вище вказаною адресою. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 2840 грн., з яких: 1280 грн., складає сума судового збору та 1560 грн., витрати за надання їй правничої допомоги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, від 11.11.1993 року, виданого Сарненською міською радою [PERSON] разом із сином [PERSON] набула право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської Ради № 98 від 19.01.1998 року між [PERSON] та її тодішнім сусідом - власником квартири [ADDRESS] цього ж будинку [PERSON] було розділено присадибну земельну ділянку, на якій знаходився і знаходиться вище зазначений житловий будинок з надвірними будівлями. За цим рішенням [PERSON] було відведено у користування земельну ділянку, площею 461 м2, а [PERSON] , було відведено 729 м2 та відділ Сарненської міської ради по земельних питаннях, було зобов`язано відвести вище вказані земельні ділянки в натурі по раніше складеній схемі, яка є додатком до рішення № 98 від 19.01.1994 року. 27.01.1994 року на підставі цього рішення завідувачем земельним відділом Сарненської міської Ради народних депутатів було складено акт про винесення меж земельної ділянки в натурі, згідно якого, позивачу було відведено в натурі земельну ділянку, площею 461 кв.м., за вище вказаною адресою, яка прийняла її та встановлені на ній межові знаки, про що розписалася в цьому акті, в графі "Прийняв". До даного акту було додано План границь земельних ділянок, згідно якого їй було передано 461 кв.м., вище вказаної земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської Ради народних депутатів № 219 від 30.04.1998 року, [PERSON] , було передану у приватну власність безоплатно земельну ділянку площею 0,0437 га., що розташована в [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, якою вона користується з 1992 року. Після розмежування вище вказаної земельної ділянки, виділення її в натурі та після її передачі у приватну власність [PERSON] , була встановлена огорожа по межі, яка була визначена відповідно до акту про винесення меж земельної ділянки в натуру від 27.01.1994 року і у такий спосіб відведені їй та [PERSON] , земельні ділянки були між нами розділені в натурі. За життя [PERSON] , ніяких спорів між ним та [PERSON] , щодо користування розподіленої між ними земельної ділянки не було до того часу, коли після його смерті, належну йому квартиру, успадкувала [PERSON] . Після того, як [PERSON] , заселилася у цій квартирі, вона безпідставно знищила існуючу огорожу, що розділяла земельні ділянки і весь цей час чинить [PERSON] перешкоди у користуванні земельною ділянкою та не дає можливості встановити раніше знищену огорожу та господарювати на переданій їй земельній ділянці, мотивуючи це тим, що вся земельна ділянка, яка прилягає до цього будинку, належить їй, і що вона вправі робити все, що забажає. Позивач не один раз зверталася до відповідача та її чоловіка з проханнями і пропозиціями, аби останні не чинили їй перешкод у користуванні раніше переданою їй у приватну власність земельною ділянкою. З метою усунення цих перешкод та припинення протиправної діяльності з боку відповідачки, [PERSON] неодноразово зверталася до Сарненської міської ради, однак, це не дало позитивних результатів, що і змусило її звернутися до суду із цим позовом. Крім цього, [PERSON] без правових підстав, в порушення вимог діючого законодавства, здійснила добудову до належної їй частини житлового будинку. Вказує, що дана добудова заважає їй належним чином користуватися належною їй частиною цього будинку, в зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача її знести. Ухвалою суду від 26.06.2017 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою від 01.08.2018 року було задоволено клопотання позивача та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області. Ухвалою від 01.08.2017 року було задоволено клопотання позивача та призначено судову будівельно-технічну експертизу, а провадження у справі було зупинено. Ухвалою від 16 січня 2018 року провадження у справі було відновлено за клопотанням позивача. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, про що подала заперечення, дала пояснення, що відповідають змісту заперечень. Представник третьої особи Сарненської міської ради просили провести розгляд справи без участі представника Сарненської міської ради. Представник третьої особи Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області вважають позовні вимоги правомірними та такими, які слід задовольнити з підстав викладених у письмових поясненнях. За клопотанням представника позивача [PERSON] судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що являються сусідами сторін та що земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] розмежовував дерев`яний паркан, який знищила [PERSON] , крім того, з 2007 року чинить перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою. Заслухавши пояснення сторін, врахувавши думку третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Позов в частині зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою розміром 0,0437 га за адресою [ADDRESS] шляхом відновлення раніше встановленої огорожі згідно меж розподілу ділянок визначених «Актом №90 про внесення меж земельної ділянки в натуру» від 27 січня 1994 року підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 28.03.2003 року І-РД №537954, встановлено, що 28.03.2003 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації якого, [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] .1 а.с.12). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1993 року встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (Т.1. а.с.13,15) Згідно рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області №219 від 30.04.1998 року «Про передачу громадянам у приватну власність безоплатно земельних ділянок в межах міста Сарни» встановлено, що [PERSON] безоплатно передано земельну ділянку у приватну власність, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,0437 га, яка перебуває у користуванні з 1992 року. (Т.1 а.с.21,23) Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів №98 від 19.01.1994 року було розділено присадибну земельну ділянку, віднесену до будинку [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] , проживаючій в квартирі [ADDRESS] відвести земельну ділянку площею 461м2 , згідно плану схеми розподілу земельної ділянки (Т.1 а.с.19-20). Відповідно до Акту №90 про винесення меж земельної ділянки в натуру складеного виконавчим комітетом Сарненської міської ради від 27.01.1994 року встановлено, що на основі рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради народних депутатів від 19.01.1994 року №98 завідуючий земельним відділом [PERSON] відвів внатурі земельну ділянку площею 461 м2 [PERSON] , яка знаходиться в [ADDRESS]. Межі виділеної ділянки закріплені на місцевості і передані [PERSON] (Т.1. а.с.22) 07.04.2017 року [PERSON] зверталася до Сарненської міської ради з проханням зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою розміром 461 м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до рішення виконкому Сарненської міської ради №98 від. 19.01.1994 року та винесеної в натуру згідно акту №90 від 27.01.1994 року та зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди по встановленню огорожі на вище вказаній земельній ділянці (Т.1 а.с.26-28) Згідно відповіді від 05.05.2017 адресованої [PERSON] Сарненською міською радою встановлено, що міськвиконком рекомендує посвідчити право власності на земельні ділянку, а в разі незгоди з рішенням органів місцевого самоврядування звернутися за розглядом даного спору до суду (Т.1 а.с.29-30). Відповідач по справі чинить перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, що підтверджується висновками Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області складаними за результатами розгляду повідомлень [PERSON] . Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07.02.2007 року було зобов`язано Сарненську міську раду визначити порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою в [ADDRESS] , перерозподіливши її між співвласниками будинку - [PERSON] та [PERSON] у відповідності з розміром їх часток у будинку, господарських будівлях та спорудах на час виникнення спільної часткової власності : [PERSON] - 3/4 частки, а [PERSON] - 1/4 частку (Т.2 а.с.56-57). Згідно повідомлення начальника Головного управління юстиції у Рівненській області від 16.01.2008 року встановлено, що 13.11.2007 року, відповідно до ч.3 ст.76 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду без боржника, державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню рішення Сарненського районного суду №2-59 від 15.03.2007 року про зобов`язання Сарненську міську раду визначити порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою в [ADDRESS] , перерозподіливши її між співвласниками будинку - [PERSON] та [PERSON] у відповідності з розміром їх часток у будинку, господарських будівлях та спорудах на час виникнення спільної часткової власності: [PERSON] - 3/4 частки, а [PERSON] - 1/4 частку. Виконавчий документ повернуто до Сарненського районного суду (Т.2 а.с.58). Таким чином спірна земельна ділянка рішенням органу місцевого самоврядування, була передана у приватну власність [PERSON] . Оскільки, відповідно до п 7 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Земельна ділянка, що була передана у власність [PERSON] , у неї не вилучалась і рішення виконкому Сарненської міської ради № 219 від 30.04.1998 року, яким ця земельна ділянка їй була передана у приватну власність, не скасовувалося і не визнавалося не дійсним. А тому, [PERSON] , у законний спосіб набула право власності на земельну ділянку площею 0,0437 га., незалежно від того, що це право на даний час за нею не зареєстроване. Після розмежування вище вказаної земельної ділянки, виділення її в натурі та після її передачі у приватну власність [PERSON] , була встановлена огорожа по межі, яка була визначена відповідно до акту про винесення меж земельної ділянки в натуру від 27.01.1994 року і у такий спосіб відведені їй та [PERSON] , земельні ділянки були між нами розділені в натурі. [PERSON] без будь-яких на те підстав, знищила існуючу на той час огорожу, що розділяла земельні ділянки і весь цей час чинить [PERSON] , перешкоди у користуванні раніше переданою їй у власність земельною ділянкою та не дає можливості встановити раніше знищену огорожу. Крім того, [PERSON] , також не дає [PERSON] , можливості господарювати на раніше переданій їй у приватну власність земельній ділянці, мотивуючи це тим, що вся земельна ділянка, яка прилягає до цього будинку, належить їй, і що вона вправі робити все, що забажає. Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості. У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В судовому засіданні встановлено, що також не оспорюється сторонами по справі, що на спірній землі ділянці була встановлена огорожа, яку знищила відповідачка по справі, що підтверджується актом актом про внесення меж земельної ділянки в натуру, а також поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні; позивач вживала заходів досудового врегулювання спору, зверталася неодноразово до Сарненської міської ради, а також в Сарненський ВП ГУНП в Рівненської області з приводу того, що відповідачка чинить їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а тому, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про зобов`язання [PERSON] , знести самовільно здійснену нею добудову до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , то в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4-7 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до повідомлення інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області від 23.01.2013 року адресованого [PERSON] (а.с. 31) встановлено, що [PERSON] надано рішення Сарненської міської ради №581 від 15.08.20017 року «Про дозвіл на добудову до житлового будинку кухні та коридору по [ADDRESS] та схему на добудову до житлового будинку погоджену районним архітектором Сарненського району 22.10.2007 року. Однак, будівництво добудови проведено без проектної документації, за що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 96 КУпАП та надано припис про усунення даних порушень. Згідно повідомлення державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 25.07.2016 року адресованого [PERSON] (а.с. 32) встановлено, що в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, на об`єкт «Будівництво добудови до квартири [ADDRESS] » власник [PERSON] Управлінням не зареєстровано. Згідно повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 30.06.2017 року адресованого [PERSON] (а.с.40) встановлено, що головним інспектором будівельного нагляду Управління 10.01.2013 року за зверненням позивача проведено позапланову перевірку за адресою [ADDRESS] , в ході якої було встановлено, що [PERSON] проведено будівництво добудови до житлового будинку без проектної документації, за результатами якої останню притягнуто до адміністративної відповідальності та вручено припис про зупинення виконання будівельних робіт. Під час перевірки 31.01.2014 року вищевказаного припису було встановлено, що вимоги припису зупинити виконання будівельних робіт виконано, будівництво зупинено. 12.07.2017 року головним інспектором управління за зверненням [PERSON] було здійснено виїзд на місце розташування об`єкту встановлено, що ознак проведення будівельних робіт з дня останньої перевірки не виявлено. Дана інформація підтверджується актами перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 10.01.2013 року, 31.01.2014 року, 20.12.2017 року (а.с. 67-69,87-96); приписом №11 про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, архітектурним вимогам від 10.01.2013 року та від 20.11.2017 року про усунення порушень вимог у сфері містобудівельної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил ( Т.1 а.с.70, 84-85); протоколом про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.96 КУпАП (Т.1 а.с.71-72); протоколом про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.188-42 КУпАП (Т.1 а.с.80-83). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому, за положеннями ч.4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Однак, з досліджених доказів вбачається, що Державна архітектурно-будівельна інспекція такої вимоги відповідачу не ставила, було внесено припис про зупинення проведення будівельних робіт, який був виконаний відповідачем. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми в поєднанні з положеннями стст.16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом ст.376 ЦК, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6.09.2017 в справі №6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів і не довів,, що даною добудовою порушені її права, а також того, що указані позивачем дії/бездіяльність відповідача порушують його права, врахувавши обставини, тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем було сплачено судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 1280грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволено частково, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача 50% сплаченого позивачем судового збору в розмірі 640 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання такої допомоги; за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Надання правової допомоги позивачу суді при розгляді даної справи підтверджується, зокрема, договором про надання юридичних послуг від 08.06.2017, укладеним між [PERSON] та ТОВ «ЮРІНКОС», актом про надані послуги від 22.06.2017 року та копією квитанції про оплату 960 грн., актом про надані юридичні послуги від 01.08.2017 року та копією квитанції про оплату 600 грн. Водночас, у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку гонорару та лише зазначається про порядок оплати такої професійної правової допомоги, що має здійснюватися на підставі розрахунків/рахунків, актів або інших двосторонніх документів. Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що оскільки відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між правником та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, враховуючи заперечення іншої сторони, крім того, відсутні акти прийому-передачі виконаних робіт (послуг). Таким чином, в задоволенні витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі ст. 376 ЦК України, ст. 91,103-109,106,152,186 ЗК України,

Outcome: partial