Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

07 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду із позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та занятти його з реєстраційного обліку в її квартирі, посилаючись на те, що останній тривалий час у спірному житловому приміщенні не проживає. Позивач, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. В своїй письмовій заяві просить розглянути справу у її відсутності. В попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позові та просила їх задовольнити. Третя особа, [PERSON], у судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні участі не приймав оскільки відсутній у останньому відомому місці реєстрації. Його виклик до суду був здійснений на підставі ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом дачі оголошення в друкованому засобі, що підтверджується приєднаною до справи копією газети «Вісті Придніпров'я» №13(1712) від 25 лютого 2016 року. /а.с.60/ Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомила суд про поважність неявки її до суду, суд вважає за можливе постановити по справі судове рішення без участі відповідачана підставі письмових доказів, які є у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно дост.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Як встановлено судом та вбачається із матеріалами справи, квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та її синам [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно /а.с10,11/. Син позивачки - [PERSON] помер [INFO], /а.с.9/ але позивач після його смерті не оформила спадщину на належну йому частку спірної квартири у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем. 21 червня 2012 року в вищезазначеній квартирі за згодою позивачки був зареєстрован її колишній чоловік [PERSON], з метою оформлення документів. Фактично [PERSON] в спірну квартиру не вселявся, не користувався житловою площею, не проживав, особистих речей в квартирі не має, а реєстрація носила суто формальний характер. В добровільному порядку відповідач з реєстрації не знявся. Перешкод в користуванні житлом для [PERSON] позивачка не чинить. Відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку з самої реєстрації, тобто з 21.06.2012 року, також не намагався вселятись в спірну квартиру. Відповідач виїхав з міста Жовті Води в 2012 році та до цього часу не разу не з'являвся. Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] посилається на те, що відповідач в спірній квартирі не мешкає, а вона позбавлена можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою в тому числі оформити субсидію, так як при її обчисленні враховуються доходи всіх зареєстрованих на житловій площі осіб, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Оскільки відповідач, не являючись власниками житла, не проживає і не користується житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS], що є приватною власністю позивача та третьої особи [PERSON] не виявив наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право користування спірним житловим приміщення, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідач зверталася до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивача до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Однак, згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. За таких обставин, суд вважає без підставною вимогу позивача, щодо примусове зняття [PERSON] з реєстраційного облік місця проживання за вказаною адресою, оскільки рішення суду про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщення, є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку у цьому житловому приміщенні, а відтак відсутні визначені законом підстави для задоволення позову в цій частині. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial