Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

19 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 29.05.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, а також іншими втратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2013 року має заборгованість - 16426,72 грн., яка складається з наступного: 4925, 79 грн. - заборгованість за кредитом; 6112,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4129,96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 758,42 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 16426,72 грн. та судові витрати. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Юклевський Д.С. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснивши суду, 29.05.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, в якому не зазначено кінцевого терміну його закінчення, навпаки, зазначено, що в разі якщо ніхто із сторін не звернувся із заявою про закінчення дії договору, то автоматично вважається, що термін дії договору продовжено ще на рік. Таким чином, договір діє до 29.05.2014 року, так, як відповідач не зверталася із заявою про розірвання договору. Перший раз заборгованість виникла 02.05.2008 року, потім відповідач її погасила. Знову заборгованість виникла 01.07.2008 року, потім відповідач її знов погасила. 01.11.2008 року у відповідача знов виникла заборгованість, яку відповідач не погасила до теперішнього часу. У 2008 році кредитний ліміт за договором було збільшено до 5000,00 грн. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 16426,72 грн. та судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що 29.05.2007 року вона дійсно уклала кредитний договір в ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно до якого їй на банківську картку було перераховано 2500,00 грн. До 2008 року вона користувалася цією карткою, знімала з неї якісь суми, потім знов клала гроші на картку. З 2008 року вона не користувалася карткою, так, як у неї виникли фінансові складнощі. Вона неодноразово зверталася до банку з проханням припинити дію кредитного договору, але зверталася з усними проханнями, їй ніхто з працівників банку не повідомив про те, що потрібно звертатися із позовною заявою. Вона також вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Також вважає позов необґрунтованим у зв'язку з тим, що позивачем не надано доказів надання кредиту, розрахунок боргу є незрозумілим, так, як розмір основного боргу складає 4925,79 грн., але в анкеті-заяві визначено розмір кредитного ліміту у сумі 2500,00 грн. Заборгованість по процентах також нараховується від суми основного боргу; вважає, що штраф та пеня є різновидами неустойки, стягнення обох видів неустойки суперечить ст. 61 Конституції України. Також вважає, що позивач в порушення її прав в односторонньому порядку збільшив процентну ставку з 22,8 % до 30%. Просила суд відмовити у задоволені позову у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідач в судовому засіданні також пояснила, що їй відомо про збільшення банком розміру кредитної лінії з 2500,00 грн. до 5000,00 грн., більш того, збільшення розміру кредитної лінії було здійснено вже після припинення нею виконання своїх обов'язків за кредитним договором, що її здивувало. На даний час у неї скрутне матеріальне становище, вона не працює, здійснює догляд за важко хворим чоловіком. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів покладаються на сторони, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Сторонами по справі не оспорюються обставини укладання договору кредиту 29.05.2007 року та отримання відповідачем кредиту в сумі 2500,00 грн., невиконання відповідачем з 2008 року обов'язків по сплаті кредиту. Під час розгляду справи у Слов'янському міськрайонному суді встановлено наступне: 29.05.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту б/н у розмірі 2500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом без зазначення кінцевого терміну повернення грошей. Договір був оформлений шляхом прийняття від [PERSON] заяви про оформлення кредитної картки «Універсальна» з використанням 55 днів пільгового періоду та отримання [PERSON] кредитної картки та ПІНу (а.с. 8). З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31.10.2013 року заборгованість відповідача за кредитною угодою складає 16426,72 грн., в тому числі: 4925, 79 грн. - заборгованість за кредитом; 6112,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4129,96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 758,42 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 4-7). З пункту 3.13. «Умови і правила надання банківських послуг» слідує, що у разі, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк; з пункту 9.12. цих «Умов» слідує, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін (а.с. 9-12). 30.04.2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. ст. 549, 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання; неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. В судовому засіданні встановлено що про порушення зобов'язання відповідачем Банк дізнався ще 02.05.2008 року, коли відповідач не сплатила черговий щомісячний платіж, а з 01.11.2008 року (за інформацією, наданою представником позивача у судовому засіданні) взагалі перестала виконувати свої обов'язки за договором кредиту, а до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 19 листопада 2013 року, що свідчить про те, що Банк-позивач тривалий час не звертався з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, за цей час суттєво зросла складова пені та прострочених відсотків за кредитним договором. Суд вважає, що несвоєчасним зверненням до суду позивач сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором. Згідно висновків Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Відповідач наполягає на застосуванні до виниклих правовідносин строк позовної давності. Суд погоджується із наданими представником позивача доказами стосовно продовження дії договору позики і вважає, що укладений між сторонами справи договір позики на даний час продовжує свою дію до 29 травня 2014 року, у зв'язку із чим, з урахуванням усього вищевикладеного, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути заборгованість за кредитом («тіло кредиту») у розмірі 4925,79 грн., а у задоволенні вимог стосовно стягнення 6112,55 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4129,96 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 758,42 грн. штрафу (процентна складова) - потрібно відмовити у зв'язку як із пропуском строку позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені), так і у зв'язку із порушенням позивачем внаслідок бездіяльності (своєчасного не звернення до суду із даним позовом) засад справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, спотворення дійсного правового призначення неустойки, перетворення неустойки для відповідача на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків для позивача. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача потрібно стягнути на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 4925, 79 грн., судовий збір у сумі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial