Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

14.07.2015 р. прокурор звернувся до суду в інтересах Львівської міської ради з позовом, в якому, відповідно до поданої ним заяви від 28.10.2015 р., просить скасувати рішення державного реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 06.06.2012 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю павільйону літ. «Б» пл. 56,7 кв.м., що розташований на пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові; зобовязати Державну реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції (Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради) внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказаний обєкт; визнати недійсним договір купівлі-продажу павільйону літ. «Б» пл. 56,7 кв.м., що розташований на пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові, укладений 26.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу від 11.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; скасувати рішення від 12.07.2012 року про державну реєстрацію права власності на павільйон літ. «Б» пл. 56,7 кв.м., що розташований на проспекті [PERSON], 75-77 у м.Львові за [PERSON]; зобовязати Державну реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції (Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради) внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказаний обєкт; зобовязати [PERSON] привести земельну ділянку пл. 0,0133 га, що знаходиться у м.Львові по пр. Червоної Калини,75-77 у попередній стан, шляхом знесення самочинного будівництва. В обґрунтування позову покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17.05.2012 року визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на павільйон площею 56,7 кв.м., позначений літ. «Б», що знаходиться за адресою : м.Львів, пр. Червоної Калини, 75-77. На підставі вказаного судового рішення, [PERSON] здійснила реєстрацію права власності на павільйон, про що 06.06.2012 року державним реєстратором внесено запис у реєстр прав власності на нерухоме майно. На підставі договору купівлі-продажу № 1958 від 26.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], право власності на вказаний павільйон передано [PERSON] 11.07.2012 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 2159 від 11.07.2012 року продав об'єкт нерухомого майна [PERSON], яка станом на 08.05.2015 року і являється власником вказаного павільйону. Однак, земельна ділянка на пр. Червоної Калини, 75-77 у м. Львові перебуває у власності Львівської міської ради та на підставі договору оренди від 01.08.2011 року була передана [PERSON] у строкове платне користування для обслуговування малої архітектурної форми. [PERSON] на вказаній земельній ділянці самовільно, без відповідного проекту та погодження відповідних служб, спорудила будівлю павільйону площею 56,7 кв.м. У звязку з наведеним прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області судове рішення у справі № 1319/2103/2012 про визнання за [PERSON] права власності на павільйон оскаржено до Апеляційного суду Львівської області. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 12.09.2013 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.05.2012 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на павільйон площею 56,7 кв.м. позначений на плані літерою «Б», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 75-77, скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові про визнання права власності на вказаний об'єкт відмовлено. У зв'язку із скасуванням рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.05.2012 року, на даний час перестали існувати підстави для реєстрації права власності на вказаний об'єкт за [PERSON] З огляду на те, що скасовано рішення суду, яке стало підставою для реєстрації права власності за [PERSON], державна реєстрація права власності за [PERSON] на павільйон підлягає скасуванню. Окрім цього, враховуючи положення ч. 2 ст. 376 ЦК України, яким встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього, та зважаючи на те, що право власності на павільйон набуте [PERSON] неправомірно, а отже відчужувати даний об'єкт нерухомого майна у останньої не було права, а відтак здійснені в подальшому правочини відносно вказаного павільйону є недійсними. Окрім цього, [PERSON] на наданій їй в користування Львівською міською радою земельній ділянці по пр. Червоної Калини 75-77 в м.Львові здійснила самочинне будівництво, у звязку із чим просить зобовязати останню привести земельну ділянку до попереднього стану та повернути в розпорядження Львівської міської ради. Рішенням Сихівського районного суду від 18.04.2016 р. позов задоволено частково та вирішено: скасувати рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 06.06.2012р. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові; визнати недійсним договір купівлі-продажу павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові, укладений 26.06.2012р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові, укладений 11.07.2012р. між [PERSON] та [PERSON]; скасувати рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12.07.2012р. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову\~\~ будівлю павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові. Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.06.2016 р., рішення\~Сихівського районного суду м.Львова від 18 квітня 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу\~павільйону (під літерою Б) площею 56,7 кв.м на пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові, укладеного 11 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], а також скасування рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 липня 2012 року про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю зазначеного павільйону за [PERSON], - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові; в решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 р. рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня\~2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 26.10.2017 р. прийнято до свого провадження справу та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор позов підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просить такий задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, покликаючись на те, що 6 червня 2012 року [PERSON] на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2012 року здійснила реєстрацію права власності на павільйон площею 56,7 кв.м, позначений на плані літерою Б, що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 75-77, та набула на нього право власності. 26 червня 2012 року [PERSON], як законний власник спірного павільйону на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 1958, продала нерухоме майно [PERSON], який в подальшому відчужив його на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу № 2159 від 11 липня 2012 року. Стверджує, що на даний час [PERSON] є власником павільйону на законній підставі. Зазначає, що для обслуговування павільйону вона уклала із Львівською міською радою договір оренди землі від 7 липня 2014 року, відповідно до якого їй передано у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0133 га за адресою: м.Львів, проспект Червоної Калини, 75-77, для обслуговування павільйону. Право користування земельною ділянкою [PERSON] було зареєстроване 17 липня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказує, що на законних підставах користується земельною ділянкою, не здійснювала самовільного зайняття цієї земельної ділянки чи самочинного будівництва на ній. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, не повідомили про причини неявки. Відповідачі ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не забезпечили явку своїх представників в судовому засіданні, не повідомивши про причини такої неявки. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Підставою для державної реєстрації права на нерухоме майно відповідно до ст. 19 вказаного Закону є рішення судів, що набрали законної сили. Відповідно до п. 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 необхідними для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності. Відповідно до п. 27 вказаного порядку, одним із документів, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 376 Цивільного кодексу України, встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Рішенням Сихівського районного суду м.Львові від 17.05.2012 року за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на павільйон площею 56,7 кв.м., позначений літ. «Б», що знаходиться за адресою: м.Львів, пр. Червоної Калини, 75-77. На підставі вищевказаного рішення, [PERSON] 06.06.2012 року здійснила реєстрацію права власності на павільйон площею 56,7 кв.м., позначений на плані «Б», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 75-77, про що внесено запис у реєстр прав власності на нерухоме майно. Проте, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.09.2013 року вищезазначене рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.05.2012 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на павільйон площею 46,7 кв.м. позначений на плані «Б», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 2 та павільйон площею 56,7 кв.м. позначений на плані «Б», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 75-77 відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлені обставини, які не підлягають доказуванню в даній справі, з огляду на ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, серед яких, зокрема те, що [PERSON] самовільно, без відповідних дозвільних документів, на земельній ділянці, наданій їй в короткострокову оренду, по проспекту Червоної Калини, 75-77 у м.Львові спорудила будівельний павільйон, який є обєктом нерухомості ІІ ступеня капітального будівництва. Враховуючи зазначене, право власності на павільйон набуте [PERSON] неправомірно, оскільки рішення суду про визнання такого скасовано, а відтак, рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 06.06.2012 р. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові підлягає скасуванню. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно з ч.1 ст.203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання вказаних вимог, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу № 1958 від 26.06.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив нежитлове приміщення - павільйон, позначений літ. "Б" загальною площею 56,7 кв.м, який розташований за адресою: м.Львів, пр.Червоної Калини, 75-77. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (павільйону), укладеного 11.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] купила у [PERSON] вищевказаний павільйон та оплатила за нього обговорену грошову суму. Приміщення павільйону розташоване на земельній ділянці площею 0,0030 га, кадастровий номер ділянки 4610136800:003:007:0020 та на земельній ділянці площею 0,0050 га, кадастровий номер 4610136800:003:007:0045. Державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний павільйон було проведено 12.07.2012 року. З врахуванням вищенаведеного, оскільки рішення суду, яким було визнано за [PERSON] право власності на будівлю павільйону, скасовано, остання не набула права власності, відтак така не могла його відчужувати, а тому договір купівлі-продажу павільйону під літ. Б, пл. 56,7 кв.м. по пр. Червоної Калини, 75-77 у м.Львові, укладений 26.06.2012 р. між [PERSON] та [PERSON], слід визнати недійсним. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що така не підлягає задоволенню. Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції, Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ звернуто увагу щодо невірного способу захисту порушеного права. Під час розгляду справи судом зясовувався у позивача спосіб захисту порушеного права, з врахуванням зазначеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 р., проте позивачем спосіб захисту не змінювався та такий вважає, що порушене право підлягає захисту саме у спосіб, який зазначений у позовній заяві. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі\~визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Як встановлено судом, [PERSON] на час укладення вказаного договору був власником спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу, який був зареєстрований у встановленому порядку і ніким не оспорювався. Договір купівлі-продажу від 11 липня 2012 року укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно з вимогами ст. 745 ЦК України. Після укладення договору, проведено його державну реєстрацію відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України та до добросовісного набувача перейшло право власності на спірне приміщення з моменту державної реєстрації договору (ч.4 ст. 334 ЦК України). Окрім цього, 7 липня 2014 року Львівська міська рада уклала з [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 0,0133 га для обслуговування спірної будівлі. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передано у строкове (до 10 квітня 2024 року) платне користування земельну ділянку. Такі дії Львівської міської ради свідчать про те, що нею визнано правомірність набуття права власності [PERSON] на спірний обєкт нерухомості та вчинено дії на забезпечення здійснення права власності [PERSON] щодо спірного приміщення (користування, володіння). Оскільки відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена сторонами правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, а докази порушення прав чи законних інтересів позивача у цій справі відсутні, в задоволенні вищезазначеної позовної вимоги слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про зобовязання відповідача [PERSON] привести земельну ділянку пл. 0,0133 га, що знаходиться у м. Львові по пр. Червоної Калини,75-77 у попередній стан, шляхом знесення самочинного будівництва, суд приходить до висновку, що така є безпідставною, з огляду на таке. Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно із ч.2 ст.212 Земельного кодексу України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Судом встановлено, що самовільне будівництво на земельній ділянці Львівської міської ради за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, 75-77, здійснено [PERSON], а не [PERSON] З огляду на те, що [PERSON] на законних підставах користується земельною ділянкою площею 0,0133 га за адресою: м.Львів, пр.Ч.Калини, 75-77 та не здійснювала самовільного зайняття цієї земельної ділянки чи самочинного будівництва на ній позов, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Окрім цього, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобовязання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про скасування державної реєстрації на майно, яке є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, оскільки відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Підставою для державної реєстрації права на нерухоме майно згідно зі ст. 19 цього Закону є рішення судів, що набрали законної сили.\~

Outcome: partial