Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

27 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів по справі в якому з урахуванням поданих уточнень зазначив, що з 1981 року по 1997 рік він перебував на реєстраційному обліку в квартирі, розташованій за адресою : [ADDRESS]. Крім нього в зазначеній квартирі проживали його мати - [PERSON], яка померла в 1990 році, батько- [PERSON], який в 1993 році був позбавлений відносно нього батьківських прав та сестра - [PERSON], яка померла в 1999 році. В 1993 році з ініціативи Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради відповідно до наказу від 07 жовтня 1993 року № 133 він був направлений в м.Маріуполь в школу -інтернат № 1 для дітей-сиріт, де навчався до 1996 року. З 1996 року навчався в ПТУ № 33 м.Горлівка. Через відсутність батьківського піклування та належного соціального захисту був втягнутий в компанію підлітків та скоїв злочин, у зв*язку з чим в період часу з жовтня 1997 року по серпень 1999 року відбував покарання в місцях позбавлення волі. Повернувшись в 1999 році за місцем своєї реєстрації та проживання за адресою: [ADDRESS], дізнався про те, що в зазначеній квартирі мешкають сторонні люди, оскільки його сестра - [PERSON] незаконно продала квартиру. Державні органи, дозволяючи шахраям видурити у його сестри квартиру, мали врахувати його права на цю квартиру як зареєстрованого в ній неповнолітнього члена сім*ї наймача та не допустити її продажу. Заходи щодо повернення йому квартири або надання йому іншого житла представниками влади та правоохоронними органами вжиті не були. В теперішній час позивач відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Замковій виправній колонії Хмельницької області. Просить визнати за ним право на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] або право на інше рівноцінне житло. Під час розгляду справи представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.77-78), яку підтримав в судовому засіданні позивач [PERSON] і просив зобов*язати відповідачів надати йому жиле приміщення, рівноцінне житлу, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] уточнив позовні вимоги (а.с.90-91) і просив стягнути з Костянтинівської міської ради на його користь у відшкодування моральної шкоди 5000000 гривень, завданої внаслідок позбавлення його права на житло, на нормальний спосіб життя через що йому були заподіяні фізичні і психологічні страждання; він був вимушений жити в нелюдських умовах, без даху над головою та нормального харчування, спілкуватись з такими ж нещасними та незахищеними людьми і був втягнутий в злочинне оточення, вимушений був підкорятися його законам, внаслідок чого скоїв злочин та був позбавлений волі. В судовому засіданні позивач [PERSON], участь якого була забезпечена в режимі відеоконференції та його представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги з урахуванням поданих уточнень, посилаючись на те, що рішенням виконкому Костянтинівської міської ради від 16 травня 1992 року № 190 за позивачем по справі, як за дитиною, позбавленого батьківського піклування, була закріплена житлова площа в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була приватизована та відчужена без дотримання прав [PERSON] у зв*язку з чим після повернення із інтернату та місць позбавлення волі, він був позбавлений можливості користуватись закріпленим за ним житлом. Представник відповідачів - Костянтинівської міської ради та виконкому Костянтинівської міської ради Барабаш Т.Ю. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки позивач у спірній квартирі зареєстрований не був і після 1996 року місце його знаходження взагалі було невідоме, а отже і підстави для збереження закріпленої за ним житлової площі - відсутні. Проти задоволення позовних вимог про надання [PERSON] рівноцінного житлового приміщення не заперечувала з огляду на те, що за ним, як за дитиною, позбавленою батьківського піклування було закріплене жиле приміщення квартири по [ADDRESS], вселення до якого після закінчення навчання та перебування в місцях позбавлення волі було неможливим. В задоволенні позовних вимог провідшкодування моральної шкоди просила відмовити у зв*язку з їх недоведеністю. Представник третьої особи - органу Опіки та піклування Костянтинівської міської ради Полохливець І.І. зазначила, що позовні вимоги [PERSON] про надання йому жилого приміщення вважає такими, що підлягають задоволенню, оскільки за ним було закріплене право користування житловою площею в квартирі по [ADDRESS], вселення до якої згодом було неможливе через її приватизацію та відчуження. В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди вважала за необхідне відмовити. На запитання за суду про вжиті заходи з контролю за дотриманням житлових прав неповнолітнього [PERSON] представники відповідачів та третьої особи відповісти не змогли. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], представника відповідачів Барабаш Т.Ю., представника третьої особи Полохливець І.І., дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач по справі - [PERSON] народився [INFO] року в м.Костянтинівка Донецької області (а.с.128). Як вбачається з листа Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 24 вересня 2015 року № 782 [PERSON] був записаний за адресою: [ADDRESS], як дитина разом із матір*ю - [PERSON], що знята з реєстрації за вказаною адресою 11 липня 1990 року у зв*язку зі смертю (а.с.33). З листа Костянтинівського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 04 грудня 2015 року № 49-3549 також вбачається, що [PERSON], як неповнолітня дитина був внесений до картки Ф-Б без без дати реєстрації за адресою: [ADDRESS] разом із батьками - [PERSON], який знятий з реєстрації 11 липня 1984 року у зв*язку з позбавленням волі та матір*ю - [PERSON], яка була знята з реєстрації за вказаною адресою 11 липня 1990 року у зв*язку зі смертю (а.с.33,116). Із змісту листа Головного управління освіти Донецької обласної державної адміністрації від 11 жовтня 1995 року № 01/09-639 (а.с.137) та листа Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату № 2 від 21 січня 2016 року № 44 (а.с.132) вбачається, що [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно сина - [PERSON] Рішенням виконкому Костянтинівської міської ради від 16 травня 1992 року № 190 неповнолітній [PERSON] направлений в інтернат для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на повне державне утримання. За неповнолітнім [PERSON] закріплено житлову площу в квартирі померлої матері за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). В період часу з 01 вересня 1992 року по 07 жовтня 1993 року неповнолітній [PERSON] навчався в школі -інтернаті № 1 м.Костянтинівки, що підтверджується довідкою від 19 січня 2016 року № 01/11-02 (а.с.136). Згідно довідок від 17 жовтня 2014 року № 730, від 24 вересня 2015 року № 596, від 07 грудня 2015 року № 85 Федотов в період часу з 07 жовтня 1993 року по 13 вересня 1996 року навчався в Маріупольській загальноосвітній школі-інтернаті № 2 та перебував на повному державному утриманні. Вибув з 9 класу для продовження навчання в ПТУ № 33 м.Горлівки (а.с.27,28, 85). Як вбачається із листа Маріупольської загальноосвітньої школи інтерната І-ІІ від 21 січня 2016 року № 44 (а.с.132) [PERSON] був направлений в зазначений дитячий заклад на підставі рішення виконкому Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 у зв*язку з тим, що його батько - [PERSON] на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 грудня 1992 року був позбавлений батьківських прав відносно нього, а мати - [PERSON] померла. 11 липня 1990 року в квартирі по [ADDRESS] зареєструвалась сестра позивача по справі - [PERSON], що підтверджується карткою прописки та листом Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 24 вересня 2015 року № 782 (а.с. 33,116). 08 серпня 1997 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] була приватизована [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності (а.с.29). 16 грудня 1997 року [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою у зв*язку із зміною адреси проживання (а.с.33,116). 13 серпня 1997 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого до останньої перейшло право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.31). 21 січня 1998 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 січня 1998 року (а.с.32). Відповідно до договору від 29 червня 2010 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.34). Станом на 18 листопада 2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 18 листопада 2015 року (а.с.35) та картками прописки (а.с.117-118). З листа Костянтинівської міжрайонної прокуратури від 03 грудня 2015 року № 56-5/29 вих15 вбачається, що протягом 2012-2014 років до прокуратури надходили звернення [PERSON] за фактом реалізації належної йому квартири, які розглядались відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». Протягом 1999-2012 року кримінальні справи щодо порушення житлових прав [PERSON] не порушувались; в період часу з 21 листопада 2012 року по теперішній час матеріали за зверненням [PERSON] до ЄРДР не вносились (а.с.57). Станом на час розгляду справи позивач [PERSON] відбуває покарання у вигляді позбавленні волі в Замковій виправній колонії Хмельницької області, початок строку - 20 жовтня 2006 року, кінець строку - 20 жовтня 2019 року, що підтверджується довідкою від 07 жовтня 2015 року № ф-61 (а.с.5). Відповідно до довідки Замкової виправної колонії у Хмельницькій області № 58 [PERSON] неодноразово засуджувався до покарання у вигляді позбавлення волі (а.с.120) і в період часу з 24 жовтня 1997 року до 21 серпня 1999 року, з 26 листопада 1999 року до 27 грудня 2001 року, з 23 грудня 2002 року до 13 січня 2006 року, з 20 жовтня 2006 року по теперішній час знаходився в місцях позбавлення волі (а.с.139-141) Положення ст. 47 Конституції України визначають, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частина 4 ст. 9 ЖК України передбачає, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспондеції. Стаття 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної ради від 27 лютого 1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 20 Конвенції ООН «Про права дитини» дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Положеннями ст. 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно з вимогами ст. 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно. Пунктом 1 Постанови Ради міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року № 678, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що в містах та селищах міського типу незалежно від розміру жилої площі неповнолітні діти прописуються на жилу площу батьків. Незалежно від розміру жилої площі в містах та селищах міського типу прописуються також тимчасово відсутні громадяни, якщо згідно діючого законодавства за ними зберігається право користування жилим приміщенням. Пунктом 22 Постанови Ради Міністрів СРСР «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» від 28 серпня 1974 року № 677, що діяла на час виникнення спірних правовідносин було передбачено, що громадяни прописуються за місцем проживання. Прописка дітей, які не досягли шістнадцятирічного віку, що мешкають разом із батьками, здійснюється шляхом внесення відомостей про них у відповідні документи про прописку одного з батьків. Дослідивши докази по справі та проаналізувавши фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] був прописаний та фактично мешкав в квартирі по [ADDRESS] разом із батьками - [PERSON] та [PERSON], оскільки дані про нього як про неповнолітню дитину були внесені до поквартирної картки Ф-В (а.с.119) , оригінал якої досліджений судом. Крім того, факт проживання позивача по справі в зазначеній квартирі до моменту його направлення до школи-інтерната як дитини, позбавленої батьківського піклування та його право користування жилої площею цієї квартири фактично визнано та не оспорюється представником відповідачів Барабаш Т.Ю. та представником третьої особи - Полохливець І.І. Запис в поквартирній картці за формою Ф-В за адресою [ADDRESS] про вибуття неповнолітнього [PERSON] до батька в Нижній Тагіл (а.с.119 на звороті) суд до уваги не приймає, оскільки він зроблений олівцем і вимога суду надати первинні документи, на підставі яких цей запис було внесено, не виконана. Отже, належних доказів виписки [PERSON] із квартири [ADDRESS], здійсненої з дотриманням передбаченої законодавством процедури, суду не надано. Щодо проживання позивача за адресами [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], які зазначені у формі № 1 (а.с.128), листі школи-інтернату № 1 (а.с.136), довідці від 14 січня 2016 року (а.с.120), як вбачається із пояснень [PERSON] в судовому засіданні, це були тимчасові, вимушені місця його фактичного проживання без реєстрації, що узгоджується також із дослідженими судом копіями поквартирних карток за вказаними адресами, які не містять даних про реєстрацію позивача (а.с.129-131). Оскільки рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 (а.с.26) за позивачем [PERSON] була закріплена жила площа в квартирі померлої матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS], він після закінчення навчання в школі-інтернаті та ПТУ № 33 м.Горлівки мав право користуватися жилою площею вказаної квартири, що також визнано в судовому засіданні представниками відповідачів Барабаш Т.Ю. та третьої особи - Полохливець І.І. Пунктами 3),7) ч.3 ст.71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців зокрема у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; - взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. 24 жовтня 1997 року [PERSON], в неповнолітньому віці був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі (а.с.120,139-141). З огляду на положення п.п. 3,7, ч.3 ст.71 КК України та рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 за [PERSON] мало зберігатись право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] в період навчання в інтернаті та відбуття покарання у вигляді позбавлення волі. Повноліття [PERSON] досяг [INFO] року, а квартира, право користування якою було закріплене за ним, була приватизована 08 серпня 1997 року (а.с.29), а згодом перший раз відчужена - 13 серпня 1997 року (а.с.31), як вбачається з матеріалів справи, без урахування прав неповнолітнього на той час [PERSON], який мав право користування та проживання в ній, що на думку суд свідчить про порушення його право на житло. Згідно п.1) ч.1 ст.15 ЖК України здійснення державного контролю за використанням та схоронністю житлового фонду (частина 1 статті 30) віднесено до компетенції виконавчих комітетів міських рад. Статтею 29 ЖК України передбачено, що державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду має своїм завданням забезпечити додержання всіма міністерствами, державними комітетами, відомствами, державними, кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами, організаціями, житлово-будівельними кооперативами, службовими особами та громадянами порядку розподілу жилої площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом і утримання його в технічно справному стані. Відповідно до ст.30 ЖК України державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами. Статтею 129 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що обов*язок безпосереднього ведення справ по опіці і піклуванню щодо осіб, які не досягли 18 років покладався на відповідні відділи і управління виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад. Представник Костянтинівської міської ради та виконавчого комітету Костянтинівської ради Барабаш Т.Ю. та представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Полохливець І.І. не змогли пояснити в судовому засіданні та надати відповідні докази на підтвердження того, що з боку зазначених органів вживались заходи щодо контролю за збереженням за позивачем по справі жилої площі в квартирі [ADDRESS] та дотриманням прав неповнолітньої дитини. З огляду на вищевикладене та враховучи положення рішення Європейського суду з прав людини у справі «Новоселецький проти України»від 22 лютого 2005 року, яке відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватись як джерело права, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] був позбавлений можливості користуватися закріпленим за ним житлом, що призвело до порушення його права на житло та приватне і сімейне життя, гарантоване ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.. Частиною 1 статті 46 ЖК України передбачено, що поза чергою жиле приміщення надається, зокрема дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладах для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також особам з їх числа у разі відсутності житла або неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 22 листа Верховного суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право)» передбачено, що у тих випадках, коли в жилому приміщенні, з якого дитина вибула на виховання, не залишились проживати члени її сім'ї і це приміщення було надано іншим громадянам або коли вселення в нього є неможливим з інших причин, після закінчення строку виховання їй у позачерговому порядку відповідно до п. 3 ст. 71 ЖК надається жиле приміщення виконкомом місцевої ради за останнім постійним місцем проживання. У разі відмови в наданні жилого приміщення особам, які мають право на його позачергове одержання, судом вирішується спір про надання жилого приміщення, а не про встановлення черговості. Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На час виникнення спірних правовідносин був чинним Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року. Статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності щодо позовних вимог про зобов*язання надати [PERSON] жиле приміщення з посиланням на те, що строк був пропущений з поважної причини - а саме неповноліття позивача, його соціальної незахищеності та перебування у місцях позбавлення волі. Вказане клопотання підтримане позивачем [PERSON], який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції; проти поновлення пропущеного строку позовної давності не заперечувала представник відповідачів Барабаш Т.Ю. Оскільки на думку суду своєчасному зверненню [PERSON] до суду перешкоджали об*єктивні обставини - неповнолітній вік, соціальна незахищеність, перебування у місцях позбавлення волі в період часу з 24 жовтня 1997 року до 21 серпня 1999 року, з 26 листопада 1999 року до 27 грудня 2001 року, з 23 грудня 2002 року до 13 січня 2006 року, з 20 жовтня 2006 року по теперішній час (а.с.139-141), суд дійшов висновку про те, що причини пропуску строку позовної давності є поважними і порушене право позивача підлягає поновленню. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Враховуючи, що вселення [PERSON] в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] право на користування якою було закріплене за ним, після повернення із школи- інтернату та місць позбавлення волі було неможливим, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову і зобов*язання виконкому Костянтинівської міської ради надати в користування [PERSON] жиле приміщення розміром не менше норми жилої площі, передбаченої ст. 47 ЖК України, що є благоустроєним стосовно умов м.Костянтинівки та відповідає санітарним та технічним вимогам. Вимоги про надання позивачу житла, рівноцінного квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають з огляду на те, що з досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що визначально право на користування цією двокімнатною квартирою загальною площею 49,7 м.кв. мали 4 особи: квартиронаймач [PERSON] та члени його сім*ї: дружина [PERSON], донька [PERSON] та позивач по справі, а згідно ч.1 ст.48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Відповідно положень ст. 83 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, не поширюється. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані в п.16 постанови від 31 березня 1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються. Згідно ст. 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянину діяннями іншої особи, яка порушила його законні права, передбачалася ст.440-1 ЦК УРСР. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на відсутність причинного зв*язку між діями або бездіяльністю відповідача - Костянтинівської міської ради та завданням моральної шкоди позивачу, який, як було встановлено в судовому засіданні, був позбавлений можливості користуватися жилим приміщенням спірної квартири саме внаслідок її приватизації та наступного відчуження, до процедури проведення яких в силу покладених законом функцій та повноважень Костянтинівська міська рада відношення не має. Також, суд зауважує, що недоведений причинний зв*язок між скоенням позивачем по справі злочинів, позбавленням волі та діями або бездіяльністю Костянтинівської міської ради, на що [PERSON] посилається в обгрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди. В силу ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на відповідача - виконавчий комітет Костянтинівської міської ради. На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст.3,20 Конвенції ООН «Про права дитини», ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 9, 15, 29, 30, 46, 47, 64, 71, 156 ЖК України,ст. 129 КпШС, ст.ст. 71, 75, 80, 83, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), п.1 Постанови Ради міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року № 678, п.22 Постанови Ради Міністрів СРСР «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» від 28 серпня 1974 року № 677, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Новоселецький проти України» від 22 лютого 2005 року,

Outcome: partial