Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 03.04.2008 року по 03.04.2019 року працював у ПрАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» на посаді обрубувач, безпосередньо займався обрубкою литва наждаком та вручну у фасоносталеварному цеху, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . (а.с. 12-15). 23 липня 2019 року медичним висновком Центральної лікарсько - експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) за № 25/608 виданого в Державній установі «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», [PERSON] вперше було встановлено професійне захворювання працездатності: 1). Хронічний бронхіт II ст., в фазі затихаючого загострення; прикореневий нижньочастковий пневмосклероз, ЛН І-ІІ (першого - другого) ст. 2). Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (II) ступенем зниження слуху за класифікацією Остапковича В.Є. та Пономарьової Н.І. 3). Вібраційна хвороба II ст. (вегетативно-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок у поєднанні з деформуючим артрозом І (першого) ст. міжфалангових, п`ястно-фалангових, І-ІІ ст.-променево-зап`ястних; II ст.- ліктьових суглобів). (а.с. 26). 28 липня 2021 року медичним висновком Центральної лікарсько - експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) за № 25/805 виданого в Державній установі «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», [PERSON] повторно було встановлено професійне захворювання працездатності: 1). Хронічний бронхіт II ст., в фазі затихаючого загострення; прикореневий нижньочастковий пневмосклероз, ЛН І-ІІ (першого - другого) ст. 2). Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким (II) ступенем зниження слуху за класифікацією Остапковича В.Є. та Пономарьової Н.І. 3). Вібраційна хвороба II ст. (вегетативно-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок у поєднанні з деформуючим артрозом І (першого) ст. міжфалангових, п`ястно-фалангових, І-ІІ ст.-променево-зап`ястних; II ст.- ліктьових суглобів). (а.с. 29). Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.08.2019 року, комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] . За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивача в результаті роботи обрубщиком зайнятим на обробці литва наждаком та вручну у фасонносталеливарному цеху ПрАТ «НКМЗ», а також, у зв`язку з неефективністю роботи системи вентиляції та робочого інструменту, виконував роботи в умовах впливу на організм пилу фіброгенної дії, виробничого шуму та локальної вібрації, концентрації та рівні яких перевищували гранично - допустимі. Пил фіброгенної дії з містом вільного діоксиду кремнію від 5 до 10 % у максимально разових концентраціях 6,11-11,9 мг/м3, при ГДК=4 мг/ м3 (3 клас 2 ступень). Виробничий шум, еквівалентний рівень якого на робочому місці складав 93-95 дБА, при ГДР= 80 дБА (3 клас 2 ступень). Локальна вібрація, яка передається на руки працюючого, еквівалентний коректований рівень якої складав (за віброприскоренням) 78-81 дБА, при ГДР = 76 дБА (3 клас 1 ступень швидкості). Причиною професійного захворювання стала тривала робота в умовах дії на працюючого шкідливих виробничих факторів, зміною керівництва дільниць і цехів. (а.с. 19-20). Як вбачається з санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, відповідно до Державних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених Наказом МОЗ від 08.04.14 р. № 248, умови та характер праці обрубувача, зайнятого на обробленні лиття наждаком та вручну фасоносталеварного цеху ПрАТ «НКМЗ» відносяться: за рівнем локальної вібрації - до третього класу першого ступеню; за концентрацією пилу у повітрі робочої зони - до третього класу другого ступеню; за рівнем шуму - до третього класу другого ступеню; за важкістю праці - до третього класу другого ступеню; за параметрами мікроклімату - до третього класу другого ступеню шкідливості. ( а.с. 16-18). Професійний характер захворювання позивача [PERSON] підтверджено довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги за № 086413 серія 12ААА від 08.10.2019 року виданої в Обласній профпатологічній медіко-соціальній експертній комісії у м. Слов`янськ, згідно якої, позивачу встановлена друга група інвалідності зі ступеням втрати працездатності 65 %, з них 30% вібраційна хвороба, 20% хронічний бронхіт, 15% приглухуватість. (а.с. 22). Згідно довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією за № 416515 серія 12ААА від 08.10.2021 року, [PERSON] повторно пройшов медичний огляд та повторно встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності: професійне захворювання з 04.10.2019 року. (а.с. 22). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги за № 106124 серія 12ААА від 27.10.2021 виданої в Обласній профпатологічній медіко-соціальній експертній комісії у м. Слов`янськ, згідно якої, втрати працездатності позивача [PERSON] становить: 65 %, з них 30% вібраційна хвороба, 20% хронічний бронхіт, 15% приглухуватість. (а.с. 23). [PERSON] було видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER] . (а.с.11). З виписок з медичних карт вбачається, що позивач неодноразово проходив клінічні обстеження і знаходився на лікуванні у медичних установах та проходив курси лікування від професійних захворювань. (а.с. 27-44). Потерпілий на виробництві [PERSON] перебуває на обліку у Краматорському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з 16.08.2019 року, що підтверджується постановою про призначення потерпілому одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності від 19.10.2019 року № 0526/4342/4342/1, згідно якої потерпілому [PERSON] призначили одноразову допомогу вразі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 22177,35 грн. (а.с. 59). Відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 19 жовтня 2019 року № 0526/4342/4342/2, потерпілому [PERSON] призначено щомісячну грошову виплату в розмірі 12726, 16 грн. Виплати проводити з 04 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2021 року включно. (а.с. 59). Відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 24 березня 2020 року № 0526/4342/4342/3, потерпілому [PERSON] призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, а саме: витрати на стаціонарне лікування (перебування у лікарні) (вид виплати 152, КЕКВ 2740.01) в розмірі 3146, 83 грн. (одноразово), згідно з рахунком №1-03 від 24.03.2020 року. (а.с. 60). Відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 29 березня 2021 року № 14018/10002188/1/5, потерпілому [PERSON] перераховано щомісячну страхову виплату в розмірі 15679,89 грн. Виплатити проводити з 01 березня 2021 року по 31 жовтня 2021 року. (а.с. 60). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. На підставі ст. 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини підприємства (власника або уповноваженого ним органа) за наявності юридичних фактів, що у сукупності є підставою для покладення на власника обов`язку відшкодувати таку шкоду. Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акти розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Судом встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання виникло під час виконання позивачем трудових обов`язків та отримані ним за час роботи у відповідача, захворювання пов`язані з виробництвом, тому наявні підстави, передбачені ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, заподіяної з вини відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач, працюючи на ПрАТ «НКМЗ» отримав професійне захворювання і йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає частковому задоволенню. При вирішенні питання про право позивача на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 65 % , встановлену 2 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному лікуванні. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 65000,00 грн., що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Обговорюючи питання про судові витрати, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач при пред`явлені позову був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved