Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

12.01.2015р. до Зачепилівського районного суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач зазначила, що з 15.07.2003р. по 02.10.2012р. вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. При розірванні шлюбу питання про розподіл майна між сторонами не вирішувалось, договір про розподіл майна не укладався. Позивач [PERSON] просить суд: 1) визнати за нею право власності на майно, яке зареєстровано за відповідачем [PERSON], а саме: 2/3 частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]; 2/3 частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]; 2/3 частини автомобіля ВАЗ 2104030-20 2007 року випуску; 2/3 частини причепу ПВА 2007 року випуску; 2) виділити їй в користування майно на загальну суму - 4 800,00 гривень: - кухню «Корона» - 3 000,00 гривень; - кухонний куток - 400,00 гривень; - книжкові полиці - 400,00 гривень; - палас - 200,00 гривень; - килим - 200,00 гривень; - меблева стінка - 600,00 гривень; - домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] вартістю 101 600,00 гривень; 3) зобов'язати відповідача компенсувати різницю у розмірі 9 065,00 гривень до долі позивача грішми. Інше майно на суму 124 529 гривень виділити в користування відповідачу. У запереченнях проти позову, поданих до суду 28.01.2015р., відповідач [PERSON] просить суд відмовити у позові, зазначаючи наступне: 1) будинок [ADDRESS] знаходиться в іпотеці з 20.04.2006р., так як під його придбання взято кредит. 2) будинок [ADDRESS] придбано матір'ю відповідача, яка в цьому будинку фактично проживає з метою подальшої застави цього будинку для придбання автомобіля та сплати боргів, що з'явились у позивача та відповідача після придбання власного будинку; 3) придбаний ним автомобіль ВАЗ210430-20 та причіп він використовує у підприємницькій діяльності, тому вважає, що це майно не підлягає розподілу як майно, що придбано для здійснення підприємницької діяльності та використовується у ній. Також відповідач зазначив, що спору щодо поділу майна у нього з позивачем не існує. Щодо питання збільшення розміру частки позивача у спільному майні відповідач заперечує, посилаючись на те, що він справно сплачує аліменти на утримання дітей відповідно до рішення суду, окрім того, вихідні та канікули діти проводять у нього. Окрім того, відповідач зазначає свою незгоду з визначеною позивачем вартістю майна, що належить поділити, вважаючи що ця вартість не є дійсною вартістю майна не день розгляду справи. Окрім того, відповідач вважає за необхідне під час поділу майна врахувати наявність заборгованості за кредитами, що було взято подружжям для придбання спірного майна. В судове засідання відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Суд, заслухав пояснення позивача [PERSON] та її представника адвоката [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідив наступні матеріали справи: - квитанцію про сплату судового збору; - позовну заяву; - копію паспорту [PERSON]; - копію свідоцтва про народження [PERSON], [INFO]; - копію свідоцтва про народження [PERSON], [INFO]; - копію рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 02.10.2012р.; - довідку - характеристику КП «Зачепилівське БТІ» від 13.11.2014р. №120; - довідку - характеристику КП «Зачепилівське БТІ» від 13.11.2014р. №121; - лист УДАІ ГУ МВС України в Харківській області від 14.11.2014р. №119; - довідку Зачепилівського РС ДМС України у Харківській області від 13.01.2015р. №6% - заперечення відповідача проти позову від 28.01.2015р.; - копію договору купівлі - продажу житлового будинку від 07.04.2006р.; - копію кредитного договору від 19.04.2006р. №014/1332/74/63074; - копію іпотечного договору від 22.04.2006р. №014/1332/74/63074/1; - копію довідки від 20.01.2015р. №З/РЗ про заборгованість [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк Аваль»; - копію договору купівлі - продажу житлового будинку від 07.07.2006р.; - копію кредитного договору від 10.12.2007р. №HAB0GHA0000000017; - копію претензії ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.10.2014р. №10221HAUFS018; - копію свідоцтва про реєстрацію ФОП [PERSON] від 22.01.2004р.; - поштові повідомлення та корінці повісток, - Інші письмові докази, надані сторонами, суд визнав неналежними. Тому вони не досліджувались з метою з'ясування обставин справи. Суд вважає, що спірні правовідносини мають регулюватись наступними нормами права. - ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу»; - ч. 1 ст. 16 ЦК України: «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу»; - ч. 2 ст. 16 ЦК України: «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом»; - ч. 1 та ч.2 ст. 60 СК України «1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя»; - ч. 4 ст. 65 СК України «4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї»; - ч. 1 ст. 66 СК України «1. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності»; - ч. ч. 1-3 ст. 70 СК України «1. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування»; - ч. 1 ст. 71 СК України «1. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення»; - ч. 5 ст. 71 СК України «Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду»; - ч. 4 ст. 355 ЦК України «4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно»; - ч. 1 ст. 370 ЦК України «1. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності»; - ч. 1 ст. 392 ЦК України «1. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності»; Даним нормам матеріального права відповідають, наступні встановлені судом обставини. Позивач та відповідач знаходились у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2003р. по 02.10.2012р. (а.с.9). Від цього шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] 2006 р.н. (а.с. 7) та [PERSON] 2003р.н. (а.с.8). У шлюбі ними придбано: 1) 07.04.2006р. житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за [PERSON] (а.с. 17, 36). 2) 07.07.2006р. житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за [PERSON] (а.с. 16, 43). 3) 18.04.2008р. автомобіль ВАЗ 2104030-20 2007 року випуску, який зареєстрований за [PERSON]. 4) 26.12.2007р. причіп ПВА 2007 року випуску, який зареєстрований за [PERSON]. Відповідач має непогашений кредит за кредитним договором від 19.04.2006р. №014/1332/74/63074, що укладено ним з АППБ «Аваль» (а.с. 37). Термін погашення кредиту за цим договором спливає 18.04.2016р. (а.с38). Зобов'язання за цим договором забезпечено іпотекою домоволодіння по [ADDRESS] згідно іпотечного договору від 22.04.2006р. №014/1332/74/63074/1 (а.с. 39-41). Станом на 20.01.2015р. заборгованість за названим кредитним договором складає 2501,77 грн., яка не вбачається простроченою (а.с.42). Відповідач оспорює право спільної сумісної власності на вищезазначене майно за мотивів, вказаних у відзиві на позов (а.с.35). Під час шлюбу подружжям [PERSON] зі складу спірного майна придбано меблеву стінку та ліжко, що підтверджено показами свідка [PERSON] Щодо іншого майна, зазначеного у позові, суд не може дійти переконання, що воно придбано позивачем та відповідачем саме під час їх шлюбу. Так як належні документальні докази придбання цього майна у справі відсутні, а відповідач не визнає, що це майно придбано у шлюбі та має саме визначену позивачем вартість. Отже, суд не може вирішити долю цього майна у цій справі. Позивачем не зазначено та не надано доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання дітей, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, суд не вбачає підстав для збільшення частки майна дружини у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем не зазначено та не надано доказів того, що відповідач створює перешкоди у користуванні нею майном, що належить позивачу та відповідачу. За таких обставин суд не має можливості захистити право позивача на користування майно, так як порушення цього права не є доведеним. Відповідачем не надано доказів того, що існують підстави не визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Так як обтяження у вигляді іпотеки не може змінювати правовий режим майна, або якимось чином зашкодити захисту оспорюваного права позивача. Відповідачем не зазначено та не надано доказів реальної вартості вищеназваного майна, вартість якого він оспорює. Отже, його твердження про те, що вартість нерухомого майна, що є предметом спору, є завищеною, не знаходить свого підтвердження наявними у справі доказами. Окрім того, в межах вирішення цього спору суд вважає, що дійсна вартість нерухомого майна не має значення для правильного вирішення справи. Відповідачем не зазначено та не надано доказів того, що за якимось іншими кредитами подружжя існує заборгованість, окрім, встановленої судом, про що зазначено вище. При цьому, суд вважає недостатніми для доведення викладеного відповідачем копії кредитного договору від 10.12.2007р. №HAB0GHA0000000017, укладеного між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк». Так як цей договір закінчився 09.12.2012р. (а.с.44,45), а дані про наявність простроченого боргу за ним у справі відсутні. Копія ж претензії ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.10.2014р. №10221HAUFS018 (а.с.46) стосується заборгованості по кредитній картці ФОП [PERSON], яка виникла станом на 29.10.2014р. Тобто, ця заборгованість є такою, що стосується підприємницької діяльності ФОП [PERSON] ( а.с. 47) та виникла після розірвання шлюбу позивача та відповідача. Отже, не стосується предмету позову і не має значення для вирішення питання по суті позовних вимог. Відповідачем не зазначено та не надано доказів того, що автомобіль та причіп, зазначені позивачем, придбано ним виключно для підприємницької діяльності, так як власником їх є громадянин [PERSON], а не фізична особа - підприємець (а.с. 18). Отже, це твердження відповідача суд також вважає недоведеним. Окрім того, Це твердження відповідача спростовується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили в судовому засіданні, що придбаний подружжям [PERSON] автомобіль використовувався ними як сімейний автомобіль, в тому числі, для перевезення їх дітей. Вирішуючи питання про визнання права власності на майно, що придбано подружжям, суд виходить з положень ч.4 ст. 355 ЦК України, яка не дозволяє зміну правового режиму майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності на спільну часткову власність. При цьому, суд звертає увагу на те, що вимогу про виділ їй майна в натурі позивач не заявляла. Отже, суд вирішує це питання у межах позовних вимог, шляхом визнання права власності в межах, встановлених законом. Тобто, вважає за необхідним визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності з [PERSON] на майно, що придбано ними у шлюбі. Вирішуючи питання щодо вимоги про зобов'язання відповідача сплатити позивачу компенсацію різниці у вартості майна, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України суму цієї компенсації саме відповідач має внести на депозитний рахунок суду. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. При цьому, суд звертає увагу, що такий спосіб захисту порушеного права, як зобов'язання виплатити компенсацію, не передбачений цивільним законодавством України. Отже, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Outcome: partial