Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

11 червня 2018 року позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою та виселити. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно, проте, у придбаній квартирі фактично мешкає її колишній власник, - відповідач по справі - [PERSON] , який у вільному доступі до квартири відмовляє позивачеві. 19 червня 2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито у справі загальне позовне провадження за вищевказаним позовом, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). 12 липня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя під час підготовчого провадження витребувано з Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області оригінали матеріалів виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 26.06.2014 у справі № 336/9494/13-ц. 27 листопада 2018 року позивач подав до суду позовну заяву, якою, крім вищезазначених позовних вимог, збільшив їх розмір, а саме, просив також усунути йому перешкоди у користуванні та володінні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування названим житловим приміщенням, а позивача - вселити у спірну квартиру. 20 грудня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя під час підготовчого провадження витребувано від Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області оригінали документів виконавчого провадження ВП №53130674, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 26.06.2014 у справі № 336/9494/13-ц, а саме: постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.12.2016, постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від вересня 2017 року (дату на фотокопії, наданій суду, зазначено нерозбірливо), акт оцінки нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , проведеної суб`єктом оціночної діяльності, та документи, подані Шевченківським ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області до ДП «СЕТАМ» для проведення реалізації вказаної квартири на електронних торгах, що відбулися 1 березня 2018 року за протоколом № 319294. 11 квітня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено вищевказану справу до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи): 13 травня 2019 року о 14-00 год. У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на позові на зазначених у ньому підставах. Представник відповідача у суді заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не набув права власності на спірну квартиру через порушення процедури її реалізації під час виконавчого провадження зі звернення стягнення на вказану квартиру. Зокрема, представник відповідача зазначив, що відповідач не отримував документа про відкриття виконавчого провадження, яке проводилося поза межами строку дії виданого виконавчого листа, а тому, усі інші дії були проведені незаконно, в т.ч. й оцінка квартири, що не стосується й останньої, адже виконана щодо будинку, а не спірної квартири. Крім того, представник відповідача наголосив, що спірна квартира, як предмет іпотеки, була придбана не за отримані кредитні кошти, а тому відповідача неможливо виселити без надання іншого житла. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» Плескачова Т.В. у судове засідання не явилася, проте, подала суду пояснення, за якими зазначила, що відповідач втратив правові підстави для користування спірним нерухомим майном, а тому, позов підлягає задоволенню. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не явився, згоди на участь у справі не надав. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, надав оцінку зібраним доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, й прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 08.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Договір відновлюваної кредитної лінії №1061-Ф (надалі Кредитний договір). На підставі п. п. 1.1 п.1 зазначеного договору Відповідачем отримано кредит в сумі 200 000 гривень строком до 06 квітня 2018 року. За користування кредитом встановлено плату в розмірі 15,5 % річних, які повинні сплачуватись згідно з п.3.3.1, п. 1.5 Кредитного договору. Кредит надавався на споживчі цілі окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією, відкритою на строк 12 (дванадцять) місяців. 08.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» України» та [PERSON] укладено Договір іпотеки нерухомого май`на 12/1061-Ф (далі - Договір іпотеки). Згідно з умовами вказаного договору іпотеки, [PERSON] ( [PERSON] ) з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору, передав в Іпотеку, а Іпотекодержатель (банк) прийняв в Іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, Предмет Іпотеки , який належить Іпотекодавцю на праві власності. Предметом Іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 44,74 кв. м., житловою площею 27,45 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з умовами Кредитного договору Відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погасити кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. Однак, свої зобов`язання за Кредитним договором відповідач не виконував, а саме, починаючи з травня 2011 року, не погашав кредит та відсотки по кредиту, чим порушив п. І.5.1.3 Кредитного договору. У справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення №10007/0325 філії-Запорізького обласного управління до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області власним рішенням від 3 червня 2014 року, зокрема, вирішила позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення №10007/0325 філії - Запорізького обласного управління до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 242 740 грн.56 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 190 236 грн.83 коп.; заборгованості за відсотками у розмірі 14179 грн.16 коп.; пені за прострочення відсотків - 2117 грн.39 коп.; пені за прострочення кредиту - 28408 грн.24 коп.; заборгованості 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту - 1042 грн.07 коп.; заборгованості 3% річних від простроченої суми кредиту - 6756 грн.87 коп., за укладеним ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступник - ПАТ »Державний ощадний банк України») з [PERSON] Договором відновлювальної кредитної лінії №1061-Ф від 08.04.2008, звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 44,74 кв.м., житловою площею 27,45 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим за №Н-3087 31 жовтня 1997 року Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест»; зареєстровано у Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №265, за реєстровим №37694, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим «7» квітня 2008 року Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації вартістю 357 925 грн., шляхом його реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною його реалізації, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна». Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Під час виконавчого провадження, відкритого задля виконання вищевказаного судового рішення, 1 березня 2018 року позивач прийняв участь в електронних торгах на сайті Державного підприємства «СЕТАМ» та придбав за ціною 327 586, 00 грн. нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,74 кв.м, житловою площею 27,45 кв.м. 16 квітня 2018 року позивач отримав свідоцтво про придбання квартири [ADDRESS] , з прилюдних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Право власності позивача належним чином зареєстровано, що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності №121112993 від 18.04.2018. Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно. Таким чином, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинилося внаслідок звернення стягнення на неї за його зобов`язаннями щодо погашення боргу. При цьому, жодних правовідносин з приводу користування спірною квартирою між сторонами судом встановлено не було, отже, відповідач з набуттям права власності позивачем на спірну квартиру втратив і право користування нею. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Проте, відповідач до теперішнього часу не звільнив вказану квартиру, що не оспорювалося сторонами під час судового розгляду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, а також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як врегульовано положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч.1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З огляду на викладене, позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у тому числі, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідно, позивач наділений правом вселитися до належного йому житла, у зв`язку із чим позов у названій частині й підлягає задоволенню. Проте, в іншій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Як вже зазначалося судом, 08.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Договір іпотеки нерухомого майна 12/1061-Ф (далі - Договір іпотеки). Згідно з умовами вказаного договору іпотеки, [PERSON] ( [PERSON] ) з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору, передав в Іпотеку, а Іпотекодержатель (банк) прийняв в Іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, Предмет Іпотеки , який належить Іпотекодавцю на праві власності. Предметом Іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 44,74 кв. м., житловою площею 27,45 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №Н-3087 31 жовтня 1997 року Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест». Відповідач має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, фактично в ній проживає. За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з ч.3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч.ч. 1, 2 цієї статті, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачено підстави виселення. У ч.3 ст. 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб. За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так й ст. 109 ЖК України. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень ч.2 ст. 109 ЖК України, постійне житло має бути визначено в рішенні суду. Аналіз правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення щодо вимог про виселення відповідача, підлягають застосуванню як положення ст. 40 вищеназваного Закону, так і норма ст. 109 ЖК України, яку суд першої інстанції й має застосувати. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, за положенням ч.2 ст. 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Крім того, заявлена до суду вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири: [ADDRESS] , також не підлягає задоволенню, зважаючи на приписи Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, згідно з п. 26 яких однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи і є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Зважаючи на те, що судом цим рішенням задовольняються дві вимоги немайнового характеру, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути сплачену позивачем суму судового збору за подання позову в названій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial