Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у сумі 42768.29 грн. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 27.10.2015 року відповідач став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та уклав договір, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 2500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач наполягає, що кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 21.06.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 42768.29 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 21083.78 грн. - тіло кредиту; 7372.23 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 11799.50 грн. - нараховано пені; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2012.78 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував факт досягнення домовленості відповідача із позивачем щодо отримання кредиту, та стверджував, що позивачем не дотримані вимоги щодо належного укладення кредитного договору, досягнення погодження між сторонами усіх його істотних умов. Окрім того позивач стверджу, що він повернувшись з відпустки дізнався, що з його банківських карток АТ КБ «ПриватБанк» через систему «Приват24» невідомою особою здійснено несанкціоновану платіжну операцію, а саме з карткових рахунків було переведено кошти в сумі 109000 грн. на купівлю крипто-валюти. Відповідач звернувся до відділу безпеки АТ КБ «ПриватБанк» та до правоохоронних органів, розслідування по кримінальному провадженні триває, а АТ КБ «ПриватБанк» встановивши, що з карткових рахунків позивача здійснено несанкціонований платіж в сумі 109000 грн., не відновив баланс рахунків та розпочав здійснювати нарахування кредитної заборгованості не довівши при цьому належними доказами наявність між сторонами кредитних відносин. Відповідач [PERSON] 04.12.2018 року подав до суду зустрічну позовну заяву до акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання безпідставним списання коштів з рахунку. Вказана позовна заява мотивована тим, що [PERSON] звертався до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» в місті Києві, з метою відкриття свого особистого розрахункового рахунку, для здійснення платежів, пов`язаних з його діяльністю. Такий рахунок був відкритий 19.12.2015 року, а [PERSON] отримав картку № [NUMBER] «Ключ до рахунку». Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не користувався карткою № [NUMBER] та не витрачав кредитних коштів із неї до 24.08.2017 року, тобто до дня коли з цього рахунку було не санкціоновано списано кошти в сумі 25000 грн.. Позивач за зустрічним позовом наполягає, що він 27.08.2017 року повернувшись з відпустки на роботу виявив, що з його банківських карток АТ КБ «Приватбанк» через систему «Приват24» невідомою особою здійснено несанкціоновану платіжну операцію, а саме з карткових рахунків позивача було переведено кошти в сумі 109 000 грн. на купівлю крипто-валюти. Вказані платіжні операції були здійснені 24.08.2017 року, але за весь цей час з банку не надходили на телефон власника карткових рахунків ані смс-паролі, смс-повідомлення, ані телефонні дзвінки про проведені операції, хоча мобільний телефон, який прив`язаний до банківських карток завжди був при ньому. [PERSON] звертався до відділу безпеки АТ КБ «Приватбанк», а також звернувся до Департаменту кіберполіції Національної поліції України у м. Києві з заявою про скоєний злочин та з вимогою встановити осіб, причетних до протиправних дій з метою притягнення їх до відповідальності. За фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України розпочато досудове розслідування № 12017100090010753 від 21.09.2017 р., внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань. [PERSON] стверджує, що на момент здійснення зазначеного грошового переказу з використанням платіжної картки "Універсальна" № [NUMBER] та Картка «Ключ до рахунку» № [NUMBER] він не вчиняв жодних дій, спрямованих на ініціювання платежів зі своїх рахунків за допомогою цих карток, а тому списання банком грошових кошів в сумі 109 000,00 грн. в рахунок кредитного ліміту є безпідставним. Разом з тим, АТ КБ "Приватбанк", встановивши, що з карткового рахунку позивача здійснено несанкціонований платіж в сумі 109000,00 грн., не відновив баланс рахунку та розпочав здійснювати нарахування кредитної заборгованості та подав позовну заяву до суду про стягнення заборгованості у розмірі 42768, 29 грн. За таких обставин, [PERSON] звернувся до суду та просить визнати безпідставним списання АТ КБ "Приватбанк" грошових коштів в сумі 109000,00 гри., що відбулось 24.08.2017 року внаслідок використання невстановленою особою платіжної картки " Універсальна " № [NUMBER] та картки «Ключ до рахунку» № [NUMBER] на картковий рахунок [PERSON] , а стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь безпідставно набуте майно, а саме грошову суму в розмірі 190 000 грн.. АТ КБ "Приватбанк" надав до суду відзиви на позовну заяву, відповідно до яких вказував, що підписавши заяву [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, що розташовані на офіційному сайті банку і складають договір про надання банківських послуг, сторонами погоджено усі істотні умови договору, а відсутність підпису відповідача на вказаних умовах, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згідний із ними, не є підставою вважати, що умови укладені поза межами договору та є недопустимими доказами. Відповідно до вказаних умов держатель платіжної картки зобов`язаний зберігати платіжну картку та інформацію, як дає змогу користуватися нею (у тому числі ПІН), контролювати рух коштів за своїм картрахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися держателем. Емітент не несе відповідальності за переказ коштів, ініційований за допомогою цієї платіжної картки дотримання такого повідомлення, а тому АТ КБ «ПриватБанк» просить суд відмовти у задоволенні зустрічних позовних вимог та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.07.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження відповідно до ухвали суду від 04.12.2018 року. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просив відмовити та наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви, надавши суду пояснення, аналогічні поясненням, які містяться в зустрічній позовній заяві. Представник акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" при подачі позовної заяви до суду звернувся до суду із клопотанням про розгляд його позовної заяви без участі останнього. Однак в подальшому, в тому числі при наданні відзивів на зустрічну позовну заяву про свою участь у розгляді справи по суті суд не повідомляв, будь-яких клопотань суду не надавав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку визначеному чинним законодавством, що стверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення, однак не повідомив про причини неявки та в судові засідання не з`являвся, не надав заяву про розгляд справи у його відсутність чи клопотання про перенесення розгляду справи. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як представник відповідача за зустрічним позовом належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але у судове засідання не з`явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, а сам відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом проти такого вирішення справи не заперечував, тому суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається із доводів АТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] 27.10.2015 року підписав заяву про отримання банківських послуг, згідно якої отримав кредит у розмірі 25000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору у відповідача утворилася заборгованість, яка складає 42768.29 грн. На підтвердження своїх доводів позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також витяг із Умов та правил надання банком послуг, які на думку позивача стверджують обґрунтованість його позовних вимог. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст., ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом із тим досліджуючи надані позивачем докази судом встановлено, що належних доказів, що безпосередньо свідчили б про звернення [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» із Заявою від 27.10.2015р. та укладення на цій підставі саме кредитного договору № б/н від 27.10.2015 р. матеріали справи не містять. Так із Анкети-заяви б/н від 27.10.2015р. вбачається, що [PERSON] дійсно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» (на той час ПАТ КБ «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, але не з метою отримання кредиту. Матеріалами справи не стверджується, що на підставі вказаної заяви [PERSON] отримав саме кредитну картку «Універсальну», тим більше не стверджується, що на підставі цієї заяви йому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 25000 грн., як про це зазначено у первісному позові. Також із змісту вказаної заяви неможливо встановити номер платіжної картки, отже належних доказів, яку саме картку отримав 27.10.2015 року [PERSON] та на яких умовах матеріали справи не містять. Додане до відзиву на зустрічну позовну заяву фото, на якому позивач тримає в руках картку «ПриватБанку» зазначених висновків не спростовує, оскільки дане фото не стверджує ні виду такої картки, тобто тарифи, умови на яких вона видана, та не засвідчує коли саме вона ним була отримана, тим більше, що сам [PERSON] не заперечує факту свого звернення до банку та відкриття в ньому двох рахунків. Позивач за первісним позовом наполягає, що підписання заяви є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. На думку позивача за первісним позовом, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг, а також витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» додаються до позовної заяви. Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент їх отримання відповідачем взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати кредиту, процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тим більше, що як вбачається із пояснень відповідача за первісним позовом, останній вказані факти заперечує та не визнає, а в матеріалах справи наявні суттєві суперечності щодо часу укладення кредитного договору, погодження розміру кредиту, часу отримання такого кредиту відповідачем, часу зміни кредитного ліміту та отримання його останнім взагалі, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів досягнення між сторонами відповідної домовленості про отримання кредиту 27.10.2015 року, а із єдиного документу який містить підпис відповідача за первісним позовом містить відомості про отримання банківських послуг вид яких чітко не визначений, а кредитний ліміт взагалі не встановлений. Так відповідач за первісним позовом заперечує факт, що він погодився саме із наданими вище Умовами та Правилами надання банківських послуг, та фактично заперечує факт досягнення домовленості між сторонами саме на тих умовах, про які зазначає позивач, та заперечує взагалі мету із якою він звернувся до банку, а саме з метою відкриття банківських рахунків, а не отримання ним кредиту, як на цьому наполягає сам банк. [PERSON] наполягав, що він користувався карточками, які були видані йому позивачем за первісним позовом у своїх цілях, на рахунках яких знаходились його кошти, та не мав мети отримання при зверненні до банку саме кредиту. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд при вирішенні даного спору спиратися на докази, які є недостатніми та неповними для з`ясування усіх обставин справи. При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст.. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу за первісним позовом Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві, як єдиному документу, який містить підпис самого відповідача за первісним позовом, домовленості сторін про саме отримання кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка складається із тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи зазначене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», оскільки останні належним чином не доведені. Зустрічна позовна заява [PERSON] фактично мотивована тим, що він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про відкриття свого особистого розрахункового рахунку, для здійснення платежів, пов`язаних із його діяльністю. За результатами такого звернення йому було відкрито карткові рахунки, а саме Картка « Універсальна » № [NUMBER] та Картка «Ключ до рахунку» № [NUMBER] . Із вказаних карток, без відома позивача за зустрічним позовом, незаконно були списані кошти в сумі 109000 грн., а банк не відновив баланс рахунку, та безпідставно почав здійснювати нарахування кредитної заборгованості, хоча домовленості між сторонами про використання вказаних карток саме як кредитних досягнуто не було, та подав позовну заяву до суду про стягнення заборгованості у розмірі 42768 грн. 29 коп. Позивач за первісним позовом наполягає, що вказане списання коштів було здійснено банком незаконно, грошові перекази здійснені 24.08.2017 року за допомогою системи дистанційного обслуговування «Приват24», що підтверджується доказами, доданими [PERSON] до зустрічної позовної заяви. При цьому 27.08.2017 року [PERSON] звернувся до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» до відділу безпеки у місті Києві з питанням, яким чином з його рахунків без його згоди та підтвердження платежів були зняті кошти. Проте відповіді він не отримав. 28.08.2017 року року [PERSON] звернувся до Департаменту кіберполіції Національної поліції України у м. Києві з заявою про скоєний злочин та з вимогою встановити осіб, причетних до протиправних дій з метою притягнення їх до відповідальності. Заява була зареєстрована за вх. № 1-6458. За фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України розпочато досудове розслідування № 12017100090010753 від 21.09.2017 р., внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань. [PERSON] стверджує, що під час здійснення спірної транзакції банком порушено визначений Умовами та правилами порядок надання послуг клієнтам за допомогою віддалених каналів самообслуговування в ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: одноразовий пароль для входу в систему та пароль, необхідний для підтвердження проведення платежу, позивачу взагалі не направлялись, що в свою чергу призвело до порушення вимог Закону щодо обов`язкового повідомлення клієнта про платіжну операцію та проведення відповідачем перевірки електронного підпису, достовірності та авторства електронного документа на переказ. Позивач не порушував вимоги пункту 2.1.9.5. Умов та правил - не повідомляв ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, не передавав картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, тощо. Разом із тим доказів зазначених доводів позивача за зустрічним позовом матеріали справи не містять. Так [PERSON] не надані відомості щодо подальшого досудового розслідування кримінального провадження № 12017100090010753, його результатів, встановлення винних осіб, встановлення обставин, на які посилається [PERSON] , тим більше, що останній не визнаний навіть потерпілим по даному кримінальному провадженні, а тому відомості про наявність такого не можуть слугувати належним доказом позовних вимог [PERSON] .. Та обставина, що за фактом переказу грошових коштів здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12017100090010753, не є підставою стверджувати, що банк винний у незаконному перерахуванні коштів із карткових рахунків [PERSON] . Майже три роки здійснюється досудове розслідування, та на теперішній час жодній особі про підозру не оголошено, відомості про останнє відсутні. Сам же позивач за зустрічним позовом вказує, що грошові перекази були здійснені 24.08.2017 року за допомогою системи дистанційного обслуговування «Приват24». Відповідальність за користування карткою, збереження пін-коду тощо, покладається саме на користувача картки, який несе персональну відповідальність за користування своєю кредитною карткою. Відповідно до ст.1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктами 14.12, 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Пунктом 4 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, визначено, зокрема, такі поняття: авторизація - процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу; код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації; персональний ідентифікаційний номер (далі - ПІН) - набір цифр або букв і цифр, відомий лише користувачу електронного платіжного засобу і потрібний для його ідентифікації та автентифікації під час здійснення операцій із використанням електронного платіжного засобу; платіжна операція - дія, ініційована користувачем електронного платіжного засобу, з унесення або зняття готівки з рахунку, здійснення розрахунків у безготівковій формі з використанням цього електронного платіжного засобу та/або його реквізитів за банківськими рахункам. Пунктом 6 вказаного Положення встановлено, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання Із матеріалів справи вбачається, що переказ грошових коштів з рахунків відповідача передувало успішне проходження авторизації в «Приват24» з використанням особистого паролю відповідача. Згідно із ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу. Відповідно до ст.,ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.82 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Однак до зустрічної позовної заяви не додано жодного належного доказу на підтвердження доводів [PERSON] щодо відсутності його волі на переказ зазначених коштів та вчиненні таких дій протиправним шляхом, адже всі перекази коштів з одного карткового рахунку на інші позивачем були проведені з правильним веденням Логіну і Паролю користувача, інакше б неможливо було б зайти до системи дистанційного обслуговування «Приват24» та скористатися її послугами. Якщо припустити, що невідома особа шахрайським шляхом скористалася номером мобільного телефону позивача для отримання коштів, що позивачем не доведено, то ця особа повинна була знати логін і пароль при авторизації в Приват24, які відомі виключно позивачу. Даних про зміну таких логінів чи паролів, матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження доводів сторін по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні як первісного так і зустрічного позову, слід відмовити у зв`язку із їх недоведеністю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачена банком сума судового збору, на підставі ст.. 141 ЦПК України із відповідача стягненню не підлягає. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed