Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

11 лютого 2020 року представник позивача, що діє на підставі довіреності, [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до норм Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» власник (наймач) квартир зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. Відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Опалювальна площа складає 106,70кв.м. В результаті того, що оплата за користування послугами по теплопостачанню за вищезазначеною адресою відповідачами вносилася не в повному обсязі, за період з 01.03.2007 року по 01.01.2019 року утворилася заборгованість у сумі 79102,05 грн. При цьому протягом вказаного періоду позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких не вони відмовлялись та за користування якими проводились нарахування відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до ст. 625 ЦК через несвоєчасне виконання зобов`язання щодо сплати спожитих послуг відповідачі мають сплатити на користь позивача 3% річних в сумі 7655,46 грн. та інфляційні витрати в сумі 33359,51 грн. На підставі переліченого просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за надані послуги в розмірі 79102,05 грн., 3% річних в розмірі 7655,46 грн. та інфляційні витрати в розмірі 33359,51 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн. 31 жовтня 2019 року представник позивача уточнила позовні вимоги та просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за період з 01.03.2007 року по 01.10.2019 року у розмірі 97946,47 грн., інфляційні витрати в розмірі 36950,95 грн., 3% річних у розмірі 9847,37 грн., та витрати по сплаті судового збору у сумі 1921 грн., сплачені при подачі позову. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі, будучі неодноразово повідомлені про день та час слухання справи шляхом направлення судових повісток на адресу їх реєстрації та розміщенням оголошення на веб-сайті судової влади України, до судового засідання не з`явились, надали на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнали, категорично не погоджуються із розрахунками позивача і вважають суму боргу значно завищеною, зазначили, що у позовній заяві пред`явлені вимоги про стягнення заборгованості за період, що виходить за межі трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим просили суд застосувати строк позовної давності, та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог поза межами такого строку. Суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, розглянув дану цивільну справу без участі відповідачів, та вирішив спір по суті на підставі наявних у справі доказів, та відзиву відповідачів. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку №421670, відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , та є користувачами з постачання теплоенергії ( а.с.5). Аналогічна інформація міститься у довідках, наданих суду Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб від 18.02.2019 року №04-10-1429, та 17.04.2019 року №04-10-3246 (а.с.22, 24). Згідно з особовим рахунком, позивач за затвердженими тарифами здійснював нарахування заборгованості за надані відповідачам послуги, яка відповідачами погашалася не в повному обсязі. За період з 01.03.2007 року по 01.10.2019 року включно відповідачами були спожиті та не оплачені надані позивачем послуги з опалення загальною вартістю 97946,47 грн. Законом України "Про житлово-комунальні послуги"визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. До комунальних послуг, згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачі мають перед позивачем зобов`язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачами отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов`язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов`язку щодо оплати за надані їм послуги. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 10.12.2018року у справі № 638/11034/15-ц. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідачів відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з 01.03.2017 по 01.01.2019 року, у зв`язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вартості наданих послуг в сумі 97946 гривень 47 копійки. Відповідачі в своєму відзиву на позов та заяві поданих до суду, просили застосувати строк позовної давності та наслідки його спливу (а.с. 45-47, 60-61). Вирішуючи питання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки в матеріалах справи є заява про застосування строку позовної давності, суд вважає, що до вимог про стягнення заборгованості за теплоенергію за період з 01.03.2007 по 31.01.2016 року слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України. Таким чином з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 01.02.2016 року по 01.09.2019 року, що дорівнює 66209,16 грн. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов`язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами є зобов`язальними (договірними), грошовими зобов`язаннями, в яких, серед інших прав та обов`язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов`язок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов`язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов`язанням, а відповідачі у встановлені строки та належним чином його не виконували, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд вважає за необхідним стягнути з відповідачів суму інфляційних втрат за період з 01.02.2016 року р. по 01.09.2019 рок, яка складає 7730,15 грн., та 3 % річних, які складають 3064,71 грн. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідачі отримують послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, але всупереч вимогам чинного законодавства від їх оплати в повному обсязі ухиляються, що сприяє накопиченню боргу та порушує права та законні інтереси позивача, у зв`язку з чим до стягнення з відповідачів підлягає заборгованість з оплати за користування тепловою енергією за період з 01.02.2016 року по 01.09.2019 року в сумі 66209,16 гривень, інфляційні витрати в розмірі 7730,15 гривень, 3% річних в розмірі 3064,71 гривень, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення сплачена позивачем при подачі позову сума судового збору у сумі 1921,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial