Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

17.05.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати дії відповідача неправомірними та зобов`язати відповідача встановити у квартирі [ADDRESS] безкоштовний лічильник за рахунок відповідача з цільовим призначенням для приготування їжі; стягнути з відповідача на його користь компенсацію у відповідності до вимог ч.2 ст. 138 ЦПК України у розмірі 556 грн. 40 коп. В обґрунтування вимог позивач пояснив, що є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою газ використовується виключно для приготування їжі. Зазначив, що на його звернення у 2017 році та послідуючих роках від відповідача отримав відмови на безкоштовне встановлення безпосередньо у його помешканні газового лічильника. Посилаючись на Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вважає, що у зв`язку з не встановленням за його адресою проживання індивідуального газового лічильника, його права, як споживача порушено, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 24.05.2019 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. (а.с.21,22). 09.07.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив, що за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Послуги з подачі газу по зазначеній адресі використовуються виключно для приготування їжі. 01.12.2016 для здійснення комерційного обліку в будинку [ADDRESS] встановлено будинковий вузол обліку газу відповідно до умов договору № 5 на проведення монтажних робіт, здійснення експлуатації (обслуговування) та про зняття показань з встановленого будинкового вузла обліку природного газу від 01.12.2016, укладеного між ПАТ «Житомиргаз» та КП «ВЖРЕП №5» Житомирської міської ради, який є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . АТ «Житомиргаз» було встановлено будинковий вузол обліку газу, з огляду на те, що з 01.01.2018 у випадку не забезпечення обліку природного газу у побутових споживачів, ПАТ «Житомиргаз» будучи оператором ГРМ, буде змушений припинити розподіл природного газу, відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Встановлення будинкового лічильника було здійснено безкоштовно і в рамках виконання Плану розвитку газорозподільної системи ППАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 року. При цьому зазначив, що дії відповідача щодо встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу на виконання вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Тимчасове положення № 620 та Плану розвитку газорозподільної системи на 2016-2015 року, затверджених НКРЕКП у м. Житомирі, вже були предметом розгляду Верховного суду у судовій справі №296/6536/17-ц. А тому вимога Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» відповідачем була виконана. Водночас, вказаним законом (в редакції закону № 329-VІІІ від 09.04.2015, яка діяла до 20.01.2018) не передбачалось обов`язку забезпечення комерційного обліку в квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується комплексно для опалення, підігріву води та приготування їжі, а також тільки для приготування їжі саме шляхом встановлення індивідуального лічильника газу. Разом з тим вказує, що безпідставними є посилання позивача на судову практику, яка склалась в ході розгляду справи № 214/2435/17, оскільки мешканці будинку [ADDRESS] не заперечували щодо встановлення будинкового вузла обліку природного газу, акт про відмову не складався. Вважає, що діях АТ «Житомиргаз» відсутнє будь-яке порушення норм діючого законодавства. В той же час зазначає, що позивачем не обґрунтовано утворення компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 556, 40 грн., та не надає відповідних доказів, що унеможливлює її розгляд та віднесення до судових витрат. Таким чином, заявлені вимоги позивача не мають обґрунтування та не доведені письмовими доказами. Просив у задоволенні позову відмовити (а.с.26-32). 31.07.2019 позивачем подано відповідь на відзив, у якому позивач вказує, що встановлення будинкового вузла обліку газу та проведений розподіл природного газу, ніяким чином не можна конкретизувати споживання газу безпосередньо у його помешканні. Посилання на судову практику у судовій справі №296/6536/17-ц не може слугувати доказом щодо відмови у позові. Посилаючись на вимоги ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» наполягав на встановленні газового лічильника в його помешканні для конкретного його використання. Відзив на позовну заяву представника відповідача просив вважати безпідставним (а.с.70). Ухвалою суду від 31.07.2019 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.11.2019 (а.с.74). 05.12.2019 представником відповідача подано заяву щодо врахування судом висновків Верховного суду у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України (а.с.80-89). Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а КП «ВЖРЕП №5» Житомирської міської ради, який є балансоутримувачем зазначеного будинку (а.с.7-10). Позивач оплачує рахунки за отримані послуги з газопостачання та вказані обставини визнаються сторонами, а тому не потребують доказування. 19.03.2019 позивач [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про встановлення індивідуальних приладів обліку газу (лічильників) для приготування їжі (а.с.10). На зазначену заяву ПАТ «Житомиргаз» у своєму листі від 03.04.2019 повідомило, що про те, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до підпункту «а» п.1 ст.6 Закону (у редакції, що діяла до 19.01.2018) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких природний газ використовується, зокрема для приготування їжі - до 01.01.2018. Для проведення заходів щодо забезпечення споживачів приладового обліку природного газу 01.03.2017 в будинку [ADDRESS] введено в експлуатацію будинковий вузол обліку газу. Разом з тим, за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону, що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства (а.с.11). Водночас, на попередні звернення позивача, а саме у 2017, відповідач 19.06.2017 та 25.11.2017 надав відповіді, у яких зазначив, що з 01.03.2017 в будинку [ADDRESS] введено в експлуатацію будинковий вузол обліку газу. Процедура нарахувань та розподіл обсягів між споживачами у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів № 620 від 16.05.2002 (а.с.12,13). Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом № 3533-VI (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин 01.10.2015). Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Установлено, що ПАТ «Житомиргаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз», є оператором ГРМ. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями ст. 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6). А відповідно до змін, внесених згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року. Установлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Суд установив, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Житомиргаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст. 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року, адже зміна терміну встановлення таких лічильників для вказаної категорії осіб відбулася до ухвалення судового рішення. Доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: [ADDRESS] визнано доцільним, суд вважає такими, що не звільняють його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. У судовому засіданні встановлено, що позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, а тому це волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивача буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню. Водночас, встановлення позивачу індивідуального лічильника буде забезпечувати оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість. Тому відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу, яка вбачається у відповідях відповідача, суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Зазначене вище відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду України від 07.11.2018 року у справі №214/2435/17. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. У судовому засіданні встановлено, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Як встановлено судом, відповідач не вживав будь-яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету. При цьому, суд враховує, що позивач, звертаючись до відповідача, висловив волевиявлення про те, щоб індивідуальний лічильник був встановлений за рахунок відповідача. Як передбачено ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що позивач проводив оплату послуг з газопостачання згідно тарифу, до якого були включені витрати на встановлення лічильників газу, а відповідач на умовах оплати такого тарифу надавав послуги з газопостачання. Таким чином, між позивачем та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильників та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Спосіб захисту, обраний позивачами, відповідає вимогам ст. 16 ч. 2 п.1 ЦК України, якою передбачено, що одним із способів захисту права, є визнання права. Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом своїх прав, як споживач, а саме: про відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішень відповідача. Щодо вимоги позивача стягнення з відповідача компенсації за відрив від звичайних занять. Відповідно до вимог ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року зі змінами від 28 лютого 2018 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення та її представникові не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Щодо компенсації за відрив позивача від звичайних занять, то постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 155 внесено зміни до постанови № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" . За відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду компенсація у цивільних справах обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Витрати позивача за відрив від звичайних занять за участь у судових засіданнях 20.11.2019 (30 хв.) та 10.12.2019 (32 хв.) становить 12,37 грн., які обчислено за фактичні години відриву пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 01.01.2019 (2102 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial