Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

19 березня 2019 року представник позивача за довіреністю - адвокат Собина П.М. звернувся до відповідачів із вказаним позовом, в якому зазначає, що [PERSON] є власником автомобіля марки ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, реєстр. номер [NUMBER] . 04 листопада 2010 року він видав довіреність на право керування вказаним автомобілем [PERSON] та [PERSON] , якою надав їм право представляти його права, в тому числі, здати в оренду, обміняти або продати за ціну і на умовах на розсуд уповноважених осіб. [PERSON] , [PERSON] користувалися вказаним автомобілем і підшукували на нього покупця. Деякий час вони телефонували і повідомляли позивачу про результати пошуку покупця, але потім перестали виходити на зв`язок. Позивач намагався повернути автомобіль або отримати кошти від його продажу, але все безрезультатно. 22 лютого 2015 року [PERSON] відкликав довіреність. Позивачу стало відомо, що його автомобіль перебуває у розпорядженні відповідача [PERSON] в с. Тучне Білопільського району, дружина якого телефонувала йому і просила зареєструвати автомобіль за її чоловіком, який вони купили у [PERSON] . Позивач їй повідомив, що автомобіль він не продавав і попросив його повернути. [PERSON] відмовився повертати автомобіль, тому позивач звернувся до суду з позовом і просить постановити рішення, яким витребувати шляхом вилучення у [PERSON] вказаного автомобіля, технічного паспорту на нього та передати їх йому. У судове засідання [PERSON] не з`явився, його інтереси представляв адвокат Собина П.М., який позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Уточнив в частині витребування технічного паспорту та просив витребувати свідоцтво про реєстрацію автомобіля, оскільки це один і той же документ, який підтверджує право власності позивача на спірний автомобіль. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, причин свого неперибуття не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи. 15 травня 2019 року подав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що в кінці жовтня 2010 року в одній із газет прочитав оголошення про продаж автомобіля Таврія. Зателефонував за вказаним номером власнику транспортного засобу, ним виявився [PERSON] , що на той час мешкав в м. Суми. Після огляду автомобіля ЗАЗ 110307 домовились із [PERSON] за ціну і він передав йому 2700 грн., що були еквівалентні 3300 доларам США. Отримавши гроші, позивач видав генеральне доручення, яким надав йому право розпоряджатись автомобілем, включаючи передоручення. Покористувавшись деякий час спірним автомобілем, він вирішив його продати, про що зробив оголошення в друкованих засобах інформації. По оголошенню зателефонував [PERSON] , якому він продав автомобіль, видавши генеральне доручення на його ім`я, та віддав оригінал доручення, що йому видав [PERSON] . В 2015 році йому надійшов лист від [PERSON] про відкликання доручення. [PERSON] зателефонував йому і сказав, що [PERSON] отримав гроші за проданий автомобіль, а тому про відкликання доручення не може йти і мова, на що останній погодився. Також він позивачу роз`яснив, що ним не правильно скасовано доручення, це повинен робити нотаріус. Оскільки нотаріус доручення не скасовував, тому [PERSON] вважає, що воно дійсне по теперішній час (а. с. 36-37). Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи. Він направив заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнає в повному обсязі. При цьому не вказав підстави, з яких не визнає позов (а. с. 60). Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Морозов О.П. в судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що у 2011 році [PERSON] у друкованих засобах масової інформації знайшов оголошення про продаж спірного автомобіля ЗАЗ 110307, яке було надане [PERSON] Під час зустрічі останній повідомив, що за генеральним дорученням продає вказаний автомобіль, який, в свою чергу, він купив у [PERSON] теж за генеральним дорученням. Домовились про продаж за 3300 доларів США у еквіваленті до гривні і в рахунок оплати за проданий автомбіль він сплатив [PERSON] 27000 грн. Очевидцями передачі грошей були свідки [PERSON] та [PERSON] Після передачі коштів 28 травня 2011 року [PERSON] оформив на [PERSON] та [PERSON] генеральне доручення на автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Також [PERSON] передав йому оригінал доручення, що йому видав [PERSON] , технічний паспорт на автомобіль та 2 комплекти ключів. Своєчасно автомобіль на себе [PERSON] переоформити не встиг в зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Після отримання позовної заяви [PERSON] зустрівся із [PERSON] , який у присутності адвоката Морозова О. [PERSON] . та свідка [PERSON] не заперечував факт отримання від [PERSON] 27000 грн. за вказаний автомобіль. Також [PERSON] зазначив, що заплатив [PERSON] за спірний автомобіль певну суму грошей за його продаж. Тому відповідач [PERSON] та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представника позивача - адвоката Собину П.І., відповідача [PERSON] , його представника - адвоката Морозова О.П., свідків [PERSON] , [PERSON] , повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст.\~76-78,\~81\~ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлено, що на даний час право власності на автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, зареєстровано за позивачем [PERSON] Документально вказаний факт не підтверджується, оскільки ніхто із учасників судового розгляду не надав суду копію свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу (технічного паспорту). Оригінал свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля (технічного паспорту) на даний час знаходиться у [PERSON] Зазначені обставини визнали відповідачі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони доказуванню позивачем не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 04 листопада 2010 року [PERSON] видав [PERSON] та [PERSON] довіреність на автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] строком на 10 років до 04 листопада 2020 року (а. с. 6). Відповідно до вказаної довіреності, позивач уповноважив [PERSON] , [PERSON] діяти самостійно та окремо один від одного, здавати в оренду, обміняти, продати за ціну і на умовах на розсуд уповноваженого належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля серії [NUMBER] , виданого 14.02.2008 Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області. Також [PERSON] надав їм право зняти автомобіль з обліку та оформити відповідне свідоцтво про реєстрацію в органах Державтоінспекції, якщо в цьому буде потреба. 28 травня 2011 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , видав [PERSON] та [PERSON] довіреність на автомобіль ЗАЗ 110307, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] строком до 04 листопада 2020 року (а. с. 62). Відповідно до вказаної довіреності, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , уповноважив [PERSON] та [PERSON] діяти самостійно та окремо один від одного, здавати в оренду, обміняти, продати за ціну і на умовах на розсуд уповноваженого належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля серії [NUMBER] , виданого 14.02.2008 Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області. Також [PERSON] надав їм право зняти автомобіль з обліку та оформити відповідне свідоцтво про реєстрацію в органах Державтоінспекції, якщо в цьому буде потреба. 02 лютого 2015 року [PERSON] скасував довіреність, яку видав [PERSON] , [PERSON] , про що написав заяву, яку посвідчив приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Зіньковсьский І.М. (а. с. 4). Інформація про скасування довіреності нотаріусом була направлена [PERSON] , Фурдилу В.В. та всім компетентним органам, кого це стосується (з.б. а. с. 4). 10 лютого 2015 року [PERSON] направив [PERSON] , [PERSON] звернення про скасування довіреності та повернення авомобіля (з. б. а. с. 5). [PERSON] підтвердив, що йому було відомо про скасування довіреності. Як зазначив відповідач [PERSON] , в 2018 році до нього додому приїжджали працівники поліції, оглянули автомобіль та наклали на нього арешт. Також повідомили, що власник автомобіля за документами вимагає його повернення. Зазначені вище довіреності свідчать про користування відповідачами [PERSON] , [PERSON] спірним автомобілем, але жодним чином не підтверджують факт належності їм цього автомобіля саме на праві власності, виходячи з наступного. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~листопада 2009\~року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Згідно з ч. 3 ст.\~244\~ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, що є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів,\~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до частини першої ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не укладалися. Позивач [PERSON] лише своєю нотаріально посвідченою довіреністю, відповідно до договору доручення, укладеного між ним та [PERSON] , уповноважив останнього та його сина [PERSON] діяти самостійно та окремо один від одного, здавати в оренду, обміняти, продати за ціну і на умовах на свій розсуд належний йому автомобіль терміном на 10 років до 04 листопада 2020 року. [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , також видав довіреність [PERSON] та [PERSON] , якою уповноважив останніх діяти самостійно та окремо один від одного, здавати в оренду, обміняти, продати за ціну і на умовах на свій розсуд належний йому автомобіль терміном на 10 років до 04 листопада 2020 року. Однак, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не підтверджує факт набуття права власності на транспортний засіб як відповідачем [PERSON] , так і відповідачем [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] суду зазначили, що у 2011 році у їхній присутності [PERSON] придбав у продавця [PERSON] автомобіль ЗАЗ за 27000 грн. Також в цей день в нотаріальній конторі [PERSON] оформив довіреність на [PERSON] , передав йому документи на автомобіль та ключі, а [PERSON] передав йому гроші. Також свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] видав довіреність [PERSON] та йому. Але він ніякої участі у купівлі автомобіля не приймав. Його в дорученні зазначили лише для того, щоб в подальшому [PERSON] зміг на себе зареєструвати автомобіль. Однак показаннями вказаних свідків не може підтверджуватися укладення договору купівлі-продажу між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідно до абз. 4 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за довіреністю, та [PERSON] не дотримались порядку укладення договору купівлі-продажу, тому він є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у них не виникло жодних цивільних прав та обов`язків. Також відповідачі не довели суду те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Сам позивач факт продажу спірного автомобіля заперечує і протягом тривалого часу намагається відшукати та повернути його, що також підтверджується витягом з ЄРДР, з якого вбачається, що 16 жовтня 2015 року за зверненням представника позивача - адвоката Собини П.І. до нього внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, по факту утримання невстановленими особами Білопільського району автомобіля ЗАЗ 110307, р.н. [NUMBER] . (а. с. 7, 114). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] мали можливість зняти спірний автомобіль з обліку та оформити на себе або будь-яку іншу особу відповідне свідоцтво про ресєтрацію в державних органах, що прямо передбачено в обох довіреностях, чого не зробили. З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що факт видачі позивачем довіреності відповідачу [PERSON] , видача останнім, в свою чергу, довіреності [PERSON] , на право володіння, користування та розпорядження належним [PERSON] транспортним засобом не є підставою для набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на нього. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до положень ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Статтею 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод,\~ратифікованої Законом\~України від\~17\~липня 1997 року\~\~№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321\~ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що позивач передав відповідачам спірний автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію. З травня 2011 року і до теперішнього часу спірний автомобіль ЗАЗ 110307, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію автомобіля (технічний паспорт) перебувають у [PERSON] . Під час судового розгляду встановлено, що вказаний автомобіль за відповідачами [PERSON] , [PERSON] у встановленому порядку не зареєстрований, їх доводи про придбання цього майна [PERSON] у [PERSON] , а [PERSON] у [PERSON] судом не можуть бути прийняті до уваги. [PERSON] та [PERSON] були обізнані про вимоги [PERSON] про повернення спірного автомобіля та документів на нього, але до даного часу жодних заходів щодо їх повернення не вжили. Суд вважає, що відповідач [PERSON] без правових підстав володіє спірним автомобілем, ні він, ні [PERSON] не були та не є добросовісними набувачами, оскільки не укладали з позивачем договору купівлі-продажу транспортного засобу або інших угод та не надали суду доказів, які б свідчили про набуття ними права власності на вказаний автомобіль. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо витребування автомобіля та свідоцтва про його реєстрацію є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає, що вимоги [PERSON] до [PERSON] є необґрунтованими, оскільки позивач не довів, що даний відповідач порушує його законні права та інтереси по володінню, користуванню та розпорядженню спірним автомобілем. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути 384 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого ним при зверненні з позовом до суду (а. с. 10). \~ \~ \~ \~Оскільки відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи, тому судовий збір в сумі 384 грн. 20 коп. позивачу необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. \~ \~ \~ \~У позовній заяві зазначено про стягнення з відповідачів 2000 грн. на користь позивача за надання останньому професійної правничої допомоги. \~ \~ \~ \~Але позивач та його представник не надали доказів на підтвердження того, що позивач дійсно поніс витрати в сумі 2000 грн. за надання професійної правничої допомоги. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial