Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

17 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про скасування правочинів. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на те, що згідно попередніх договорів від 11.12.2012 року, 12.12.2012 року, 26.01.2013 року, вона, як майбутній покупець будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій розташований будинок, передала майбутнім продавцям-власникам, [PERSON] та [PERSON], а майбутні продавці прийняли від неї суму авансу у розмірі 16 500 доларів США, що еквівалентно (на той час) 136 950грн. 20.12.2013 року, відповідач, [PERSON], діюча в інтересах співвласника, [PERSON], уклала договір купівлі-продажу його частини житлового будинку та земельної ділянки, яким передала у власність відповідачу [PERSON] і 06 січня 2014 року, вона звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми завдатку. Для забезпечення позову, вона звернулася до суду з відповідною заявою. 17 лютого 2014 року, ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська, заборонено відчуження будинку [ADDRESS] та земельної ділянки. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року, у цивільній справі за її позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми завдатку, її позовні вимоги були задоволені частково, а саме було стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на її користь 168 881 ( сто шістдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят одну гривню 50 коп.) грн. 50 коп. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на її користь 192 175 грн. 50 коп. 22 вересня 2014 року до Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на примусове виконання рішення суду, нею були надані виконавчі листи про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] Під час виконання рішення суду, 06.10.2014 року, на запит державного виконавця надійшла інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої, право власності на будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за [PERSON] було припинено, у зв'язку з укладенням нею договору дарування від 08.09.2014 року. Після ознайомлення з матеріалами цивільної справи, 15.10.2014 року, з'ясувалося, що Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції не була виконана Ухвала у суду щодо забезпечення позову. Відповідачам [PERSON] та [PERSON] було відомо про забезпечення позову. Дані обставини підтверджується тим, що на протязі усього часу перебування справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції, відповідачі неодноразово зверталися з заявами про скасування заходів забезпечення позову. У мотивувальній частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2014 року суд зазначає: «З огляду на те, що забезпечення позову було здійснено саме з метою виконання рішення суду на випадок задоволення позову, про скасування заходів забезпечення просять відповідачі, а не позивач, за заявою якої були вжиті ці заходи, немає підстав для їх скасування». В резолютивній частині даного рішення суд зазначає: «У скасуванні заходів забезпечення позову відмовити». На теперішній час, для ухилення від виконання рішення суду, відповідач [PERSON], подарувала будинок та земельну ділянку, які перебувають у забороні на відчуження на підставі ухвали суду. Ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2014 року про забезпечення позову не скасовувалася та є чинною. Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін, [PERSON] було виселено із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. На даний час, вона залишається без житла та не може отримати стягненні на її користь за рішенням суду гроші, оскільки забезпечений судом будинок та земельна ділянка, вже не є власністю боржника та звернути на неї стягнення неможливо. На підставі викладеного з урахуванням уточнень позивач просить суд скасувати Договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 08 вересня 2014 року між дарувальником [PERSON], та обдарованим, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], серія та номер 3614, зареєстрованого індексний номер 15638551 від 08.09.2014 року та поновити реєстрацію права власності за [PERSON], а саме: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2012 року, державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Хорішко О.М., в реєстрі за № 1-2180, спадкова справа № 673/09; 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.12.2013 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], в реєстрі за № 6145. Скасувати договір дарування земельної ділянки за адресою [ADDRESS], кадастровий номер: 1210100000:09:338:0006, укладений 08 вересня 2014 року, між дарувальником, [PERSON], та обдарованим, [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], серія та номер 3619, зареєстрованого індексний номер 15640555 від 08.09.2014 року та поновити реєстрацію права власності за [PERSON], а саме: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2012 року, державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Хорішко О.М.; 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.12.2013 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.77-79). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позові. Зазначили, що відповідачі знали про накладення арешту і навмисно подарували будинок, щоб не виконувати рішення суду. Договір дарування було укладено 8 числа, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалене 10, тобто за два дні до вирішення справи апеляційним судом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні. Зазначили, що [PERSON] жодного відношення не має до правочинів, тому є неналежним відповідачем. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у повному обсязі. Пояснила, що порушень при укладенні договору не було, позовні вимоги порушують права нового власника. Зазначила, що не час укладення договорів рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська не набуло чинності. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити. Пояснили, що позов не обґрунтований, не доведена недійсність правочину, а також не надано жодних доказів. Відповідач не розуміла про арешт, вона подарувала будинок та земельну ділянку. При укладенні договору порушень не було. Також позивачем не доведено, що [PERSON] не має інших коштів чи майна, на яке можливо було звернути стягнення, крім спірної садиби. Також позивач [PERSON] незважаючи на рішення сду про її виселення, яке набрало законної сили, продовжує проживати у будинку. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON] в судове засідання не з'явився надав до суду засвідчені копії договорів дарування та заяву з проханням розглядати справу за його відсутності (а.с.68). 03 листопада 2014 року відповідач [PERSON] подала до суду письмові заперечення на позовну заяву. В своїх запереченнях зазначає, що заперечує проти позову "про скасування правочину" в повному обсязі заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. Зазначає, що скасування правочину та його державної реєстрації - є юридичним наслідком визнання судом правочину недійсним або нікчемним. Тобто, доки судом не буде прийняте рішення про визнання правочину недійсним, він буде дійсним, а наслідки породжені ним, - юридично значущими. Лише при доведені позивачем в суді підстав недійсності правочинів, такий правочин підлягає скасуванню, а майно має бути повернено колишньому його власникові - стороні недійсного правочину, адже за ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не породжує юридичних наслідків, тобто і права власності. В свою чергу позивачем не доведено жодних підстав недійсності правочинів, зокрема договору дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 08 вересня 2014 року та договору дарування земельної ділянки за адресою [ADDRESS], кадастровий номер: 1210100000:09:338:0006, укладений 08 вересня 2014 року, а також не надано жодних доказів щодо їх недійсності. Правочини відповідають загальним вимогам ст.ст. 205, 208 - 210 ЦК України, зокрема вчинені у письмові формі, нотаріально посвідчені, проведено їх державну реєстрацію. На час вчинення правочинів, наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону, була відсутня, оскільки наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідної заборони унеможливило б вчинення відповідних правочинів. Позивач в своїй позовній заяві стверджує, що будинок та земельна ділянка перебувають у забороні на відчуження на підставі Ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.14 про забезпечення позову. Але, відповідно до п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є саме рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В той час, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.09.14 по справі № 206/117/14-ц, яке набрало законної сили, не містить рішення щодо накладення заборони на відчуження відповідного нерухомого майна, оскільки [PERSON] в своїй апеляційній скарзі просила суд скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року по цивільній справі 206/117/14-ц саме в повному обсязі, а не частково, тобто скасувати рішення також і в частині забезпечення позову. Отже, якщо позивач відмовилась від реалізації свого права на забезпечення позову майнового характеру, вона усвідомлювала настання відповідних наслідків, тому не зрозуміла її обґрунтованість позовних вимог. У зв'язку з цим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі (а.с.36-37). 15 січня 2015 року письмові заперечення проти позову подав відповідач [PERSON] В своїх запереченнях зазначив, що в обґрунтування своєї правової позиції позивач не зазначив жодної норми Закону, який порушено. Позивачем не надано жодного доказу, яким доведено його порушене будь-яке право. Хоча Цивільним законодавством встановлено, що з позовом до суду може звернутися особа право якої порушено але зі змісту позовної заяви та уточнення до позовної заяви не вбачається, яке саме порушене право позивача. Також не зрозуміло, з яких підстав позивач має право на позовні вимоги щодо скасування правочину, стороною якого він не є. 08.09.2014 року відповідачем [PERSON] було укладено два договори дарування, а саме договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки площею 0,0415 га кадастровий номер 1210100000:09:338:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS]. За змістом цих двох договорів він являється обдарованою особою у відношенні будинку та земельної ділянки на якій розташовано цей будинок. Жодної норми закону при укладенні, реєстрації, посвідченні договорів дарування не порушено. Позивачка проживає разом зі своєю родиною у будинку, який належить йому на праві приватної власності. Він письмово звернувся до неї з метою укладення договору оренди на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на час проживання її та родини до остаточного вирішення цього спірного питання. Суду відомо, що позивачка всіляко ухиляється від сплати орендної плати за користування його майном та не бажає виселятися, чим не виконує рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2014 року по справі про виселення. На підставі зазначеного просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.94-95). Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали цивільною справи № 206/117/14-ц, провадження 2/206/190/14 суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року у цивільній справі № 206/117/14-ц, провадження № 2/206/190/14 було заборонено відчуження будинку [ADDRESS], та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] площею 0,0415 га, кадастровий номер 1210100000:09:338:0006, які належать на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, по 1/2 частці кожному (а.с.6). Як вбачається з журналу судового засідання від 17 лютого 2014 року, всі сторони були присутні при вирішенні цього питання, в тому числі і представник [PERSON] (а.с.96-98). 17.02.2014р. було направлено ухвалу від 17 лютого 2014р. до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.99). У зазначеній розглянутій справі кожна із сторін заявляла про бажання укладення мирової угоди, надавши суду їх проекти (а.с. 100), просили час для домовленості та їх остаточного укладення. 24 квітня 2014 року до суду надійшов лист Реєстраційної слкжби Дніпропетровського МУЮ від 08.04.2014 року, згідно якої від заінтересованої особи вимагалося надати заяву встановленої форми для внесення заборони відчуження до відповідного реєстру (а.с. 101). Оскільки саме в цей період сторони намагалися дійти мирової угоди, така заява не була подана. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 168 881 (сто шістдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят одну) гривню 50 коп. Стягнуто в рівних долях із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 1668 грн. 82 коп. судового збору, по 834 грн. 41 коп. з кожної. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовлено. У скасуванні заходів забезпечення позову відмовлено (а.с.7-9). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року апеляційні скарги [PERSON], [PERSON] - задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року - скасовано. Позовні вимоги [PERSON] - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 192175грн. 50коп. Стягнуто в рівних долях із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 2166грн. 35коп. судових витрат (а.с.10-12). 22.09.2014р. було видано Самарським районним судом виконавчі листи для примусового виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2014р., з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.09.2014р. (а.с.13-14). З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.10.2014р. заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] відомості відсутні (а.с.15). З інформаційних довідок з реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2014р. право власності на земельну ділянку та домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] припинено 08.09.2014р., підстава припинення договір дарування (а.с.16-17). З апеляційної скарги відповідача [PERSON] від 29 травня 2014р. на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2014 року просить Апеляційний суд Дніпропетровської область змінити рішення від 20.05.2014р. стягнувши 120350грн. та скасувати заходи забезпечення позову (а.с.28-29). Згідно договору дарування житлового будинку укладеного 08.09.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], серія та номер 3614, зареєстрованого індексний номер 15638551 від 08.09.2014 року [PERSON] (дарувальник), подарувала [PERSON] (обдарований) житловий будинок [ADDRESS], що належав [PERSON], а саме: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2012 року, державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Хорішко О.М., в реєстрі за № 1-2180, спадкова справа № 673/09; 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.12.2013 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], в реєстрі за № 6145 (а.с.69). Відповідно до п. 5 договору дарування житлового будинку від 08.09.2014 року дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказаний вище об'єкт дарування не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, як юридичний адрес він не використовується. Треті особи не мають права на об'єкт дарування. Згідно договору дарування земельної ділянки укладеного 08.09.2014 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], серія та номер 3619, зареєстрованого індексний номер 15640555 від 08.09.2014 року [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] земельну ділянку за адресою [ADDRESS], кадастровий номер: 1210100000:09:338:0006, що належала [PERSON], а саме: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.11.2012 року, державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, Хорішко О.М.; 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.12.2013 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON] (а.с.70). Відповідно до п. 4 договору дарування земельної ділянки від 08.09.2014 року дарувальник гарантує, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких в момент укладення договору сторони не могли знати, не знаходиться під забороною відчуження (арештом), судових справ щодо неї не має. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 (далі - Постанови) зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 Постанови зазначено, що судам відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальник будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 2 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем зазначені законні підстави та доведено обставини на обґрунтування своїх позовних вимог щодо скасування правочинів. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Такий висновок заснований передусім на тому, що дарувальнику достовірно було відомо про існування судової заборони відчуження будинку та земельної ділянки, якими вона знехтувала, зазначивши у договорах дарування про відсутність заборон і судових спорів, у той час як така заборона існувала, а цивільна справа, у якій була постановлена відповідна ухвала, під час укладення договорів дарування перебувала на розгляді Апеляційного суду, в тому числі за апеляцією [PERSON] Остання скористалася фактичною можливістю оформити відчуження будинку і земельної ділянки, що пов'язано із відсутністю з формальних підстав реєстрації судової заборони. Вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не встановлено її причетності до правочинів. Вона не є стороною оспорюваних договорів. Зазначений відповідач є неналежним і в позові до неї необхідно відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути саме з відповідача [PERSON], оскільки їй було достовірно відомо щодо судової заборони відчуження, на користь позивача понесені нею при зверненні до суду судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial