Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

23 червня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження у неї 26 травня 2018 року дитини чоловічої статі сина [PERSON] в м. Донецьк Донецької області. Заява обґрунтована тим, що 26 травня 2018 року заявник в м.Донецьку народила дитину чоловічої статі - [PERSON]. Дитина народилась поза шлюбом. [PERSON] визнав себе батьком народженої дитини. Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану України неможливо, оскільки дитина народилась на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, перевіривши їх на допустимість, належність, достовірність та достатність, приходить до наступних висновків. Відповідно п. 7 ч.1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справи про встановлення факту: народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до медичного свідоцтва про народження від 01.06.2018 № 638 у [PERSON] 26 травня 2018 року народилася дитина - хлопчик вагою 3480 грамів, мати дитини у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк Донецької області включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно відмови Павлоградського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 20.06.2018 року представнику заявника було відмовлено у державній реєстрації народження дитини, оскільки ним предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З огляду на викладене суд доходить висновку, що є обґрунтовані підстави вважати, що отримання належного свідоцтва про народження, належного лікарського свідоцтва про народження на вказаній території є неможливим, що є наслідком неможливості реєстрації факту народження органами реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 травня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. При оцінці вищезазначених документів як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 142 Рішення Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2016 року у справі «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», заява №11138/10 зазначено, що суд вважає, що першочерговим завданням завжди має бути ефективний захист прав, передбачених Конвенцією, на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (дивитись п. 136 Рішення). При цьому суд враховує, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 року була схвалена Заява Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Проте, вказане не обмежує заявника, який хоча і проживає на тимчасово окупованій території України, у праві на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в аспекті практики Європейського суду з прав людини у суді, який розглядає дану справу. Суд доходить висновку, що є обґрунтовані підстави вважати, що отримання лікарського свідоцтва про народження на вказаній території українського зразка є неможливим, що є наслідком неможливості реєстрації факту народження органами реєстрації актів цивільного стану. При цьому вимоги заяви щодо внесення відомостей про імя дитини та відомостей про батька не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч.3 ст.144 Сімейного кодексу України, реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові, а відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походжнення дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду. Заявник зазначає, що [PERSON] визнав себе батьком народженої дитини, отже після реєстрації органом РАЦС народження дитини він та заявник мають право подати до цього органу відповідну заяву про визначенняЄлінскаса М.М. батьком дитини. Відповідно до ст. 128 СК України справи про визнання батьківства(за наявності спору) розглядаються не в окремому, а у позовному провадженні.

Outcome: partial