Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

20 квітня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] , у якому, із урахуванням уточнень, просила суд розірвати між ними шлюб, стягнути з відповідача: аліменти на утримання двох доньок в твердій грошовій сумі по 3000 гривень кожній до досягнення їх повноліття; половину вартості меблів, які придбані спільно та залишилися у користуванні відповідача, у сумі 28830 гривень; Ѕ частини вартості проданого автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., д.н.з. [NUMBER] , який набутий у шлюбі, у сумі 28785,25 гривень; додаткові витрати на відпочинок доньок в період 2018-2019 роках, у сумі 11213 гривень; визнати за нею право власності на Ѕ частину придбаного у шлюбі автомобіля Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон доньок без згоди батька; надати дозвіл позивачці на оформлення закордонних паспортів на доньок без нотаріального посвідчення згоди батька та стягнути на її користь понесені нею судові витрати. В свою чергу [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності на Ѕ частину грошового внеску, який у квітні 2019 року змінив свої позовні вимоги та просив в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з відповідачки Ѕ частину грошових коштів, які були розміщені в ПАТ КБ «Приватбанк» на депозитному рахунку, в сумі 16153,09 гривень, а також стягнути з неї понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача та позивач повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Натомість заперечували проти задоволення зустрічного позову. Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували проти розірвання шлюбу, наполягали на зменшенні аліментів на утримання дітей на рівні 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісяця до досягнення ними повноліття, а також заперечували проти решти позовних вимог, посилаючись на те, що все майно купувалося відповідачем за особисті кошти, а кошти, які були отримані від продажу автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., д.н.з. [NUMBER] були витрачені на подарунки донькам. Крім того стверджував, що автомобіль Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] він придбав після того, як припинилися шлюбні стосунки з позивачкою. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, заслухавши в судовому засіданні сторони, третіх осіб, свідків проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві та зустрічному позові, співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як визначає ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі. У статті 6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 07.08.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.08.2004 року , виданого Індустріальним районним відділом управління юстиції м. Дніпропетровська (том 1, а.с. 11). Від шлюбу подружжя мають двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 29.03.2005 року та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 02.10.2007 року, які проживають разом зі позивачкою (том 1, а.с. 12-13). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до\~ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч.ч. 1,3\~ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Відповідно до ч. 2\~ст. 18 СК України, суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно ч. 3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Батьки у відповідності до\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~однаково відповідальні за виховання, навчання і розвиток дитини та мають рівні обов`язки по її утриманню. Відповідно до ч. 1\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що відповідач за первісним позовом не є платником аліментів на інших дітей, є особою працездатного віку та має достатній рівень матеріального забезпечення. У своєму відзиві на позов відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей, але наполягає на їх зменшенні до рівня 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісяця до досягнення ними повноліття. Ухвалою суду від 25.06.2018 року були витребувані відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, згідно яких гр. [PERSON] в період із січня 2017 року по березень 2018 року мав загальний прибуток у сумі 267556,42 гривень, тобто приблизно 17837 гривень на місяць (не враховуючи разові надходження у сумі 57570,57 грн. у четвертому кварталі 2017 року від продажу автомобіля), що підтверджує його можливості сплачувати аліменти на утримання дітей (т.1, а.с.183). Водночас, із довідок про доходи відповідача, виданих за місцем його основної роботи у Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка» випливає, що місячний оклад відповідача у 2018 році дорівнював 4219 грн. (т.1 а.с.104-105, т.2 а.с. 41-43), а роботи за сумісництвом у Донбаському державному технічному університеті 4820 грн. (т.1 а.с.106-107). Розмір же статків відповідача, відображених у податковій звітності відрізняється від розміру його зарплатні завдяки доплатам, відпускним, преміям, які є непостійними та мінливими. Частиною 2\~ст. 182 СК України\~передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Враховуючи, що діти проживають спільно з позивачкою, наведені вище обставини у їх сукупності, а також враховуючи положення ст. 184 СК України, приймаючи до уваги позицію відповідача, який не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, можливість утримання з нього аліментів, оскільки він не має фізичних вад, працює та отримує заробітну платню, проте його заробіток є мінливим, суд дійшов висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі. Проте суд вважає за можливе в цій частині задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 23 квітня 2018 року, тобто з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до\~ст. 191 СК України, до досягнення дітьми повноліття, у відповідності до\~ст. 180 СК України. Доходячи до такого висновку, суд враховує не тільки розмір статків відповідача, відповідно до якого аліменти у розмірі 6000 грн. (по 3000 грн. на кожну з двох дітей, як просить позивачка), буде значно перевищувати 1/3 розміру його щомісячних доходів, але й факти добровільного надання ним позивачці певних коштів на утримання дітей та наявність у нього непрацездатних батьків. Відповідно до доданих до позову документів судом встановлено, що за період шлюбу подружжям було також придбані меблі в квартиру [ADDRESS] , в якій подружжя проживало разом із дітьми з жовтня 2012 року по серпень 2017 року: кухонний гарнітур, вартістю 17800 гривень; шафа-купе, вартістю 14960 гривень; меблі в дитячу кімнату, вартістю 24000 гривень. Зазначена інформація підтверджується письмовими поясненнями ФОП [PERSON] від 21.03.2018 року та поясненнями свідків з боку позивачки [PERSON] та [PERSON] . Пояснення свідків з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами відповідача в будинку [ADDRESS] , підтверджують факт проживання подружжя [PERSON] та проведення ремонту у зазначеній квартирі і не спростовують факт придбання ними меблів. Ухвалою суду від 28.02.2019 року були витребувані відомості щодо реєстрації за відповідачем автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., д.н.з. [NUMBER] , у зв`язку з чим судом встановлено, що 20.03.2008 року був придбаний автомобіль Daewoo Nexia, сірого кольору, 2005 р.в., д.н.з. [NUMBER] та зареєстрований за відповідачем. 30.06.2017 року, транспортний засіб, що зазначено вище було знято з обліку для реалізації, а 19.12.2017 року автомобіль було продано гр. [PERSON] за 57570,50 гривень (том 2, а.с. 103). Факт придбання та продажу зазначеного автомобіля підтвердили допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та не спростовується відповідачем. Ухвалою суду від 01.06.2018 року були витребувані відомості щодо реєстрації за відповідачем автомобіля Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] , у зв`язку з чим судом встановлено, що 30.06.2017 року зазначений автомобіль було зареєстровано за гр. [PERSON] . Підставою для реєстрації транспортного засобу був договір купівлі-продажу 4841/2017/501757 від 16.06.2017 року (том 1, а.с. 137). Вартість вказаного автомобіля, згідно веб-порталу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» (http://me.gov.ua/Vehicles/CalculatePrice?lang=uk-UA) складає 344\~374,49 гривні. Факт придбання зазначеного автомобіля також підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 25.06.2018 року були витребувані відомості щодо депозитного рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», згідно укладеного позивачкою договору SAMDNWFD0070590244701. За інформацією ПАТ КБ «Приватбанк» зазначений депозитний рахунок, на якому накопичилися кошти в сумі 32648,44 гривень, було закрито 19.11.2018 року та відкрито два інших депозитних рахунка: [NUMBER] на [PERSON] із сумою 16324,22 гривні та [NUMBER] на [PERSON] із сумою 16324,22 гривні. Тобто перший рахунок позивачка розділила порівну між двома їхніми доньками (том 1, а.с. 235-238). Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України\~та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1\~ст. 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3\~ст. 61 СК України). Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, відповідачем заперечуються обставини спільного набуття спірного майна, а саме: автомобіля марки Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] , зокрема з тих обставин, що автомобіль придбано ним вже після припинення шлюбних відносин, а також за рахунок коштів, які він отримав від свого батька. Позивач йому грошовими коштами взагалі ніяк не допомагала, оскільки вона мала невелику зарплатню. Отже, відповідач вважає, що кошти, на які було придбано спірний автомобіль, є його особистими, тобто і автомобіль є його особистим майном і спільному поділу не підлягає. Також заперечує обставини спільного набуття меблів, хоча і не спростовує їх наявність, які знаходяться в квартирі його батька, де вони мешкали з 2012 року, з тих обставин, що майно купувалося його батьком, за його кошти і належать батькові. З метою встановлення фактичних обставин справи в судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 2008 року по 2019 рік. Від вказаного шлюбу мають двох дітей. За період їх спільного проживання подружжям було придбано певні цінні речі, в тому числі і автомобілі Daewoo Nexia, 2005 р.в., сірого кольору та Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] . Також свідкам достеменно відомо, що після укладення шлюбу позивачка працювала разом з відповідачем в університеті, вели спільне господарство, проживали разом спочатку в гуртожитку, а потім на ж/м Лівобережний-3 м. Дніпро, проводили ремонт у цій квартирі, разом відпочивали та виховували дітей. Пояснили, що батько відповідача, [PERSON] , постійно проживає на тимчасово окупованій території Донецької області та інколи приїздить у м. Дніпро. Даний факт підтверджує і сам відповідач. Письмові пояснення інших свідків також підтверджують зазначені факти. Отже, заперечення відповідача щодо уточнених позовних вимог спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами і свідченнями допитаних в судовому засіданні свідків. Вирішуючи питання щодо походження коштів, які становили сімейний бюджет подружжя, судом враховано, що за період перебування у шлюбі позивачка та відповідач мали постійне місце працевлаштування та стабільний офіційний дохід. Також підтвердився факт відкриття депозитного рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я позивачки, але в інтересах їх дітей. В свою чергу, інформація відповідача щодо отримання ним коштів на придбання автомобіля Volkswagen Passat, 2014 р.в від свого батька не знайшла свого підтвердження. Вказані обставини було встановлено в судовому засіданні, підтверджено свідками, не заперечувались особисто позивачкою та не спростовані відповідачем, так як відповідач відмовився надавати пояснення в судовому засіданні. Крім того, ухвалою суду від 06.12.2019 року було визнано обов`язковою явку в судове засідання відповідача за первинним позовом [PERSON] . Але відповідач відмовився виконувати зазначену ухвалу, посилаючись на те, що після кожного судового засідання він себе погано почуває, а його представник володіє всією інформацією та може надати відповіді з будь-яких питань по справі, хоча позивачка та її представник наполягали на обов`язковій участі саме [PERSON] , оскільки мають до нього запитання щодо обставин спільного життя сторін, які стосуються предмету спору, та на які може дати відповідь лише відповідач особисто. Як свідчать матеріали справи і не заперечується сторонами, вони проживали спільно однією сім`єю, разом подорожували і відпочивали. Доказів того, що між сторонами до червня 2018 року існував спір щодо коштів, розміщених на депозитному рахунку, матеріали справи не містять. Тому суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що сума у 32648,44 гривень була позивачкою привласнена і витрачена не в інтересах дітей, а тому підстав для стягнення Ѕ частини цих коштів з позивачки немає. Крім того, представник третьої особи, ПАТ КБ «Приватбанк» Гайворонський О.Г. зазначив, що ці кошти зберігалися на депозитному рахунку, на вклад нараховувалися відсотки і відраховувалися всі податки. Тобто, з позивачки стягувалися податки на відсотки, а відповідач ніякої участі з відшкодування частини податків не брав. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, кошти отримані позивачкою після закриття депозитного рахунку були розподілені між їхніми двома доньками на інших депозитних рахунках в цій же банківській установі, по 16324,22 гривня, що підтвердив представник банку. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 18 цієї ж Конвенції зазначає, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У справі, що розглядається судом, фактів витрачання позивачкою зазначених коштів не в інтересах сім`ї, а саме не на користь їх спільних дітей, відповідачем не доведено,\~отже в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів з позивачки на користь відповідача слід відмовити. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 185 СК України\~визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Участь у додаткових витратах на дитину є обов`язком, а не правом батька (матері), незалежно від сплати аліментів. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких додаткових витрат, з урахуванням положень\~ст.81 ЦПК України, має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Так судом встановлено, що позивачка понесла додаткові витрати на відпочинок дітей за період літніх канікул 2018-2019 років у літньому дитячому таборі Natural English, на загальну суму 22426 гривень. Таким чином суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки Ѕ частину вартості путівок, що становить 11213 гривень. Як,\~зазначав\~\~ Верховний Суд\~\~у\~\~своїй\~\~постанові\~\~ від 06.02.2018р. у справі № 415/3264/14-ц, від 06.02.2018р. у справі № 488/2288/15-ц\~\~та\~\~зазначено у п. 30 діючої\~Постанови Пленуму\~\~Верховного\~\~Суду України від 21.12.2007р. № 11\~«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~розглядаючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, майно (або його вартість) або грошові кошти враховуються при поділі у разі, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них\~здійснив його відчуження чи використав його на власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його. Судом при розгляді справи встановлено, що автомобіль Daewoo Nexia, 2005 р.в., сірого кольору, був придбаний у період шлюбу, 20.03.2008 [INFO] . Позивачка стверджувала, що вони сім`єю користувалися вказаним автомобілем та відповідачем не спростовано і не заперечувалося у відзиві. Таким чином, вважається, що цей автомобіль був придбаний для потреб сім`ї, за спільні грошові кошти. Вирішуючи спір, суд враховує, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Автомобіль 30.06.2017 року було знято з обліку для реалізації, 19.12.2017 року автомобіль було продано відповідачем без згоди позивачки, а кошти від продажу використав на власний розсуд, без узгодження з позивачкою, так як сам відповідач стверджував, що вони на той момент вже припинили сімейні відносини. Інших доказів позивач не надав. Таким чином, оскільки автомобіль був відчужений позивачем без згоди відповідачки, не в інтересах сім`ї, не на її потреби, його вартість слід враховувати при поділі майна подружжя, а, враховуючи, що автомобіль відчужений, то з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню Ѕ частина його вартості - в сумі 28785,25 гривень. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 462/1868/15-ц . Іншого відповідачем в судовому засіданні не доведено. Що стосується позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та перетину кордону [PERSON] та [PERSON] без згоди їх батька, відповідача за первісним позовом, а також надання дозволу позивачці на оформлення закордонних паспортів на дітей без нотаріального посвідчення згоди відповідача, то позивачка в судовому засіданні відмовилася від цих позовних вимог, у зв`язку з відсутністю такої необхідності. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Згідно\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги по первісному позові підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Вирішуючи спір між сторонами за основним та зустрічними позовами, взаємним доріканням сторін у справі, щодо\~\~витрат кожного\~\~з них\~\~під час шлюбу (хто більше, а хто менше витрачав коштів\~\~на потреби сім`ї),\~за відсутності позовних вимог про визнання майна (коштовностей, грошових коштів тощо) спільним сумісним майном та поділ цього майна у відповідності до правил ст.ст.\~69,\~70 СК України,\~судом не дається правова оцінка. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.\~Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, # 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006р.). Таким чином, враховуючи, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на Ѕ частину автомобіля марки Volkswagen Passat, 2014 р.в., колір коричневий, д.н.з. [NUMBER] , а також стягнення з відповідача на користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля Daewoo Nexia, 2005 р.в., в сумі 28785,25 гривень, Ѕ частину вартості меблів, які залишаються у користуванні відповідача, в сумі 28830 гривень, Ѕ частину грошових коштів, витрачених позивачкою на відпочинок дітей, в сумі 11213 гривень. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивачки пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в розмірі 4315,87 гривень. Оскільки у позовних вимогах [PERSON] за зустрічним позовом відмовлено в повному обсязі, судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору при подачі зустрічного позову та заяви про забезпечення позову в сумі 1057,20 гривень відносяться за його рахунок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial