Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

12.09.2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] і [PERSON] , є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батько дитини [PERSON] відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в місцях позбавлення волі за вироком апеляційного суду Донецької області від 29.12.2008 року за п.п. 1,7,12 ч. 2 ст. 115 КК України. Мати, [PERSON] , покинула малолітню дитину у КЛПУ «Селидівська центральна міська лікарня». Батьки свідомо ухиляються від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, не цікавляться його долею та станом здоров`я, не утримують його. У зв`язку з чим, просить позбавити батьківських прав [PERSON] і [PERSON] , відносно малолітнього [PERSON] , 2014 року народження, стягнути аліменти з відповідачів на малолітню дитину на користь осіб, які будуть виховувати дитину, та стягнути судові витрати по справі. Процесуальні дії у справі. 24.09.2019 р. було відкрито провадження по справі. 06.11.2019 р. закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті. Представник позивача Органу опіки та піклування Селидівської міської ради у судове засідання не з`явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив розглянути справу в їх відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлялися належним чином. Третя особа - Орган опіки та піклування Гірницької міської ради у судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином. З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого виконкомом Гірницької міської ради м.Селидове Донецької області. Згідно з актом закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я , складеному 18.12.2018 року в КЛПУ «Селидівська центральна міська лікарня» в присутності інспектора Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Косогова Є.І. і начальника Служби у справах дітей Селидівської міської ради Сузіної Л.О., при госпіталізації 18.12.2018 року до закладу здоров`я поступила дитина - [PERSON] , 2014 року народження, дитину доставлено працівником Служби у справах дітей Селидівської міської ради. Батько дитини [PERSON] відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в місцях позбавлення волі за вироком апеляційного суду Донецької області від 29.12.2008 року за п.п. 1,7,12 ч. 2 ст. 115 КК України. Згідно Висновку, виконавчий комітет Гірницької міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1981 року народження, і [PERSON] , 1986 року народження, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також, у висновку зазначено, що батьки дитини ухиляються від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, не цікавляться його долею та станом здоров`я, дитина покинута матір`ю у КЛПУ «Селидівська центральна міська лікарня». На даний час малолітня дитина [PERSON] виховується в родині опікуна в м. Лимані Донецької області, де створено належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітнього хлопчика. Рішенням виконкому Гірницької міської ради №99 від 19.12.2018 року [PERSON] , 2014 року народження надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст.18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.6 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав та обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно зі ст..8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно вимог ст.ст.150, 155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Пунктами 1, 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, стаття 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 року, та положення Декларації прав дитини регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. За таких обставин, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, а також рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд вважає, що вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Зокрема, статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Позивачем не конкретизовано особу, на користь якої слід стягнути аліменти, не вказані її данні. Крім того, матеріали справи не містять даних про опікуна дитини, проте лише у поясненнях представник органу опіки та піклування Селидівської міської ради зазначав, що 20.02.2019 року рішенням виконкому Лиманської міської ради від 20.02.2019 року №79 над малолітнім [PERSON] , 2014 року народження, встановлено опіку. На думку суду це унеможливлює виконання судового рішення в цій частині в подальшому, оскільки згідно вимог ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються, зокрема, прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в доход держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial