Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 01 березня 2007 року вона з [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в орендованій квартирі, а з 25.09.2009 року зареєстрували шлюбу, оскільки [PERSON] завагітніла і [INFO] у сторін народився син. Через два місяці після одруження сторін, наприкінці листопада 2009 року сторони переїхали до квартири, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та її батькові, де і проживали до фактичного припинення шлюбних стосунків, а саме листопада 2011 року, після чого шлюбно - сімейні стосунки між сторонами припинились. Позивач зазначає, що за період спільного проживання до реєстрації шлюбу, ними було набуто майно, а саме автомобіль «Марки Міцубісі» д.н.з. [NUMBER] для чого [PERSON] отримував кредит, який в подальшому був виплачений сторонами за спільні кошти, а тому [PERSON] просить присудити [PERSON] вказаний автомобіль та стягнути з нього половину його вартості в якості компенсації в сумі 75000 грн. Крім того, у 2009 році [PERSON] шляхом приватизації державного житлового фонду отримав у власність частину квартири і [PERSON] вважає, що має право на половину цієї частини. Крім того, [PERSON] вважає, що [PERSON] вів подвійний спосіб життя і можливо набув інше майно за час спільного проживання сторін, у зв'язку з чим просить суд встановити його обсяг, джерело та час придбання. Також, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] судові витрати пов'язані зокрема з витратами на правову допомогу. [PERSON] зазначає, що вимушена була звернутися до суду, оскільки в добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна. В судовому засіданні [PERSON] та представник останньої позовні вимоги підтримали з урахуванням останніх уточнень, просили задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав частково та пояснив, що спільно з [PERSON] як сім'я без реєстрації шлюбу не проживали, а проживали разом як сусіди, а не як подружжя. За таких обставин автомобіль придбаний [PERSON] до реєстрації шлюбу за кредитні кошти є особистим майном останнього. Також з приводу вартості автомобіля [PERSON] також заперечував. Крім того, у позовній заяві [PERSON] має місце вимога про визнання за нею право власності на частину приватизованої [PERSON] квартири, що також суперечить вимогам законодавства, оскільки таке майно не належить до спільного сумісного майна подружжя і поділу не підлягає. Інші вимоги [PERSON] є неконкретними, незрозумілими і не підтверджуються доказами у справі. Таким чином [PERSON] визнав вимоги в частині присудження йому автомобіля, а в задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Разом з тим, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, про визнання за ним право власності на половину частки квартири, яка належала [PERSON] до шлюбу та стягнення за вартості цієї частки з [PERSON] В обґрунтування вимог зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що за час проживання з [PERSON] у квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності останній та її батькові, за запозичені [PERSON] грошові кошти було проведено ремонті роботи внаслідок чого вартість частки [PERSON] у квартирі збільшилась, а тому [PERSON] вважає, що має право на половину частки квартири [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. [PERSON] та представник останньої проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість, невідповідність чинному законодавству та недоведеність в судовому засіданні. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.2009 року /а.с. 15/, від якого [INFO] у них народилась дитина /Т.І а.с. 16/. З наведеного вбачається, що [PERSON] завагітніла від [PERSON] до реєстрації шлюбу. [PERSON] стверджує, що почала спільно проживала з [PERSON], як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з першого березня 2007 року за адресою: [ADDRESS], що в свою чергу підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] - сестра [PERSON], [PERSON] - мати [PERSON], [PERSON] - сусідка сторін, [PERSON] - подруга сторін. В свою чергу допитані з цих підстав свідки [PERSON] - сестра [PERSON] та [PERSON] - мати [PERSON] не спростували покази допитаних свідків з боку [PERSON], оскільки не були обізнані про обставини особистого життя сторін. Крім того, обставини спільного проживання сторін як подружжя без реєстрації шлюбу за вище вказаною адресою підтверджуються і наданими фотокопіями фотокарток /Т.І а.с. 17-68/, листом Державної прикордонної служби про спільний виїзд сторін за кордон /Т.І. а.с. 180/ також копіями листів огляду пацієнта, де виклик лікаря був саме за вище вказаною адресою проживання сторін /а.с. 74, 75/. Таким чином, доводи [PERSON] про те, що сторони проживали, як сусіди без прав та обов'язків осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу є неспроможними. Крім того, учасниками процесу не заперечувалось та визнано, що з 2009 року сторони почали проживати у [ADDRESS], ? частини якої належить на підставі договору дарування [PERSON] /Т.І. а.с. 191/. Наведене підтверджується і доводами [PERSON], якими останній обґрунтовує зустрічний позов, зазначаючи, що саме він ніс витрати по ремонту вище вказаної квартири. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.2007 року повністю знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 01.12.2008 року [PERSON] уклав кредитний договір на придбання автомобіля марки «Міцубісі Аутлендер» д.н.з. [NUMBER] (далі - спірний автомобіль), який був переданий у заставу до банківської установи /Т.І а.с. 125 - 128, 203/. Учасниками процесу не заперечувалось та визнано, що кредит отриманий для придбання вказаного автомобіля був погашений в період спільного проживання сторін однією сім'єю, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина доказуванню окремо не потребує. Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, суд вважає, що вимога щодо автомобіля задоволенню не підлягає, оскільки ст. 16 ЦК України не містить такого способу захисту, про якій просить представник [PERSON] /Т.ІІ а.с. 48/. [PERSON] не ставить вимоги про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном сторін, виділу майна у власність [PERSON] та стягнення з нього компенсації за половину цього майна, які у такому випадку підлягали б задоволенню з урахуванням обставин справи. Крім того, [PERSON] згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала доказів про вартість спірного автомобіля пред'являючи вимогу про стягнення 75000 грн. з [PERSON], яким в свою чергу вказана вартість заперечувалась. Також, не підлягає вимога [PERSON] про визнання права власності на частину приватизованої [PERSON] житлової площі, оскільки докази про наявність такого майна в матеріалах справи відсутні і незважаючи на те, що [PERSON] не заперечувався факт приватизації ним квартири, згідно п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України таке майно є особистою приватною власністю [PERSON] Згідно п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Вимоги [PERSON] про встановлення обсягу спільного майна, також є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, саме [PERSON] мала надати суду докази про наявність такого майна та заявити про його поділ в позовній заяві, оскільки судом може бути розглянута справа виключно в межах заявлених позовних вимог, не інакше як на підставі звернення особи до суду з відповідним позовом. Також, вимоги [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не зазначено, яку суму остання просить стягнути та не надано доказів на здійснення відповідних витрат. Вимоги зустрічного позову [PERSON], про визнання за ним право власності на ? частину від ? частини квартири належної [PERSON] на підставі договору дарування, також є незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Згідно договору дарування квартири від 03.08.2004 року ? квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Згідно п. 1 ч. 1ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, [PERSON] не пред'явлена вимога про визнання частини квартири [PERSON] спільним сумісним майном. Крім того, виходячи з висновку експерта /Т.ІІ а.с.15-28/ вбачається, що вартість квартири [ADDRESS] на час коли, як стверджує [PERSON], він розпочав ремонті роботи становила 523268 грн., а після ремонту становить 552980 грн., тобто більшою на 29712 грн. і враховуючи, що на той час як встановлено вище, сторони проживали однією сім'єю і положення глави 8 СК України, за рахунок [PERSON] вартість квартири збільшилась на 14856 грн., що не є істотним збільшенням і підставою для визнання права власності на особисте майно [PERSON]

Outcome: partial