Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

10.08.2015 року ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., власником якої є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] 13.08.2007 року за №4813, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13.08.2007 року за № 2278127, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 4304736,12 грн. Також просив визнати за ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» право від свого імені продати предмет іпотеки та надати йому право підпису договору купівлі-продажу, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, отримання довідок та інших документів, подання заяв від імені іпотекодавця, які повязані з оформленням права власності, та передати зазначену квартиру в управління ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» до її реалізації. В подальшому позивач подав заяви про уточнення позовних вимог в частині способу реалізації предмета іпотеки та доповнив позов вимогою про виселення відповідача (а.с.90-91, 142-143). Ухвалою суду від 05 листопада 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] (а.с.122-123). В судове засідання представник ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» [PERSON], що діяв на підставі довіреності (а.с.144, 235) не з'явився, направив до суду клопотання про слухання справи без участі представника позивача, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10.12.2015 року (а.с.228, 234). Згідно позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог від 10.12.2015 року, 13.08.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 183-М, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 42130,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,7% річних. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що виникають з кредитного договору №183-М між Банком і відповідачем було укладено договір іпотеки №183-М від 13 серпня 2007 року. За умовами п.1 Договору іпотеки, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» заборгованість за кредитним договором №183-М від 13.08.2007р. в сумі 312366 грн. 19 коп., однак до цього часу рішення суду не виконано. Станом на 02.04.2015 року заборгованість позичальника становить 4304736,12 грн. Зважаючи на ту обставину, що умови кредитного договору відповідачем [PERSON] не виконуються, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. З вказаних підстав позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в розмірі 4304736,12 грн., з яких: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту 26153,65 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 614137,39 грн.; сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 13692,12 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 321516,99 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам 485,78 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 11407,04 грн.; сума простроченої заборгованості по відсоткам 33867,96 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 795284,05 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 425,51 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 29622,89 грн.; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії - 2532342,25 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., власником якої є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] 13.08.2007 року за №4813, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13.08.2007 року за № 2278127, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, що буде визначена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності в ході виконавчого провадження на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. З метою збереження предмету іпотеки, передати двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., власником якої є [PERSON] в управління ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» на час до моменту його реалізації. Виселити з двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., [PERSON]. Копію рішення направити до Миргородського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області для зняття з реєстраційного обліку. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.108) позов не визнала та в його задоволенні просила відмовити з наступних підстав. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2009 року кредитний договір № 183-М від 13.08.2007 року достроково розірваний, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість по кредитному договору в сумі 310636,19 грн., тобто розмір заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем визначений рішенням суду, натомість банк в порушення норм діючого законодавства, незважаючи на те, що кредитний договір був розірваний, продовжував нараховувати відсотки по договору та штрафні санкції. Таким чином, вважає недоведеними розмір вимог позивача, які підлягають задоволенню за рахунок грошей, отриманих від реалізації іпотечного майна. Крім того, просила застосувати до них позовну давність. Також пояснила, що під час дії кредитного договору збільшувалась відсоткова ставка по основному зобовязанню з 10,7% до 13,3%, відповідно до кредитного договору вносилися зміни додатковою угодою до договору від 26.05.2008 року, а будь-які зміни до договору іпотеки внесені не були, чим порушено вимоги ст.19 Закону України «Про іпотеку». Також вважала що позивачем не надано доказів того, що він вживав заходів щодо стягнення заборгованості по кредитному договору, але заборгованість погашена не була, внаслідок чого він змушений звертатися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, позивач двічі не скористався правом, передбаченим ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку» на придбання предмету іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна за результатами других прилюдних торгів, які проводилися Відділом державної виконавчої служби Миргородського МРУЮ під час виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.04.2009 року у 2010 та 2012 році, чим порушив право боржника на законне очікування прийняття предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості та штучно збільшував заборгованість боржника за кредитним договором, порушив принцип рівності прав та обовязків кредитора та боржника. Повідомила, що станом на 1 лютого 2016 року позивач повторно звернувся до ВДВС Миргородського МРУЮ з виконавчим листом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, частина заборгованості боржником погашена добровільно, що свідчить про намір відповідача погасити заборгованість по кредитному договору. Крім того зазначила, що згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи вартість предмета іпотеки значно вища від суми заборгованості відповідача, визначеної рішенням суду, тому позов не підлягає задоволенню за неспівмірністю позовних вимог. Також вважала, що оскільки предмет іпотеки є єдиним житлом відповідача та використовується як місце постійного проживання останнього та членів його сімї, на нього не може бути звернуте стягнення протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зважаючи на викладене просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] на неодноразові виклики суду в судове засідання не з'явився, ніяких заяв чи клопотань до суду не направив. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що 13 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №183-М за яким відповідачу було надано кредит у сумі 42130,00 доларів США. з оплатою по процентній ставці 10,7% річних для придбання 2-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти до 12 серпня 2027 року здійснюючи погашення щомісяця в у розмірі 175,54 долари США згідно Графіка зниження розміру заборгованості. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок (а.с.9-10). 13 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №183-М з метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] 13.08.2007 року за №4813, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13.08.2007 року за № 2278127 (а.с.11-12). Договір іпотеки був посвідчений нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] 13 серпня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 4815, та накладено заборону на відчуження предмету іпотеки. Посилання представника відповідача на те, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволення через те, що під час збільшення відсоткової ставки по кредитному договору не були внесені зміни до договору іпотеки та не проведено їх державну реєстрацію суд вважає безпідставним, виходячи з наступних обґрунтувань. Дійсно, відповідно до ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. П.2 іпотечного договору передбачена можливість зміни процентної ставки за користування кредитом, при цьому обовязок укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду покладений на іпотекодавця. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час зміни процентної ставки, яка відбулася (як встановлено рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.04.2009 року) з 26.05.2008 року (а.с.27, 174-175), обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Отже зміна процентної ставки за кредитним договором не призводить до недійсності чи припинення договору іпотеки, тим більше що відповідна вимога відповідачем заявлена не була. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2009 року достроково розірвано кредитний договір №183-М від 13 серпня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» і [PERSON] Стягнуто солідарно з [PERSON] і поручителя [PERSON] на користь ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» 310636 грн. 19 коп. заборгованості за кредитним договором (а.с.174-175). Доказів погашення цієї заборгованості на даний час відповідачем не надано. Згідно наданих позивачем розрахунків (а.с.14-26), станом на 02.04.2015 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем за кредитним договором складає: 4304736,12 грн., з яких: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту 26153,65 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 614137,39 грн.; сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 13692,12 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 321516,99 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам 485,78 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 11407,04 грн.; сума простроченої заборгованості по відсоткам 33867,96 дол. США, що становить по курсу НБУ на дату розрахунку 795284,05 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 425,51 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 29622,89 грн.; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії - 2532342,25 грн. Стосовно твердження представника відповідача про недоведеність розміру вимог позивача, які підлягають за рахунок грошей, отриманих від реалізації іпотечного майна та вимоги про застосування до цих вимог позовної давності, суд приходить до переконання, що ці твердження є безпідставними з наступних обґрунтувань. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє. але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Отже, аналіз зазначених норм показує, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-939цс від 15 вересня 2015 року, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Зважаючи на викладене, позовні вимоги ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки, є обґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.35 Закону України «Про іпотеку» та п.п. 8.4.8 вказаного договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення будь-яких умов кредитного договору. На час розгляду справи по суті відповідачем не виконано рішення Миргородського міськрайонного суду від 10 квітня 2009 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Зважаючи на вище викладене, позовні вимоги ПАТ «Банку «[PERSON] та Кредит» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та нараховані позивачем суми заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та щомісячній комісії, що підлягають задоволенню за рахунок предмету іпотеки є такими, що узгоджуються з вимогами Закону України «Про іпотеку», з умовами кредитного договору та договору іпотеки, а тому підлягають до задоволення. Згідно ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У відповідності з висновком № 238 судової оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі № 541/1984/15-ц, складеним експертом Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. [PERSON] 29.04.2016р., ринкова вартість квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], складає 600770 грн. (а.с.194-219), отже, відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку», суд визначає цю вартість як початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення 16.06.2016 р. офіційний курс гривні до долара США згідно курсу НБУ становить: 1 долар США = 24,887642 грн. В той же час, відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки ВДВС Миргородського МРУЮ в порядку примусового виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.04.2009 року проводилась реалізація іпотечної квартири [ADDRESS] у 2010 та 2012 роках, яка не була реалізована та була знята з реалізації в звязку з відсутністю заяв на участь в аукціоні, і позивач обидва рази не скористався правом на залишення за собою нереалізованого майна, що передбачене ч.ч.6-9 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку», чим, на думку суду, сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання боржником, та не вжив заходів щодо їх зменшення, суд вважає, що розмір нарахованої пені підлягає зменшенню на всю нараховану суму, отже вимога про погашення заборгованості по пені за рахунок реалізації предмета іпотеки не підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» про передачу йому іпотечної квартири в управління на час до моменту її реалізації, суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до задоволення виходячи з наступного. Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способу захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. З вищенаведеного випливає, що визначений позивачем спосіб захисту прав, передбачений Законом і застосовується після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки не виключає застосування такого способу захисту прав як передача предмету іпотеки в управління на період до його реалізації, а є обов'язковою передумовою. Зважаючи на вище викладене, позов ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в частині передачі в управління предмету іпотеки підлягає до задоволення. Стосовно позовних вимог ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» про виселення з іпотечної квартири відповідача [PERSON] суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. На час розгляду справи судом в спірній квартирі значиться зареєстрованою відповідач [PERSON] одна (а.с. 119). Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як вбачається зі змісту кредитного договору № 183-М від 13.08.2007 року та іпотечного договору № 183-М від 13.08.2007 року кредит було надано відповідачу саме на придбання квартири, яка була передана в іпотеку у забезпечення повернення кредиту. Таким чином, є підстави для виселення відповідача з цього приміщення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Таким чином, позивач набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку. В той же час, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с.109-110) відповідач [PERSON] не має у власності іншого нерухомого житлового майна, крім іпотечної квартири [ADDRESS], загальною площею 60,3 кв.м., в якій вона постійно проживає (а.с.118, 119), тобто на цю квартиру розповсюджується дія вищевказаного положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За змістом ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Такий закон на час розгляду справи судом чинності не набрав. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої ст.263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений згаданим Законом мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015р. у справі за №6-46цс15. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, відповідно до ст.217 ЦПК України вважає за необхідне зазначити в ньому про наявність підстав для відстрочки виконання рішення суду в цій частині на час дії Закону. Відповідно до ст.88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору (а.с.1, 93) підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: partial