Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року був задоволений його позов та визнано дії командування Військової частини [NUMBER] по відмові у виплаті йому грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними, стягнуто з Військової частини [NUMBER] грошову компенсацію за період з 11 березня 2000 року по 12 лютого 2007 року в сумі 31 787,54 грн. Це рішення суду набрало законної сили, однак, до цього часу не виконане за відсутності бюджетного фінансування на ці видатки. За таких обставин, посилаючись на норми статей 23, 625, 1167 ЦК України, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 118\~612,56 грн інфляційних втрат, 12\~300,36 грн 3% річних та 10\~000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також нараховувати до моменту виконання рішення індексацію інфляції та 3% річних на загальну суму боргу з урахуванням приписів законодавства України, а саме ст. 625 ЦК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2020 року задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Сичука М.М. щодо розгляду цієї справи та 13 березня 2020 року відповідно до повторного автоматизованого розподілу судових справ справу передано на розгляд судді Іщук Т.П. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням учасникам справи права надати відповідь на відзив, відповідь на відзив та заперечення (а. с. 51). 13\~квітня 2020\~року до\~суду надійшов\~відзив на\~позовну заяву\~Військової частини\~ [NUMBER] .\~Посилаючись на\~порядок виконання\~судових рішень,\~визначений Законом\~України «Про\~виконавче провадження»,\~акцентуючи увагу\~на те,\~що [PERSON] \~з 2007\~року не\~звертався до\~органів казначейства\~задля примусового\~стягнення коштів,\~зазначає,\~що рішення\~суду щодо\~виплати позивачу\~грошової компенсації\~продовольчого пайка\~не виконане\~з підстав,\~що не\~залежали від\~його волі,\~у зв`язку\~з відсутністю\~коштів,\~оскільки вони\~не є\~власністю боржника\~та не\~знаходяться на\~його рахунках.\~Фактично у\~повному обсязі\~виконання судового\~рішення можливе\~лише за\~наявності відповідного\~фінансування.\~Крім того\~вказує,\~що до\~правовідносин,\~які виникають\~з приводу\~виконання судових\~рішень,\~не можуть\~застосовуватися норми,\~що передбачають\~цивільно-правову\~відповідальність за\~невиконання грошового\~зобов`язання,\~а тому\~вимоги позивача\~не ґрунтуються\~на вимогах\~чинного законодавства.\~Вважає,\~що позивачем\~не доведений\~факт завдання\~йому моральної\~шкоди,\~заподіяння душевних\~страждань або\~інших негативних\~явищ,\~що настали\~внаслідок дій\~відповідача.\~ Позивач, скориставшись своїм правом, подав до суду відповідь на відзив, де вважає, що доводи відзиву зводяться до цитування норм законодавства. Однак позивач вказує, що відповідач посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження», що втратили чинність, а враховуючи норми Конституції України рішення суду мало бути виконане незалежно від того чи звертався позивач до органів примусового виконання, оскільки є обов`язковим до виконання для усіх суб`єктів. Відсутність бюджетного фінансування за сталою практикою ЄСПЛ не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Посилаючись на судову практику, вважає, що з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення коштів у боржника виникає нове зобов`язання на підставі судового рішення та ст. 11, 509 ЦК України, а саме зобов`язання зі сплати визначених судом у рішенні коштів. Таке зобов`язання у розумінні ЦК України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія ст. 625 ЦК України. Також вважає помилковими твердження відповідача про безпідставність вимог про відшкодування моральної шкоди, адже обставини протиправності дій відповідача встановлені судовим рішенням, а тому, на його думку, доведення не потребують. Щодо розміру моральної шкоди, то вказує, що він визначається судом, а позивач у даному випадку запропонував лише власне бачення цього розміру, обґрунтувавши це тривалістю порушення його прав та їх суттєвим впливом на погіршення його рівня життя і забезпечення. На підставі викладеного, просив відхилити наведені відповідачем у відзиві доводи щодо заперечень позовних вимог, а заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. 16 квітня 2020 року до суду відповідачем подані додаткові пояснення по справі, у яких вказує, що постанова Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року не містить приписів зобов`язального характеру про вчинення дій відповідачем, а тому не може бути виконана в добровільному порядку, виконується лише відповідно до механізму визначеного Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Крім того, зазначає, що позивач протягом 14 років не вживав ніяких дій щодо стягнення даної компенсації. 29 квітня 2020 року відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, що фактичною дублюють його доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, акцентуючи увагу на порядку виконання рішення суду та недоведеності вимог, зокрема, стосовно заподіяння позивачу моральної шкоди. 27 травня 2020 року відповідачем до суду подано заяву про застосування строків позовної давності у цій справі, встановлених ст. 257 ЦК України. Відповідач просив застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Крім того зауважив, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в особи з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Будь-яких заяв з приводу цієї заяви відповідача позивачем не подано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року був задоволений позов [PERSON] , визнано дії командування Військової частини [NUMBER] по відмові у виплаті йому грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними, стягнуто з Військової частини [NUMBER] грошову компенсацію за період з 11 березня 2000 року по 12 лютого 2007 року в сумі 31 787,54 грн. Дана постанова суду набрала законної сили, однак до цього час відповідачем не виконана, грошова компенсація продовольчого пайка (набору продуктів харчування) до цього часу не виплачена. Позивач, звертаючись до суду, зазначає, що за даний період від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті він втратив 118612,56 грн. Розрахунок розміру інфляційних втрат позивач здійснив відповідно до ст.625 ЦК України та ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», використовуючи рекомендації Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року та індекси інфляції, відображені в газеті «Урядовий кур`єр», за період з березня 2007 року по січень 2020 року. Позивач також здійснив нарахування 3% річних за період з 02 березня 2007 року до 23 січня 2020 року, що становлять 12\~300,36 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову в цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно\~до п.1\~ч.2,\~та ч.\~5\~ст.\~11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків\~є не\~лише договори\~й інші\~правочини,\~а також\~у випадках,\~встановлених актами\~цивільного законодавства,\~цивільні права\~та обов`язки\~можуть виникати\~з рішення\~суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Отже між сторонами виникло грошове зобов`язання на підставі рішення суду. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у цьому рішенні відступила від висновків Верховного Суду України, викладених з приводу того, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), на що посилається відповідач у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив. З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що до даних правовідносини не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, у тому числі ст. 625 ЦК України. За таких обставин, враховуючи не виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних Суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що ним не виконана вказана постанова Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 року з підстав, що не залежали від його волі, у зв`язку із відсутністю коштів, оскільки вони не є власністю боржника та не знаходяться на його рахунках. З цього приводу суд акцентує увагу на тому, що відсутність коштів у відповідача не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплачених коштів. А відтак, посилання відповідача на відсутність коштів на виплату, як поважну причину невиконання рішення суду суд відхиляє. Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07 листопада 2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Щодо посилань відповідача на бездіяльність позивача про звернення до виконання рішення в примусовому порядку, то суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду України, викладені в постанові від 04 червня 2019 року в справі №916/190/18, в якому надаючи роз`яснення щодо правової природи застосування ст. 625 ЦК України, суд зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (п.64). Щодо розміру інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню на користь позивача, то суд враховує подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності у цій справі та зазначає наступне. Як установлено судом, визначене постановою Замостянського районного суду м.Вінниці від 02 березня 2007 року, яка набрала законної сили, зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) не припинилося та не виконане станом на момент розгляду даної цивільної справи у суді. Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто, позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у позивача виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до Військової частини [NUMBER] 23 січня 2020 року, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 24 січня 2017 року по 23 січня 2020 року. Що стосується розрахунку розміру інфляційних втрат та 3% річних за цей період, суд виходить з наступного. Постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 02 березня 2007 на користь позивача стягнуто з Військової частини [NUMBER] грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів) в сумі 31787,54 грн. Загальний відсоток інфляції за вказаний період розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за період і становитиме: 101,1%х101,0% х 101,8% х 100,9% х 101,3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% х 102,0% х 101,2% х 100,9% х 101,0% х 101,5% х 100,9% х 101,1% х 100,8% х 100,0% х 100,0% х 99,3% х 100,0% х 101,9% 101.7% х 101,4% х 100,8% х 101,0% х 100,5% х 100,9% х 101,0% х 100,7% х 99,5% х 99,4% х 99,7% х 100,7% х 100,7% х 101,1% х 99,8% = 129,96%. Відповідно суму інфляції розраховуємо за формулою: (сума боргу х процент інфляції) - сума боргу та становитиме - (31787,54 грн х 129,96%) - 31787,54 грн = 9523, 55 грн. Отже інфляційні втрати складають 9523,55 грн. Три проценти річних від простроченої суми, розраховуються за формулою: СБ*3%*КДП/КДР , де: СБ - сума боргу; КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році. Відповідно 3% річних складають: 31787,54*3%*1095/365 = 2860,88 грн. Оскільки відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати грошової компенсації продовольчого пайка, чим порушено права позивача, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача на користь позивача в межах строку позовної давності інфляційних витрат в розмірі 9523,55 грн та 3 % річних у розмірі 2860,88 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.\~23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем не доведено завдання йому цієї шкоди та її розмір. Належних, достовірних та достатніх доказів завдання позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача суду не надано. Його докази ґрунтуються на власних поясненнях, що не може доказом по справі. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позов в цій частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Щодо вимога позивача про нараховування до моменту виконання рішення індексації інфляції та 3 % річних на загальну суму боргу з урахуванням приписів законодавства України, а саме ст. 625 ЦК України, то вказана вимога також задоволенню не підлягає, зважаючи, що приписами чинного законодавства, зокрема ч.10 ст.265 ЦПК України, визначено право суду зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахування приписів законодавства, що регулюють такі нарахування, однак суд вправі прийняти таке рішення при стягненні боргу на який нараховуються відсотки або пеня. Наразі суд не вирішував питання стягнення боргу, та не вирішував стягнення відсотків та пені, як штрафної санкції. Враховуючи наведене вище, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи, що відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволенні частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі пропорційно задоволеним вимогам, тобто 123,84 грн, решта - компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial