Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

21.03.2019 року між [PERSON] (Позикодавець), [PERSON] , [PERSON] (Позичальники) було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий № 671. Згідно з п. 1 Договору Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 9\~640 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 9\~640 доларів США не пізніше 21.03.2022 року в порядку та в строки, що передбачені нижче: - не пізніше 21 числа кожного місяця починаючи з квітня 2019 року по березень 2022 року по 140 доларів США; - не пізніше 21.04.2022 року (остаточне повернення) 4\~740 доларів США. З метою забезпечення виконання за вищевказаним Договором між сторонами було укладено Іпотечний договір від 21.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] як Іпотекодавці передали [PERSON] як Іпотекодержателю в іпотеку квартиру [ADDRESS] , житловою площею 29,5 м.кв., загальною площею 53,1 м.кв. 06.10.2020 року відповідач-2 звернулась до позивача та [PERSON] з вимогою про усунення порушень, згідно з якою відповідач-2 повідомив позивача та [PERSON] про те, що вони не виконують зобов`язання за Договором відступлення прав вимоги за Договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовою Л.Ю. від 27.02.2020 за № 41 за Договором позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. 21.03.2019 року за № 671, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] у вигляді валютних цінностей в натурі на суму 9\~640 доларів США та згідно Договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. 21.03.2019 року за № 673. Сума загального боргу на 01.10.2020 перед відповідачем-2 складає 92\~030 доларів США, а саме: загальна сума боргу 7\~680 доларів США, пеня 84\~350 доларів США. При цьому зазначено, що у зв`язку з теперішнім станом економічної ситуації в країні та у світі сума заборгованості може бути зменшена зменшенням суми пені за власним бажанням [PERSON] та складає пеню в сумі 37\~320, 00 доларів США та залишок основного боргу в сумі 7\~680 доларів США, а загальна сума боргу після добровільного зменшення складає 45\~000 доларів США. Пунктом 5 Договору позики від 21.03.2019 визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця пеню в розмірі 5 відсотків від усієї суми позики за кожен день прострочення заборгованості починаючи з третього дня. Позивач вважає, що умови п. 5 Договору суперечать вимогам ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а тому мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що пунктом 5 оспорюваного правочину визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця пеню в розмірі 5 відсотків від усієї суми позики за кожен день прострочення заборгованості починаючи з третього дня. Проте, згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, позивач послався на постанову Верховного Суду у справі № 367/8076/15-ц від 20.12.2018, згідно з якою обмеження максимального розміру саме договірної неустойки (граничного розміру пені за порушення грошових зобов`язань) встановлено спеціальним законом, яким є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», в преамбулі якого зазначено, що він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, граничний розмір пені, який не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, визначений спеціальним законом, положення якого не встановлюють обмежень щодо визначення сторонами в договорі розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню. Отже, при визначені розміру відповідальності за невиконання грошових зобов`язань пріоритет мають норми Закону, а не положення договору, а отже судом апеляційної інстанції правомірно обмежений розмір пені, що підлягає стягненню та розраховано її за формулою подвійної облікової ставки Національного банку України в межах річного строку, тобто за період з 19 листопада 2014 року по 19 листопада 2015 року. Також позивач послався на постанову Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 381/2112/15-ц, в якій зазначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Отже, за твердженням позивача, п. 5 Договору позики суперечить положенням чинного законодавства України, що зумовлює його недійсність на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Проте, вказані твердження позивача суд вважає безпідставними, враховуючи наступне. Так, відповідно до частини першої статті 549 та частини другої статті 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2021 у справі № 461/709/19. У даному випадку, оспорюваний правочин був укладений сторонами як фізичними особами, у зв`язку з чим до них не підлягають застосуванню Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». При цьому, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Посилання позивача на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 20.12.2018 у справі № 367/8076/15-ц від 20.12.2018, у справі № 381/2112/15-ц від 18.04.2018 суд до уваги не приймає, враховуючи наступне. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними (тотожними, аналогічними, подібними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 по справі № 372/4583/14-ц). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Разом з тим, правовідносини у даній справі та у справах, на які посилається позивач не є подібними з огляду на різний суб`єктний склад учасників справи, оскільки сторонами у справах № 367/8076/15-ц та № 381/2112/15-ц є юридична особа та фізична особа підприємець, на яких розповсюджується дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо обмеження розміру пені. Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001). Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed