Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

31.08.2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осі на ліквідацію (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 24.03.2011 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № BLаЖГА00021667. Згідно пунктів 1-9 Договору (спеціальна частина) банк надав позичальнику кредит в розмірі 15000 грн., з терміном повернення кредиту до 24 березня 2014 року. За користування кредитними коштами встановлена процентна ставка 15 відсотків річних. Позивач виконав договірні зобовязання за договором в повному обсязі, а відповідач від виконання зобовязань ухиляється. Відповідач порушив свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом. Згідно пункту 8 Договору, за неналежне виконання зобовязань позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25 відсотків від суми кредиту. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача відповідно до розрахунку заборгованості станом на 14 серпня 2015 року становить 46 168,75 грн. з них: прострочена до повернення сума кредиту 6422,06 грн.; прострочені проценти за користування кредитом 1982,12 грн.; комісія за РО 2627,36 грн., плата за пропуск платежів 35137,21 грн. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. Просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № BLаЖГА00021667 від 24.03.2011 року у сумі 46168,75 грн., з яких: прострочена до повернення сума кредиту 6422,06 грн.; прострочені проценти за користування кредитом 1982,12 грн.; комісія за РО 2627,36 грн., плата за пропуск платежів 35137,21 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав суду заяву (вх. 46228 від 05.11.2015 року) з проханням справу розглянути в його відсутність, на позовних вимогах наполягав та просив суд їх задовольнити (а.с. 64). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи вважається повідомленою належним чином, причину не явки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення (а.с.25-30), в якому зазначив, що позов є необґрунтованим, незаконним, суперечить судовій практиці та положенням законодавства. Відповідач щомісяця сплачував кошти за договором банківського обслуговування № BLаЖГА00021667 і на сьогоднішній день [PERSON] сплатила 19001,5 грн., що підтверджується платіжними документами, надана позивачем довідка розрахунку заборгованості від 15.08.2015 року, частково помилкова, а сума заборгованості заявлена до стягнення незаконна. В долученій до позовної заяви довідці, розрахунку заборгованості від 15.08.2015 року, згідно договору про надання кредиту № BLаЖГА00021667, не наведено жодних розрахунків та їх нормативного обґрунтування. В довідці зазначені тільки кінцеві значення, які не відповідають дійсності. З огляду на це, розмір позовних вимог не може вважатись доведеним. З розрахунків вбачається, що відповідач повернула основну суму кредиту в розмірі 8577,94 грн. і станом на 15.08.2015 року заборгованість за основною сумою кредиту становить 6422,06 грн., відповідач погоджується з цим і не заперечує про те, що цю суму необхідно сплатити на користь позивача. Також відповідач не погоджується з розрахунком сплати коштів за комісією за РО, де борг становить 2627,36 грн. та платою за пропуск платежів у сумі 35137,21 грн. Вважає ціну позову, яку зазначив позивач в своїй позовній заяві, не доведеною належними та допустимими доказами. В переліку додатків до позовної заяви немає жодного підтвердження про направлення вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» та її отримання відповідачем. В позовній заяві зазначено, що заборгованість за несплачені відсотки становить 1982,12 грн., згідно детальному розпису позивача загальної вартості платежів та визначення сукупності вартості кредиту її реальної процентної ставки, усього відповідач повинен був сплатити відсотків за користування кредитом 3719,11 грн. Відповідач сплатила 3593,42 грн., це надав позивач у розрахунку заборгованості за кредитним договором BLаЖГА00021667. Позивач також зазначив, що заборгованість за несплачені відсотки становить 1982,12 грн., виходячи з наведеного не зрозуміло, за допомогою якої арифметичної дії отримані числа, що в ній зазначені. Відповідач погоджується з тим, що треба сплатити заборгованість по відсоткам за користування кредитом 125,69 грн., (3719,11 грн. 3593,42 грн.), але не як ні 1982,12 грн. Просив застосувати наслідки пропуску позовної давності до позовних вимог банку стосовно заборгованості за кредитним договором та нарахованої неустойки (пені/штрафів). Крім того, у звязку зі скрутним фінансовим становищем, відповідач просить суд при ухваленні законного та обґрунтованого рішення зменшити нараховану позивачем неустойку (штраф/пеню). Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № BLаЖГА00021667 від 24.03.2011 року, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 15000 гривень, термін повернення кредиту 24.03.2014 року з установленою процентною ставкою за користування кредитними коштами 15 відсотків річних. Станом на 26.08.2015 року відповідач не виконав належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість на загальну суму 46168,75 грн., яка складається з наступного: прострочена до повернення сума кредиту 6422,06 грн.; прострочені проценти за користування кредитом 1982,12 грн.; комісія за РО 2627,36 грн., плата за пропуск платежів 35137,21 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.5.2 загальної частини кредитного договору, позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок банку, вказаний у п. 6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту, шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Відповідно до п. 4.2 загальної частини договору, у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п. 3.3.3 загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобовязань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі, зазначеному в п. 8 спеціальної частини договору. В п. 3.3.3 загальної частини договору передбачено, що з врахуванням інших умов договору позичальник зобовязаний у випадку прострочення виконання будь-яких боргових зобовязань за договором, не пізніше 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги банку надати до банку документальне підтвердження отриманого поточного доходу за останні півроку. В п.8 спеціальної частини договору визначено, що штраф, передбачений п. 4.2 загальної частини договору, складає 25 % від суми кредиту. Відповідно до п. 4.3 загальної частини договору, у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п. 9 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобовязань. Пунктом 4.4 загальної частини договору передбачає, що застосування або незастосування пунктів цього договору, якими встановлюються порядок нарахування та розміри неустойки (штраф, пеня) за невиконання та/або неналежне виконання позичальником умов договору, є правом банку. Позичальник зобовязаний сплатити нараховану йому на умовах цього договору суму штрафів на першу письмову вимогу банку за реквізитами, що будуть зазначені в такій вимозі. В пункті 9 спеціальної частини договору передбачено, що пеня, передбачена п. 4.3 загальної частини договору, складає 0,5 % і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів). Статтею 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2, 3 ст. 551 ЦК України передбачають, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач припинив сплачувати тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та комісію за розрахункове обслуговування кредиту, починаючи з травня 2013 року, сплативши, зокрема, за минулий період з тіла кредиту 8577,94 гр., процентів 3593,42 гр., в звязку з чим їй почала нараховуватись пеня, відповідно до п.п. 4.3 загальної частин та п. 9 спеціальної частини договору. З наданого банком суду розрахунку вбачається, що банк просив стягнути з відповідача у вигляді плати за пропуск платежів саме пеню в розмірі 35 137,21 грн. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 3 вересня 2014 року у справі N6-100цс14, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Суд вважає, що відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, і, у будь-якому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено ч. 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи наведене, суд, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, вважає можливим на підставі ч. 2 ст. 616 ЦК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір пені, нарахований відповідачеві за період з 25.11.2012 року по 15.08.2015 року в розмірі 35137,21 гр. до 11 000 гр. Такого висновку суд дійшов, враховуючи, в тому числі, висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності; принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, ч.3 ст. 551 ЦК. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Вбачається, що банк сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, та не вжив заходів щодо їх зменшення. До такого висновку суд приходить з огляду на те, що банк звернувся до суду, нарахувавши пеню, через два роки після припинення відповідачем платежів та через майже рік після закінчення строку дії договору. Підпункти 3.2.2, 3.2.3 договору надають право банку вимагати від позичальника надання документів, які підтверджують виконання умов цього договору, безперешкодно отримувати від позичальника дані про його платоспроможність, у тому числі про належність йому на праві власності майна, про розмір заробітної плати та іншу інформацію, з метою аналізу спроможності позичальника своєчасно виконати грошові зобовязання; у разі погіршення рівня кредитоспроможності позичальника скористуватися своїм правом відповідно до п. 2.7.1 загальної частини договору або вимагати надання достатнього за вартістю забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором. Пунктом 2.7.1 договору передбачає, що, не зважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній ним частині, у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобовязань за цим договором або правомірних вимог банку. При цьому позичальником виконання боргових зобовязань повинне бути вчинено протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. Між тим, з часу припинення виконання відповідачем зобовязань по сплаті кредиту банк не вживав заходів, передбачених вищенаведеними умовами договору, що сприяло збільшенню суми нарахованої ним пені. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № BLaЖГА00021667 від 24.03.2011 року в розмірі 22 031,54 грн., з них: прострочена до повернення сума кредиту 6422,06 грн., прострочені проценти за користування кредитом 1982,12 грн., комісія за РО 2627,36 грн., плата за пропуск платежів 11000 грн. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. Відповідно до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації у банку, від сплати судового збору звільняється. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір у справі складає 243,60 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial