Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.07.2011 року зареєстрував шлюб з [PERSON]. Проживали у спільному шлюбі майже сім років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні стосунки. Спільне життя з [PERSON] не склалося через суперечки та відсутність порозуміння у стосунках, різними поглядами на життя. Шлюбні стосунки не підтримують та не ведуть спільне господарство, шлюб існує формально. Вважає, що подальше спільне проживання, збереження шлюбу та примирення є неможливе. За час спільного проживання в шлюбі сторони набули спільне майно: шубу вартістю 62100,00 грн. Оскільки, угоди про добровільний поділ майна сторони не досягли, просить стягнути на його користь 31050,00грн. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав наведених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнала та заперечила проти позову в частині поділу спільного майна подружжя. Зазначила, що спільного майна їхнє подружжя не нажило, оскільки проживали сторони постійно окремо один від одного. Шуба є її особистою приватною власністю, відповідно до ч.2 ст. 57 СК України, оскільки є річчю індивідуального користування. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, виходячи із наданих та отриманих під час розгляду справи доказів, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 липня 2011 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ №069812, виданого 22.07.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №134. Сімейне життя подружжя не склалося. Необхідність розірвання шлюбу позивач обґрунтовує особистими інтересами. Сторони заперечують проти надання строку для примирення. Відповідно до положень\~статті 51 Конституції України, частини 1\~статті 24 Сімейного Кодексу України\~шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями пункту 3 частини 2 статті 18, статті 51, частини 3 статті 56, частини 1 статті 110 СК України\~дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1\~статті 110 Сімейного кодексу України\~визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2\~статті 112 Сімейного кодексу України). Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб\~це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають. Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, враховуючи визнання позову відповідачем в цій частині, згідно ст. 174 ЦПК України, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2\~ст.110 СК України, вважає за необхідне позов в частині розірвання шлюбу задовольнити. Що стосується позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя, то судом встановлено, що майно, яке вважає позивач спільною сумісною власністю подружжя, а саме норкову шубу, було придбано подружжям 17 жовтня 2013 року за 18\~791 (вісімнадцять тисяч сімсот девяносто одна) грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 171. Норкова шуба була придбана для відповідачки для її індивідуального користування, що не заперечується та визнається сторонами в судовому засіданні. У відповідності до ч.2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Така ж позиція висловлена Верховним Судом України в абзаці 2 пункту 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", де зазначено, що речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, не належать до спільної сумісної власності. До речей індивідуального користування відносяться одяг, аксесуари, косметичні засоби та інші речі, які обслуговують повсякденні потреби кожного з подружжя. Отже, норкова жіноча шуба придбана за рахунок спільних коштів сторін, як подружжя, однак є річчю індивідуального користування відповідачки, а тому є її особистою приватною власністю і відповідно не підлягає поділу. За таких обставин, позовні вимоги в частині поділу майна набутого за час шлюбу та стягнення грошової компенсації не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial