Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідно до свідоцтва про право власності вона є власником вказаної квартири, в якій зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] . Зазначила, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі 26 березня 2010 року, коли перебувала з нею у зареєстрованому шлюбі. 25 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу і по теперішній час відповідач не з`являється і не проживає за місцем своєї реєстрації і не сплачує витрати по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у спірній кімнаті створює позивачу перешкоди в реалізації права вільно розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, заяв, відзиву суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу без її участі по наявним в справі доказам та постановити заочне рішення відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 квітня 2005 року (а.с. 6). Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 24 червня 2021 року, в спірній кімнаті зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 21). Встановлено, що з 10 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року (а.с.13). Факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 2010 року підтверджується: актом про підтвердження фактичного не проживання від 14 квітня 2019 № 14/04/19/1 (а.с.7), актом про підтвердження фактичного не проживання від 11 травня 2020 № 11/05/20/1 (а.с.8), актом про підтвердження фактичного не проживання від 16 листопада 2020 № 16/11/20/1 (а.с.9), актом про підтвердження фактичного не проживання від 18 травня 2021 № 18/05/21/1 (а.с.10), довідкою № 03/06/21/1, складеною 3 червня 2021 року головою правління ОСББ «Бажана 12» (а.с.12). З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім`ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, та був зареєстроваий в квартирі [ADDRESS] на підставі дозволу власника - позивача у справі. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду відповідачем не надано. Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом. Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв`язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном. Крім того, за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач будучи зареєстрованим у спірній квартирі, однак фактично не проживаючи в ній порушує право позивача вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, а також покладає на [PERSON] додаткові матеріальні витрати по оплаті комунальних платежів, а тому вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved