Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати заповіт , складений за життя його матір'ю [PERSON], яка померла [INFO] та посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчуком В.І. в 1/2 частині житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] недійсним. Визнати за його батьком [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Встановити факт його постійного проживання разом з батьком [PERSON] на день його смерті [INFO], та встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON] та визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/4 частини від 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. В обгрунтування позову вказав, що його батьки [PERSON] та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі та володіли на праві спільної сумісної власності житловим будинком [ADDRESS]. На день смерті кожного з батьків він проживав разом з ними, та був зареєстрований у спірному будинку. За життя його мати уклала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповідала своїм дочкам - [PERSON] та [PERSON], в тому числі і спірний житловий будинок, незважаючи на те, що він також був спадкоємцем на 1/2 частину спадкового житлового будинку, так як житловий будинок являвся спільною сумісною власністю подружжя, і кожен з його батьків мав право власності на 1/2 його частину. Спадщину після смерті батька він прийняв, оскільки на день смерті проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем, а тому вважає, що він має право на 1/4 частину із 1/2 частини житлового будинку, належної за життя спадкодавцю [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач просив всі понесені ним судові витрати покласти на нього. Відповідачі в судовому засіданні заявлений позов визнали, не заперечували той факт, що позивач має право на 1/4 частину із 1/2 частини житлового будинку, належної за життя їхньому батьку [PERSON], та не заперечували факт постійного проживання позивача із спадкодавцем та прийняття ним спадщини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черняхівська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення покладався на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є дружиною позивача, проживали вони з ним разом у спірному житловому будинку. Їй відомо, що житловий будинок побудований її свекром та свекрухою. Під час проживавння у житловому будинку ними були прибудовані господарські споруди. Відповідачі, сестри її чоловіка разом з ними не проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він добре знає сім'ю [PERSON]. Позивач все життя проживав разом з батьками до їх смерті. Свідок [PERSON] надала суду аналогічні покази. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд позов задовольняє частково з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] побудований 1984 році. Спірний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] [PERSON] помер [INFO] в с.Троковичі Черняхівського району Житомирської області. Відповідно до довідки Троковицької сільської ради №724 від 26.06.2016 року на день смерті [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова двору - [PERSON], його дружина [PERSON] та діти, зокрема син [PERSON] (а.с.13,16). Після смерті батька позивача залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. Спадкоємцями після його смерті відповідно являлися його дружина та діти, які вважалися такими, що прийняли спадщину, так як на момент смерті були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем. [INFO] померла мати позивача [PERSON] За життя, 21.01.2015 року, [PERSON] уклала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповідала своїм дочкам - [PERSON] та [PERSON], відповідачам по справі, в той час як володіла на день смерті лише 1/ 2 часткою житлового будинку та спадковою часткою від 1/2 частини житлового будинку належної її померлому чоловіку (а.с. 14,15). До майна [PERSON] Черняхівською державною нотаріальною конторою Житомирської області було відкрито спадкову справу №21/2016 в якій зареєстровано заяви про прийняття спадщини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Заяв від інших спадкоємців про прийняття спадщини не надходили. Свідоцтво про право власності на спадкове майно спадкоємцям за заповітом [PERSON] та [PERSON] не видавалось. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті матері [PERSON], було відмовлено нотаріусом, оскільки наявний заповіт, яким спадкодавиця все належне їй майно заповіла [PERSON] та [PERSON], відповідачам по справі, а позивач не є особою, яка має в силу ст. 1241 ЦК обов'язкову частку у майні спадкодавця. Вказані обставинами сторонами не оспорюються. В зв'язку з цим, судом у відповідності із ст. 82 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. В ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Як було встановлено судом, про що зазначено вище, що [PERSON] за життя уклала заповіт, яким охопила не належне їй на день укладення, зокрема у майбутньому, майно, а саме: частину житлового будинку, яка увійшла до складу спадщини її чоловіка спадкоємцем після якого був, зокрема їх син [PERSON], позивач по справі. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦКУ нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це майно, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (ст. ст. 1247, 1248 ЦКУ). У разі недійсності заповіту спадкоємець , який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування за законом, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Як на підставу визнання заповіту недійсним позивач посилається на те, що заповідач не мала права на включення до змісту заповіту належну йому частку майна, а саме: належну йому 1/4 частку від 1/2 частки спірного житлового будинку, яку він прийняв після смерті батька [PERSON] Разом з тим, недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Також враховуючи надані позивачем докази, а саме: довідки Троковицької сільської ради, суд приходить до висновку, що [PERSON] за свого життя та на час відкриття спадщини, володів на праві власності ? частиною житлового будинку [ADDRESS]. В п.4 Перехідних положень ЦК України зазначено, що положення ЦК України (ред. 2004 р.) застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до абз.2,3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 « Про судову практику в справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкодавців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки спадщина після смерті [PERSON], який помер [INFO], відкрилася і була прийнята [PERSON] до 01 січня 2004 року, а тому до даних спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке діяло на момент їх виникнення, а саме норми ЦК України (ред. 1963 р.) та Закону України «Про власність». Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зокрема, суд може встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем стверджується довідкою Троковицької сільської ради та показами свідків ( а.с.13). Із ч. 1ст. 12 ЗУ «Про власність» вбачається, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. У відповідності із ч. 1 ст. 13 цього Закону, вважається, що об'єктами права приватної власності є жилі будинки. Згідно і з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»(назву змінено згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 р. N 15) із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року N 13, від 25 травня 1998 року N 15, 4 , відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Враховуючи викладене, суд вважає, що 1/2 частина спірного житлового будинку увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] в силу ст.548 ЦК України (ред. 1963 року). Згідно із ч.2. ст. 548 ЦК України (ред. 1963 року), незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В зв'язку з цим, та враховуючи, що відповідачі не оспорюють той факт, що 1/2 частина спірного житлового будинку увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON], та те, що позивач є спадкоємцем ? частини від 1/2 частини спірного житлового будинку, а також те, що, суд не може вийти за межі позовних вимог, суд приходить до висновку, що ? частина від 1/2 частини спірного житлового будинку належить позивачу, як спадкоємцю за законом після смерті [PERSON] з часу відкриття спадщини. Таким чином, суд вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] з померлим [PERSON] та сам факт прийняття ним спадщини, оскільки дані факти стверджуються матеріалами справи та показами свідків, та не оспорюються відповідачами. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. У відповідності із ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим, якщо інше, прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання заповіту недійсним в частині включення до його змісту спадкового майна, а саме: ? частини спірного житлового будинку, та вважає доведеним факт постійного проживання позивача із спадкодавцем [PERSON] та прийняття ним спадщини після померлого, та, враховуючи, що іншого, позасудового порядку, для визнання права власності на спірне спадкове майно не існує, визнає за позивачем, як за спадкоємцем за законом право власності на 1/4 частину від ? частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON] Крім того, враховуючи викладене та встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, пов'язані із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини, суд приходить до висновку, що відсутні будь-які правові підстави задовольнити позов позивача в частині встановлення факту належності спадкодавцю [PERSON] ? частини спірного житлового будинку . Відповідно до ст. 25 ЦК України у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи, а тому вирішувати питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, суд не має можливості, оскільки це суперечитиме вимогам чинного законодавства. Тому в цій частині позову суд відмовляє за безпідставністю вимог. Судові витрати по справі у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд не стягує пропрорційно до задоволених вимог з іншої сторони, оскільки позивач просив всі понесені ним судові витрати покласти на нього. На підставі наведеного,

Outcome: partial