Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, в якому просив суд визнати недійсним рішення №746-VII від 22 серпня 2017 року 22 сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області VII скликання «Про відмову гр. [PERSON] в передачі безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0738 га по вул. Новоросійській, ж/масив «Чорноморка», с.\~Лиманка Овідіопольського району Одеської області», зобовязати відповідача повторно розглянути клопотання позивача про одержання у власність земельної ділянки від 21 липня 2017 року, зобовязати відповідача надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі клопотання про одержання у власність земельної ділянки позивача від 21 липня 2017 року, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 500 000 (пятсот тисяч) гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що рішення №746-VII від 22 серпня 2017 року 22 сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області VII скликання «Про відмову гр. [PERSON] в передачі безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0738 га по вул.\~Новоросійській, ж/масив «Чорноморка», с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області» було прийняте із порушенням положень чинного законодавства, у звязку із чим позивач був позбавлений права на отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності. Представник позивача та позивач у судове засідання не зявилися, представник позивача надав суду заяву, якою позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, але надав суду відзив, яким позовні вимоги не визнав, зазначив, що рішення було прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, Регламентом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Розглянувши матеріали цивільної справи, надані суду докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що позивач 21 липня 2017 року звернувся до відповідача із клопотанням про одержання у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку. 22 серпня 2017 року відбулося пленарне засідання 22-ї сесії Таїровської селищної ради, відповідно до витягу з протоколу якої, Таїровська селищна рада вирішила відмовити позивачу у передачі безоплатно у власність земельної ділянки. Наведені обставини свідчать, що виник спір з щодо правомірності розпорядження земельною ділянкою, а саме прийняття рішення селищною радою про відмову у задоволенні клопотання про отримання у власність земельної ділянки. Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно із приписом статті 12, 122 Земельного кодексу України (далі ЗК), розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад. Пунктами 30, 34 статті 26 Закону №280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про відчуження відповідно до закону комунального майна та вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Отже, вирішення питання про передачу земельних ділянок у власність повинно вирішуватися виключно на пленарних засіданнях Таїровської селищної ради. Відповідно до частини пятнадцятої статті 46 Закону №280/97-ВР, порядок проведення першої сесії ради, порядок скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради. Згідно з пунктом 8 частини четвертої статті 42, частинами четвертою та тринадцятою статті 46 Закону №280/97-ВР, абзацом десятим підпункту 3.1.2., підпунктами 9.2.1. та 9.2.4. Регламенту Таїровської селищної ради Одеської області сьомого скликання (далі Регламент) сесії Таїровської селищної ради скликаються селищним головою. Відповідно підпункту 9.3.5. Регламенту, винесенню питання на розгляд пленарного засідання селищної ради, внесеному до порядку денного сесії, передує його розгляд на засіданні постійних комісій селищної ради та (або) спільному засіданні постійних комісій селищної ради. Підпунктом 9.3.8. Регламенту передбачено, що проекти рішень селищної ради, інші матеріали з питань, рекомендованих для розгляду на сесії, подаються не пізніше ніж за одинадцять днів до призначеної дати проведення чергової сесії. Як вбачається із витягу з протоколу постійної комісії, обговорення постійною комісією питання про розгляд клопотання позивача та підготовка відповідного проекту рішення селищної ради відбулося 16 серпня 2017 року. При цьому, розпорядження голови селищної ради про скликання сесії на 22 серпня 2017 року, №59-СР, серед питань порядку денного якого було включено питання про розгляд клопотання позивача, було прийняте 10 серпня 2017 року. Таким чином, розгляд постійною комісією клопотання позивача та підготовка проекту відповідного рішення відбулося всупереч підпунктів 9.3.5. та 9.3.8. Регламенту, тобто після скликання відповідної сесії селищної ради. Положеннями частини десятої статті 47 Закону №280/97-ВР та підпунктом 6.1.11. Регламенту встановлено, що постійні комісії за результатами вивчення і розгляду питань готують висновки і рекомендації. Як вбачається з витягу з протоколу засідання постійної комісії від 16 серпня 2017 року та витягу з протоколу 22-ї сесії Таїровської селищної ради від 22 серпня 2017 року, проект рішення про відмову [PERSON] у передачі безоплатно у власність земельної ділянки було підготовлено постійною комісією. Відповідно до підпункту 9.3.14. Регламенту, за дорученням селищного голови підготовка остаточного варіанту проекту рішення селищної ради може бути покладена на відповідну постійну комісію селищної ради. Проте, у вищезазначених протоколах засідання постійної комісії, 22-ї сесії селищної ради та у розпорядженні селищного голови №59-СР від 10 серпня 2017 року відсутня інформація про уповноваження постійної комісії на підготовку відповідного проекту рішення. Також суд звертає увагу на той факт, що постійна комісія змінила спосіб викладення питання порядку денного пленарного засідання сесії з «Про розгляд заяви гр. [PERSON] з проханням безоплатно передати йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0738 га по вул. Новоросійській, ж/масив «Чорноморка», с. Лиманка, Овідіопольського району Одеської області» на «Про відмову [PERSON] в передачі безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0738 га по вул.\~Новоросійській, ж/масив «Чорноморка», с. Лиманка, Овідіопольського району Одеської області», що унеможливлювало отримання земельної ділянки позивачем незалежно від результатів голосування селищної ради. Враховуючи викладене, постійна комісія вирішувала питання про розгляд клопотання позивача після спливу строків, встановлених підпунктами 9.3.5. та 9.3.8 Регламенту, самостійно, за відсутності відповідних повноважень, всупереч Закону №280/97-ВР та Регламенту підготувала проект рішення про відмову позивачу у передачі безоплатно у власність земельної ділянки, що призвело до позбавлення права позивача на отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності. Відповідно до витягу з протоколу засідання постійної комісії від 16 серпня 2017 року та витягу з протоколу 22-ї сесії селищної ради, підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача стала невідповідність заявленої позивачем території вимогам містобудівної документації. У листі Б-73 від 11 вересня 2017 року Таїровська селищна рада у відповідь на запит громадської організації «Організація учасників антитерористичної операції «Булава» повідомила, що текстова частина генерального плану забудови смт. Таїрове не зберіглася, у наявності є лише графічна частина генерального плану забудови смт. Таїрове. Також Таїровська селищна рада надала копію рішення від 26 квітня 2012 року «Про визнання актуальною наявної містобудівної документації, якою регулюється планування і забудова населених пунктів смт.\~Таїрове, с.\~Мізікевича, с.\~Балка на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області», відповідно до якого селищна рада визнала актуальним та можливим до подальшого використання генеральний план забудови смт. Таїрове, який складається лише з текстової частини. Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на 15 квітня 2012 року) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. (стаття 17 Закону України «Про основи містобудування», в редакції станом на 19 січня 2012 року). Отже містобудівна документація населеного пункту складається виключно із текстових та графічних матеріалів. Всупереч вищезазначеним положенням законодавства, селищна рада 26 квітня 2012 року прийняла рішення про продовження використання раніше розробленої містобудівної документації, яка складається лише з графічної частини. Частиною сьомою статті 118 ЗК передбачено, що підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку. Прийняття Таїровської селищною радою 26 квітня 2012 року про продовження дії генерального плану населеного пункту, який складається лише з графічної частини, не може вважатися містобудівним документом, затвердженим у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач відмовив у задоволенні клопотання позивача при цьому не зазначаючи підстави для такої відмови, передбаченої статтею 118 ЗК, та за відсутності у відповідача фактичних підстав для такої відмови. Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем порядку розгляду клопотання позивача, встановлено Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Регламентом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області VII скликання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, відповідно до статті 152 Земельного кодексу України, може здійснюватися шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За таких обставин, рішення №746-VII від 22 серпня 2017 року 22 сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області VII скликання «Про відмову [PERSON] в передачі безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0738 га по вул. Новоросійській, ж/масив «Чорноморка», с. Лиманка, Овідіопольського району Одеської області», с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області» підлягає визнанню недійсним. Частиною другою статті 393 Цивільного кодексу України, власник права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Таким чином, вимога позивача про зобовязання відповідача повторно розглянути його клопотання є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача відносно зобовязання відповідача надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки суд зазначає наступне. Відповідно до статті 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Частиною першою статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органами місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Приписом статті 20 Закону №280/97-ВР державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень. Статтею 60 Закону №280/97-ВР встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Частиною першою статті 26 №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо відчуження відповідно до закону комунального майна та регулювання земельних відносин. Враховуючи викладене, питання про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки належить до виключних дискреційних повноважень селищної ради. У звязку із викладеним, вимога позивача про зобовязання відповідача надати позивачу згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки порушує конституційні права селищної ради на розпорядження обєктами права комунальної власності та обмежує повноваження селищної ради на розпорядження відповідним майном. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про зобовязання селищної ради надати згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про законність ухваленого селищною радою рішення із урахуванням вищезазначених обставин. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Приписом частини першої статті 1167 ЦК передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, вимога про стягнення моральної шкоди у даній справі є похідною від вирішення питання про визнання рішення №746-VII від 22 серпня 2017 року 22 сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області VII скликання незаконним. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №\~4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У рішення Конституційного Суду України у щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з окремими положеннями Конституції України №3/рп-2012 від 21 січня 2012 року зазначено, що основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сімї. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] надано статус учасника бойових дій 04 березня 2015 року. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій мають право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Враховуючи викладене, державною передбачені пільги учасникам бойових дій з метою забезпечення гарантій їх соціального захисту. Проте, всупереч встановленим державою умов додаткового соціального захисту, відповідач, порушивши встановлений нормативними актами порядок розгляду відповідної заяви, прийняв незаконне рішення про позбавлення права позивача на отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності. Приписом частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В обґрунтування розміру завданої моральної шкоди представник позивача зазначив, що позивач з листопада 2014 року по серпень 2015 року брав участь у захисті територіальної цілісності України у зоні проведення Антитерористичної операції у складі 73-го окремого морського центру спеціальних операцій ВМС України та отримав статут учасника бойових дій. Звертаючись до відповідача із клопотанням про одержання у власність земельної ділянки , позивач обґрунтовано передбачав можливість реалізації ним першочергового права на одержання земельної ділянки у власність для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, передбаченого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, суд вважає, що порушення відповідачем встановленого порядку розгляду такого клопотання, що призвело до ухвалення рішення, яке суд вважає незаконним, завдало позивачу моральної шкоди, що виявилося у душевних стражданнях позивача, яких він зазнав у звязку із протиправною поведінкою щодо нього. Враховуючи незаконність дій відповідача, характер порушення прав позивача, глибину його душевних страждань, які стали наслідком незаконної відмови відповідача у задоволенні його клопотання про одержання у власність земельної ділянки, суд, ґрунтуючись на принципах розумності, справедливості та достатності, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять тисяч гривень) 00 копійок. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій у справах, повязаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову немайнового характеру, яка подається фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становив 1600 гривень. У звязку із тим, що судом задоволено дві немайнові вимоги позивача, на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору в розмірі 3200 гривень. При поданні до суду позову про стягнення моральної шкоди, відповідно до статті 5\~Закону України «Про судовий збір», стягується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи ціну позову, судовий збір за подання позову становить 7500 гривень (500\~000*0,015). Відповідно до розміру стягнутої моральної шкоди, яка складає 0,04 ціни позову (20000/500000), на відповідача також покладаються судові витрати в сумі 300 гривень (7500*0,04). На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial