Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

25.12.2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], треті особи - Скрипаївська сільська рада Зміївського району Харківської області, відділ Держземагенства у Зміївському районі Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову [PERSON], вказав, що 27.04.2008 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у виді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по вул. Шевченко, 44 в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, земельної ділянки, площею 3,60 га., на території Скрипаївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельної частки (паю) розміром 1,33 га., умовних кадастрових гектарів (сіножаття та пасовища) без визначення в натурі (на місцевості). За життя [PERSON] склала заповіт, яким все майно заповідала [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах кожному. Єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] є позивач, оскільки у встановлений законом термін звернувся до Зміївської нотаріальної контори Харківської області з метою прийняття спадщини, однак свідоцтва про право власності на спадщину не отримав оскільки за життя [PERSON] належним чином не зареєструвала своє право на житловий будинок №44 по вул. Шевченка в с. Скрипаї Зміївського району, а саме не отримувала свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Оформити свої спадкові права на земельні ділянки належні померлій, [PERSON] змоги не має, оскільки у державному акті про право власності на земельну ділянку та сертифікаті на земельну частку (пай) невірно зазначено прізвище спадкодавці, замість «Ткачов», зазначено «Ткачова», що на даний час потребує встановлення факту належності померлій вищезазначених правовстановлюючих документів. З огляду на те, що у позасудовому порядку він не має змоги оформити свої спадкові права, просив встановити факт належності померлій [PERSON], державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №753208, виданого 27 червня 2003 року на імя [PERSON] на підставі розпорядження Зміївської райдержадміністрації №144 від 28.03.2003 року про передання у приватну власність земельної ділянки, площею 3,60 га., розташованої на території Скрипаївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, сертифікату ХР №0258648, виданого Зміївської райдержадміністрацією 20.03.2000 року та визнати за ним право власності на зазначені вище земельні ділянки. Крім того визнати право власності на житловий будинок №44, розташований по вул. Шевченка в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився про що надав відповідну заяву, свої інтереси довірив представляти представнику адвокату [PERSON], який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву в якій вказала про те, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просила провести розгляд справи за її відсутності. Від Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області надійшов лист з проханням розглянути справи за позовом [PERSON], за відсутності їх представника, зазначивши, що з рішенням суду будуть згодні. Від представника відділу Держземагенства у Зміївському районі Харківської області [PERSON], до канцелярії суду надійшли письмові заперечення проти позову (а.с.34-36) в яких зазначено про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, просили розглянути справу за їх відсутності з урахуванням поданих пояснень та направити рішення суду у разі його ухвалення на їх адресу. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Згідно копії свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №174183, виданого Скрипаївською сільською радою Зміївського району Харківської області, [PERSON], померла 27.04.2008 року в с. Скрипаї Зміївськогго району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис №20. ( а.с.8) За життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Скрипаївською сільською радою Зміївського району Харківської області 17.07.1998 року, зареєстрований за №52, яким все майно, що буде належати їй на час смерті заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частинах кожному, що підтверджується копією заповіту та відповідним витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. (а.с.10-11) Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 15.10.2008 року звернувся [PERSON], що підтверджується довідкою завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Т.В. [PERSON] за №219/0116 від 05.02.2014 року. (а.с.33) Свідоцтво про право на спадщину, з огляду на звернення [PERSON] до нотаріальної контори, не видавалось про що свідчить лист Зміївської держнотконтори від 08.01.2014 року за №01/02-14 де розяснено порядок та умови подачі відомостей та документів необхідних для вчинення нотаріальних дій у безспірному порядку. (а.с.64) Таким чином [PERSON] є єдиним зі спадкоємців за заповітом, який прийняв спадщину після померлої [PERSON] шляхом звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини на виконання положень ст. 1269 ЦК України. Відповідач [PERSON], як спадкоємиця за заповітом, спадщини не приймала та не претендує на неї про що окрім зазначених вище відомостей також свідчить її заява про визнання позову [PERSON] В свою чергу [PERSON] померла до часу відкриття спадщини, а саме 01.01.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ №040797, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №275. ( а.с.12) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку та земельних ділянок. Згідно довідки КП «Зміївської БТІ» від 13.09.2013 року за №2646, згідно матеріалів БТІ, право власності на будинок №44 по вул. Шевченка в с. Скрипаї зареєстровано не було. Відповідно до довідки Скрипаївської сільської ради будинок значиться за [PERSON] Рішенням виконкому Готвальдівської райради народних депутатів від 21.08.1990 року за №289 було надано право оформити право власності на вищевказаний будинок вцілому на імя [PERSON], але за життя вона не подавала заяви про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок. (а.с.9) Довідкою Скрипаївської сільською ради підтверджується факт того, що будинок №44 по вул. Шевченка в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, згідно по господарського обліку належить померлій [PERSON], яка була зареєстрована за зазначеною адресою та постійно проживала з 1950 року по день смерті 27.04.2008 року. На час смерті [PERSON] та на даний час за вказаною адресою ніхто не зареєстрований та не проживає. (а.с.15) Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Цивільним кодексом України, а саме ч. 1 ст. 1270 передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 325 ЦК Укріїни, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. N 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року; Згідно з п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим Наказом №91 від 24.06.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. За приписами абзацу 2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Після прийняття Верховною Радою 17 лютого 2011 року Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» згідно з пунктом 9 розділу 5 Прикінцевих положень прийняття в експлуатацію збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюють інспекції державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження таких об'єктів. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Вищевикладене свідчить про те, що правові засади прийняття в експлуатацію об'єктів, побудованих до 05 серпня 1992 року, наразі відсутні. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений перелік випадків, у яких видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності. Так згідно з п. 44. Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. N 703, державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно щодо новозбудованого або реконструйованого нерухомого майна проводиться за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно, за заінтересованою особою (крім випадків проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на квартиру, житлове чи нежитлове приміщення). Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого, державний реєстратор у встановлених законом випадках за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник подає органові державної реєстрації прав, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (пункт 46 вказаного Порядку). Державна архітектурно-будівельна інспекція України в Листі від 01 вересня 2011 року №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» зазначила, що вирішення питання набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, збудовані до 5 серпня 1992 року, наразі вивчається з метою врегулювання на законодавчому рівні. Згідно із ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 321 ЦК України, непорушність права власності право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв'язку з вищенаведеним, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок №44 по вул. Шевченка в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту правовстановлюючих документів. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», спори про спадкування, розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що має юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У Державному акті на право приватної власності на землю серії Р2 №753208, виданого 27 червня 2003 року зазначено імя «Ткачова Даря Єгорівна» в той час коли у примітці про те, що державний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано громадянину, зазначено прізвище [PERSON], що свідчить про наявність достатніх підстав вважати, що при видачі документа мала місце технічна помилка у написанні прізвища нині померлої. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що той факт, що саме на імя померлої [PERSON] видано державний акт на право власності на землю серії Р2 №753208 не викликає сумніву, встановити вказаний факт в позасудовому порядку позивач можливості не має, а встановлення відповідного факту має для [PERSON] юридичне значення, що вказує на необхідність задоволення позову в цій частині. Стосовно позовних вимог [PERSON] про встановлення факту належності померлій [PERSON] сертифікату серії ХР №0258648 про право на земельну частку (пай) та визнання права власності на зазначені вище земельні ділянки суд зазначає на відсутність підстав для їх задоволення. Так в матеріалах справи міститься довідка відділу Держземагенства у Зміївському районі від 11.12.2013 року, відповідно до якої [PERSON] є власником права на земельну частку (пай) на підставі сертифікату серії ХР №0258648, виданого Зміївською РДА 20.03.2000 року, зареєстрованого у книзі реєстрації сертифікатів №538 у розмірі 1,33 га., умовних кадастрових гектарів (сіножаття та пасовище) без визначення цієї частки в натурі (на місцевості). ( а.с.18) Однак позивачем на виконання вимог ст. 60 ЦПК України не подано належного доказу, зокрема самого сертифікату, який породжує відповідне право та має значення для ухвалення рішення у справі, а тому суд позбавлений можливості обєктивного та безпосереднього дослідження відповідного доказу рівно як і можливості законного та обґрунтованого прийняття рішення в частині встановлення факту належності особі (померлій [PERSON]Є.) правовстановлюючого документу. Згідно до викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Як розяснив Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідного обґрунтування, а саме наявність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачем на розсуд суду не подано. Отже, судом встановлено, що житловий будинок по вул. Шевченка № 44 в с. Скрипаї Зміївського району Харківської області належить померлій 27.04.2008 року [PERSON] Єдиним спадкоємицем за заповітом на майно померлої є [PERSON], оскільки він звернувся до нотаріальної контори у встановлений законом термін з заявою про прийняття спадщини, а відповідно й визнання права власності за [PERSON] на зазначений вище будинок є обґрунтованим та відповідає вимогам закону. З аналізу доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про необхідність встановлення факту належності померлій [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №753208, виданого 27 червня 2003 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial