Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

4 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , розмір вимог по якому до початку судового розгляду збільшила, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання заповіту, договору дарування житла в частині недійсними, витребування майна з чужого володіння. В уточненому позові зазначила, що є донькою та спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] , чия смерть сталася [INFO] . За життя спадкоємець склав заповіт від 07.09.2012 року, посвідчений заступником сільського голови Михайлівської сільської ради за номером 81, яким все належне йому майно заповідав відповідачу в справі, що доводився заповідачу сином та є рідним братом позивачки. На момент складання заповіту батько, який до своєї смерті проживав разом з позивачем, хоча і був дієздатною особою, проте не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом 2011 року переніс два ішемічних інсульти, з 20 червня 2011 року по 29 липня 2011 року перебував у відділенні гострих порушень мозкового крововиливу з діагнозом ішемічний інсульт в правій гемісфері головного мозку з геморагічним просочуванням крові в шлуночки та субанахроїдальний простір, набряк головного мозку, лівобічна геміплегія, гіпертонічна хвороба Ш ступеню. З історії хвороби № 4569 випливає, що у спадкоємця були наявні суттєві порушення когнітивних функцій, зниження критики та адекватності. Перелічені хвороби позбавили батька здатності зріло розмірковувати; характер психічних розладів батька був таким, що він повністю не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після другого інсульту батько постійно знаходився в ліжку, не міг самостійно пересуватися, підтримувати будь-яке конструктивне спілкування, розуміти значення адресованих до нього звернень, відповідати на елементарні питання, перебував у власному світі, потребував постійного стороннього догляду, який здійснювала позивач, проживаючи з батьками в одній садибі. Після смерті батька вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом з ним на момент смерті. Так само прийняла спадщину і мати позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя матері ані позивач, ані сама [PERSON] оформленням спадщини не займалися з причини хворіб матері: гіпертонічної хвороби Ш ступеню з високим ризиком після гострого інфаркту, цукрового діабету, гастродуаденіту, панкреатиту, катаракти та ангіосклерозу судин ока, онкологічного захворювання, що супроводжувалось хірургічним втручанням. Після смерті матері позивач звернулася до п`ятої Запорізької нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, яка (заява) була направлена за належністю до приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу за місцем реєстрації батька позивачки, де позивачка дізналась про наявність спадкової справи, відкритої за заявою відповідача. Свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не отримав через пропуск строку звернення до нотаріуса, тому подав до Вільнянскього районного суду Запорізької області позов про визнання права власності в порядку спадкування, де відповідачем визначив Михайлівську сільську раду Вільнянського району, а не позивачку. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 року за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку під вказаним нерухомим майном, земельну ділянку площею 4,5 га на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, гараж за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0075 га за вказаною адресою для розташування гаража. Вказане рішення скасовано судом апеляційної інстанції 31 січня 2018 року, а в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 20\~листопада 2013\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~з одного\~боку,\~та [PERSON] ,\~-\~з другого,\~-\~укладений договір\~дарування квартири\~ [ADDRESS] ,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~ та\~ [PERSON] подарували,\~а [PERSON] \~отримав в\~дар квартиру\~ [ADDRESS] .\~Вказаний договір\~є недійсним\~в частині\~1/2\~частини,\~що належала\~ [PERSON] ,\~так як\~дарувальник на\~момент вчинення\~вказаного правочину\~в силу\~свого хворобливого\~стану не\~міг усвідомлювати\~значення своїх\~дій та\~керувати ними.\~Вказану нерухомість\~ [PERSON] \~продав [PERSON] \~на підставі\~договору купівля-продажу\~від 28.07.2017\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Запорізького\~міського нотаріального\~округу Туріченко\~О.М. Так як наступні правочини щодо відчуження майна, що були вчинені після недійсного правочину, не підлягають визнанню недійсними, то способом захисту порушеного права в такому випадку має бути подання віндикаційного позову. Оскільки їй як спадкоємцю, що здійснила право на спадкування, належить право вимоги про витребування майна від недобросовісного набувача, а також від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, просить про витребування однієї другої частини спірної квартири від [PERSON] . Так як позивач на момент смерті спадкодавця [PERSON] постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та здійснювала за ним догляд, проте спадкодавець був зареєстрований за іншою адресою, а саме: в будинку [ADDRESS] , що і унеможливило отримання нею свідоцтва про право на спадщину, просить встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] в будинку [ADDRESS] на момент відкриття спадщини, а саме: станом на 13 січня 2016 року (а. с. 234-239 т. 1). 22 грудня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Карабак Л.Г. позов залишено без розгляду. 11 січня 2018 року у зв`язку із направленням у відрядження судді Карабак Л.Г. здійснено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого справу передано у провадження судді Щасливої О.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 23.01.2018 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. На підставі ухвали суду від 23.02.2018 року у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. витребувано копію договору дарування квартири [ADDRESS] , у приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу Коробки О.В. витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , в Михайлівській сільській раді реєстр для реєстрації нотаріальних дій та журнал реєстрації заповітів. Ухвалами суду від 27.02.2018 року залишені без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів та представника відповідачів про зупинення провадження в справі до розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має значення. 31 січня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Ухвалою суду від 13.03.2020 року підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 26.02.2020 року, яка скасована постановою Запорізького апеляційного суду від 06.05.2020 року, клопотання про забезпечення позову залишено без задоволення. На підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 06.05.2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на належне спадкодавцю нерухоме майно. 13 березня 2020 року за клопотанням представника позивача з комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 6» витребувано копії історій хворіб [PERSON] 28 серпня 2020 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для визначення психічного стану [PERSON] на день підписання заповіту від 07.09.2012 року та договору дарування від 20.11.2013 року. Провадження в справі зупинено. 19 січня 2021 року провадження в справі поновлено у зв`язку з завершенням експертного дослідження. В судовому засіданні позивачка і її представник адвокат Степанова Н.Г. підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення. Зокрема, позивач пояснила, що до смерті батьків проживала з батьками в будинку [ADDRESS] . В садибі два будинка: в одному проживали батьки, в іншому вона зі своєю сім`єю, яка утворюється з неї, чоловіка та двох синів. В червні 2011 року батько переніс перший інсульт, був виписаний зі стаціонару медичного закладу в липні, а в серпні переніс другий інсульт, після якого вже не повернувся до самостійного життя та потребував постійної сторонньої допомоги через повну нездатність обслуговувати себе. Після вказаного захворювання батько вже не підводився на ноги, постійно лежав, через що у нього утворювалися пролежні, не міг навіть самостійно їсти та пити, постійно перебував у розсіяній свідомості, нерозбірливо розмовляв, переважно невлад. Він не міг не лише кудись від`їхати, а й навіть ходити по садибі. Вона доглядала за батьком до останніх днів його життя. В цьому в перші дні його хвороби їй допомагали медичні працівники. Після виписки батько виявляв ознаки психічного розладу, був повністю дезорієнтований в життєвих обставинах, був позбавлений можливості сформувати волевиявлення на складання заповіту та договору дарування. У зв`язку з викладеним просить про задоволення позову. Представник позивача підтримала вимоги своєї довірительки. Просить про ухвалення рішення на її користь. Представник відповідачів, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення спору, в судові засідання 3 та 10 листопада 2021 року не з`явився, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило ухвалення рішення у його відсутність. Протягом судового розгляду заперечував проти задоволення позову, заявляючи про повну адекватність [PERSON] під час вчинення оспорюваних правочинів. Третя особа до суду не з`явилась, надавши письмове звернення, яке містить прохання про проведення судового розгляду без її участі. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України ухвалив рішення у відсутність приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що від імені [PERSON] , чия смерть сталася [INFO] , 7 вересня 2012 року складений заповіт, яким заповідано все йому майно [PERSON] (а. с. 221 т. 1). Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття заповіту ввстановлено статтею 1233 ЦК України, згідно з якою заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином в розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Недійсність заповіту встановлена також статтею 1257 ЦК України, за змістом якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України. В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Як випливає із змісту роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі. \~ \~ \~ \~ Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про раптовий і тимчасовий розлад психіки, сплив якого, як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою. В той же час у разі смерті цієї особи такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. ст. 225, 1257 ЦК України). Таким чином, предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину. Як слідує\~з роз`яснень\~пункту 16\~Постанови Верховного\~Суду України\~№ 9\~від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року. У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Як випливає з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та чи міг він керувати ними при складанні 7 вересня 2012 року заповіту та при підписанні договору дарування 20 листопада 3013 року. Як випливає з висновку судової психіатричної експертизи № 530 від 14.12.2020 року, [PERSON] , 1939 року народження, на день підписання заповіту 7 вересня 2012 року та при підписанні договору дарування 20 листопада 3013 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, ішемічні інсульти у травні та вересні 2011 року), внаслідок чого на день підписання заповіту та на день підписання договору дарування не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 99-100 т. 2). Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12. Отже, за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи встановлено неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладанні оспорюваних правочинів. Підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на їх\~всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України). Зазначений висновок експертизи логічно поєднується з іншими фактичними даними, до яких відносяться пояснення позивача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що одностайно стверджують про хворобливий стан [PERSON] на час складання заповіту та укладення договору дарування, його абсолютну нездатність висловлювати своє волевиявлення та керувати розумовою діяльністю. Зокрема, означені свідки, які в силу різних обставин (як медики, що надавали медичну допомогу; особи, що допомагали здійснювати догляд за хворим; сусіди) були очевидцями вказаних подій, показали, що після другого інсульту [PERSON] залишався прикутим до ліжка, не міг самостійно навіть приймати їжу, практично був позбавлений можливості застосовувати виразні засоби мови та інші засоби продуктивного спілкування, не впізнавав оточуючих, був позбавлений можливості керувати своїми розумовими процесами. На користь зазначеного умовиводу суду свідчить і зміст експертного дослідження № 84/к від 29.03.2018 року, виконаного на замовлення представника позивача, відповідно до висновків якого з урахуванням того, що пацієнт [PERSON] на момент наданого в розпорядження комісії медичного спостереження демонстрував порушення когнітивних функцій, критики, адекватності, рівня свідомості, за загалом досить стійкий характер проявів судинних та післяішемічних уражень головного мозку комісія вважає, що здатність [PERSON] за станом свого здоров`я повністю (тобто, на нормальному рівні) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, найбільш ймовірно, була порушена (а. с. 124-130 т. 1). При ухваленні рішення в цій частині на користь позивачки, суд,

Outcome: partial