Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. Просить визнати договір Фінансового лізингу № 01800 від 05.03.2018 року - недійсним, стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» сплачені кошти в розмірі 29 500 гривень, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень та судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. 05 березня 2018 року між [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» було укладено договір Фінансового лізингу № 01800. Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. 05.03.2018 року відповідно до квитанції №15407483 на розрахунковий рахунок № [NUMBER] ТОВ «Максус Лізинг», код банку отримувача 41597671, проведено перерахунок грошових коштів у сумі 29500 грн. 00 коп., як Авансовий платіж Договору фінансового лізингу № 01800 від 05.03.2018 року. Після підписання зазначеного договору позивач помітив, що в договорі вказана вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку розраховував (п.8.2 Договору), на що менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, що в договір вказується транспортний засіб вартістю 2017 р.в. для перекриття вартості акційного авто, та пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний в Додатку до договору фінансового лізингу. У зазначений день автомобіль не прибув, менеджер сказала почекати тиждень. Через тиждень автомобіль також не прибув. Позивачу сказали, що він може написати заяву про розірвання договору та повернення коштів, але у відповідності до п.12.1 Договору, у разі розірвання договору з його ініціативи - кошти поверненню не підлягають. Він запропонував, щоб компанія направила листа про розірвання договору з їхньої ініціативи, але ніяких листів не надходило. Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 26 100 грн. (10% вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився Комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач вважав, що це аванс за транспортний засіб. В договорі це передбачено, але у мене не було можливості детально ознайомитися з умовами договору для його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу та обіцяв надати автомобіль, вказаний в заяві на отримання транспортного засобу.Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Позивач у судове засідання не з'явився, проте надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. На адресу суду повернувся конверт, в якому направлявся виклик до суду, з позначкою що «за закінчення встановленого строку зберігання». Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка була направлена за адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вищевикладене у суду є підстави вважати, що відповідач повідомлений належним чином. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 березня 2018 року між [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» було укладено договір Фінансового лізингу № 01800. (а.с.17-24). Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. 05.03.2018 року відповідно до квитанції №15407483 на розрахунковий рахунок № [NUMBER] ТОВ «Максус Лізинг», код банку отримувача 41597671, проведено перерахунок грошових коштів у сумі 29500 грн. 00 коп., як Авансовий платіж Договору фінансового лізингу № 01800 від 05.03.2018 року. (а.с.26). За приписами п.1.8 даного закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. (а.с.17). Ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. П. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» встановлено, що фінансовими вважаються такі послуги, зокрема фінансовий лізинг. Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» визначено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Відповідно до п.11.3 Договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати позивачем, як лізингоодержувачем, всіх платежів, передбачених даним Договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати відповідач, як лізингодавець, у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець передає предмет лізингу у користування лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору (у разі зміни вартості предмета лізингу), з урахуванням умов, викладених у п.1.7 ст.1 даного Договору. Згідно п.п.8.1, 8.2 Договору лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Вказаним договором визначено термін «комісія за організацію Договору», це першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії відображається у даному Договорі та Додатку №1 до Договору і становить 10 % вартості предмета лізингу. Відповідно до п.9.1 Договору комісія за організацію договору це погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Відповідно до п.п.3.3.1 Договору позивач зобов'язувався до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені Договором, платежі. Згідно визначених у Договорі термінів, лізингові платежі всі види платежів, передбачених даним Договором. З огляду на викладені положення, ст.10 Договору передбачено також сплату лізингоодержувачем лізингових періодичних платежів. Виходячи зі змісту п.п.10.1, 10.3 лізинговий періодичний платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток №1 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18,49 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу. На момент укладення даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу становить 217,88 доларів США, що відповідно становить 5860,97 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» грошових коштів у сумі 29500 грн. 00 коп., як Авансовий платіж Договору фінансового лізингу № 01800 від 05.03.2018 року. (а.с.29). Відповідно до п. 12.4. Договору «Максимальний строк повернення грошових коштів згідно з п. п. 12,1. ст. 12 даного Договору становить 30 (тридцять) банківських днів, з моменту отримання Лізингодавцем заяви Лізингоодержувача про розірвання даного Договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти». Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між сторонами містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору Фінансового лізингу № 01800 від 05.03.2018 року недійсним та стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» сплачені кошти в розмірі 29 500 гривень підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також згідно із п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн., але належної аргументації цьому не надав, тому суд вважає, що в задоволенні моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1409,60 грн., а саме: 704,80 грн. за позов немайнового характеру та 704,80 грн. - майнового характеру. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial