Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн», просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з серпня 2015 року по вересень 2015 року в розмірі 3856,14 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 2012 по 2015 роки в розмірі 9962,32 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн., витрати по сплаті судового збору, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.08.2011 року його було прийнято на посаду завідуючого складом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн». 30.09.2015 року він звільнився за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідачем була нарахована йому заробітна плата за період з 01.08.2015 року по 30.09.2015 року в сумі 3856,14 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 9962,32 грн., однак ці суми не виплачені, що порушує норми трудового законодавства, він є інвалідом 3 групи і потребує регулярного застосування коштовних ліків, які через невиплату йому заробітної плати перестав купувати, у зв'язку з тим, що відповідач до цього часу не провів розрахунку, заподіяв великі моральні страждання, він весь час хвилюється з приводу існування його сім'ї, він та його сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування з оточуючими їх близькими людьми, вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому моральну шкоду. Позивач подавав до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог, в останньому варіанті, поданому в судовому засіданні 08.12.2015 року, просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з серпня 2015 року по вересень 2015 року в розмірі 3856,14 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 2012 по 2015 роки в розмірі 9962,32 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 4581,01 грн., моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн., мотивуючи заяву тим, що окрім викладеного в позовній заяві на даний час збільшилася сума виплати середнього заробітку за 49 днів затримки виплати заробітної плати. (а.с. 40-41) В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити позов частково, а саме погоджується на стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» на користь [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 3856,14 грн. та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9962,32 грн., пояснив, що позивачу неодноразово було запропоновано отримати заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку починаючи з дня звільнення, проте відповідач відмовився в її отриманні, посилаючись на те, що невірна сума нарахування, проте нарахована сума товариства відповідає вказаній позивачем сумі, вважає що позивач звернувся безпідставно з позовом до суду, також відсутні підстави відшкодування моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, оскільки ця затримка відбувалася не з вини товариства. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, врахувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Наказом № 6 від 16.08.2011 року [PERSON] з 16.08.2011 року прийнято на посаду завідуючого складом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн». (а.с. 11) У відповідності до ст. 38 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк є його розірвання з ініціативи працівника. Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 16.09.2015 року [PERSON] звернувся до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» Чепуришкіна В.Г. із заявою про його звільнення за власним бажанням, відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України 30.09.2015 року. (а.с. 14) Наказом № 33 від 30.09.2015 року [PERSON] звільнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України. (а.с. 11) Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України (у справі 6-144ц13), не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який являється знайомим позивача показав, що був на підприємстві відповідача разом з позивачем та іншим свідком [PERSON] приблизно 2 чи 3 грудня 2015 року, де в їх присутності, стороною відповідача було запропоновано отримати позивачу кошти по виплаті заробітної плати, розмір він точно не пам'ятає, десь приблизно 13000,00 грн., та взамін написати розписку про відсутність матеріального спору в подальшому, проте позивач відмовився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який являється знайомим позивача, надав аналогічні покази свідка [PERSON], показав, що був на підприємстві відповідача десь 04.12.2015 року разом з позивачем, де останньому директор товариства пропонував виплатити заробітну плату та написати розписку про відсутність претензії, проте позивач відмовився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який являється знайомим позивача, надав аналогічні покази свідків [PERSON], [PERSON], показав, що був на підприємстві відповідача разом з позивачем коли директор товариства пропонував [PERSON] заробітну плату та написати розписку про відсутність претензії, проте останній відмовився. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка являється бухгалтером-касиром на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» показала, що позивач працював на товаристві, був звільнений за власним бажанням, 30.09.2015 року позивач з'явився для отримання всіх документів на день звільнення та заробітної плати, проте після того як побачив суму заробітної плати відмовився в їх отриманні, оскільки не погоджувався з нарахованою сумою, яка складала 13818,00 грн., в подальшому позивача вона не бачила, які розмови виникали між директором та позивачем їй не відомо, проте відомо що на адресу позивача направлявся лист з вимогою отримати нараховані йому кошти. Відповідно до повідомлення від 30.10.2015 року № 116/2 встановлено, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» звернувся до [PERSON] з письмовим повідомлення про необхідність з'явитися для отримання сум розрахунків під час звільнення. Суд, надавши оцінку показанням свідків, встановив, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» було запропоновано позивачу [PERSON] отримати розрахунок при звільненні працівника, проте позивач відмовився від отримання такого розрахунку, оскільки не погоджувався з сумою виплати, разом з тим, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що сума запропонована позивачу складала близько 13 000,00 грн., свідок [PERSON] вказала, що розрахункова сума становила 13818,00 грн. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку вказав загальну суму 13818,46 грн., з якою погодилась і сторона відповідача та вказала про те, що саме таку суму було запропоновано забрати позивачу на день звільнення. А тому враховуючи норми ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заробітної плати в розмірі 3856,14 грн. та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9962,32 грн. підлягає задоволенню. Однак, враховуючи що між сторонами не було спору щодо суми розрахунку нарахованої Товариством з обмеженою відповідальністю «Еріна Дістріб'юшн» при звільненні працівника [PERSON] по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а неотримання позивачем розрахунку при звільненні виникли з підстав відмови саме позивача, то позовні вимоги в частині нарахування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 4581,01 грн. є необґрунтованим та підстав для задоволення вказаної вимоги немає. В частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що під час нарахування та виплати позивачу розрахунку під час звільнення позивача, відповідачем не порушувались норми чинного законодавства, враховуючи, що судом не було встановлено вини відповідача з приводу процедури нарахування розрахунку по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, отже не були порушені законні права позивача, тому вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial