Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

03 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ "Технополіс-1" про визнання незаконним наказу про звільнення від 01 листопада 2018 року, зміну дати та підстав звільнення із зазначенням дати звільнення 04 лютого 2015 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з ініціативи працівника у зв`язку із порушенням керівником підприємства законодавства про працю, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року. Позов обгрунтований тим, що позивач перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 17 жовтня 2014 року на посаді продавця непродовольчих товарів в [ADDRESS] . Листом від 01 листопада 2018 року відповідачем повідомлено про її звільнення за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня згідно п.4 ст.40 КЗпП України. 04 лютого 2015 року при виході на роботу вона дізналась про її звільнення, у зв`язку з чим звернулась до керівництва за роз`ясненнями. Директор Ніжинської філії пояснив, що з програми її видалило вище керівництво і наполегливо просив написати заяву про звільнення за згодою сторін, про що вона відмовила, на що директор повідомив про її звільнення. До роботи її не допускали. Наказу про звільнення, трудової книжки їй на неодноразові звернення надано не було. 22 квітня 2015 року директор Ніжинської філії письмово повідомив про її звільнення з 04 лютого 2015 року, дане повідомлення отримане нею 30 квітня 2015 року. Наказу про звільнення, трудової книжки їй надано не було. 06 лютого 2015 року позивач звернулась до інспекції праці, якою листом від 09 липня 2015 року повідомлено про недопуск керівництвом Ніжинської філії ТОВ «Технополіс-1» до службових приміщень та ненадання пояснень. 09 лютого 2017 року позивачем надіслано відповідачу запит щодо надання наказу про звільнення, довідки про доходи та заробітну плату, на що відповідачем повідомлено про те, що вона не звільнена. Починаючи з 04 лютого 2015 року відповідач чинив перешкоди в отриманні наказу про звільнення і не надав трудову книжку, не провів остаточний розрахунок при звільненні, що є грубим порушенням трудового законодавства. Просить позов задовольнити. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, про що заперечення останніх відсутні, перше судове засідання призначене на 01 березня 2019 року. У відзиві на позовну заяву від 05 лютого 2019 року представник відповідача адвокат Білека Ю.І. просить залишити позовну заяву без руху, у задоволенні позову просить відмовити. з посиланням на те, що позивач, яка перебувала із відповідачем у трудових відносинах з 17 жовтня 2014 року на посаді продавця непродовольчих товарів, починаючи з 09 лютого 2015 року перестала виходити на роботу, про що керуючим магазину було складено доповідну записку. На підставі наказу від 03 січня 2018 року в магазині було створено робочу групу, якою складені акти про відсутність на роботі позивача від 02, 03, 04, 05, 06, 07, 08, 09, 10, 11, 12 жовтня 2018 року. Через тривалу відсутність позивача на роботі їй надіслані листи 02, 12, 23 жовтня 2018 року, 01, 30 листопада 2018 року щодо причин відсутності, листами від 01 та 30 листопада 2018 року позивача було повідомлено про звільнення на підставі наказу від 01 листопада 2018 року за відсутність на роботі без поважних причин (прогул) на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до розписки від 07 грудня 2018 року позивач отримала свою трудову книжку. Недопуск позивача та її звільнення 04 лютого 2015 року відсутні, у відповідача відсутня інформація про створення директором магазину [PERSON] повідомлення від 22 квітня 2015 року про звільнення позивача, директор не є повноважною особою щодо звільнення працівників. Позивач повідомлена листом від 01 березня 2017 року про те, що вона не звільнена. Позивач від дати отримання даного повідомлення повинна була приступити до роботи, що нею не було зроблено, останньою штучно створено уявлення про її не допуск на роботу, остання накопичувала строк для стягнення середнього заробітку. 01 листопада 2018 року позивачу було сплачено остаточний розрахунок при звільненні-622 грн. 16 коп компенсації за невикористанні відпустки. На день звільнення заборгованість по заробітній платі позивача відсутня. Позовна заява про стягнення середнього заробітку не оплачена судовим збором. Позивач звернулась до суду через 3,5 років, тобто пропустила строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Згідно заяви від 15 квітня 2019 року представник позивача [PERSON] зазначає про не надіслання позивачу у встановленому порядку відзиву на позов. У заяві про збільшення позовних вимог від 19 червня 2019 року позивач [PERSON] просить визнати незаконним наказ про звільнення від 01 листопада 2018 року, змінити дату та підставу звільнення із зазначенням дати звільнення 04 лютого 2015 року на підставі ч.2 ст.38 КЗпП України за згодою сторін, стягнення 121419 грн. 76 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року, стягнення 200000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Заява позивача про збільшення позовних вимог від 19 червня 2019 року подана після першого судового засідання по справі, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у ній змінений предмет щодо ч.2 ст.38 КЗпП України та доповнено вимогу про стягнення моральної шкоди, що не відповідає вимогам ст.49 ЦПК України і є підставою для розгляду справи відповідно до позовних вимог від 03 грудня 2018 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала за обставин згідно позовної заяви, пояснивши, що трудову книжку вона отримала у грудні 2018 року у м.Києві, повідомлення про те, що вона не звільнена, отримала у березні 2017 року, зверталась до інспекції праці та органів поліції щодо порушення її трудових прав, не виходила на роботу, оскільки охоронці її не пускали, наказ про звільнення не отримувала, його зміст викладений у листі, останній раз отримувала заробітну плату від відповідача у розмірі 400-500 грн. у лютому 2015 року. До роботи її не допустив директор Сердюк , останній повідомив, що її звільнено. Дана позиція підтримана в судовому засіданні представниками позивача [PERSON] , адвокатом Івашко В.В.. Представник відповідача [PERSON] , участь якого в судовому засіданні забезпечена в дистанційному режимі відеоконференції, позов не визнав за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, пояснивши, що позивач пропустила строк звернення до суду без поважних причин, звільнення останньої правомірне, заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що весною 2015 року в магазині Єльдорадо м.Ніжина між [PERSON] та працівниками магазину відбулася розмова, остання вимагала трудову книжку, їй було відмовлено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює охоронцем магазину Єльдорадо в м.Ніжині, в якому працювала [PERSON] , були звичайні виробничі суперечки, вказівок щодо її не допуску на роботу не було, перешкод останній у роботі не було, підстави її звільнення йому не відомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює охоронцем магазину Єльдорадо в м.Ніжині, в якому працювала [PERSON] продавцем-консультантом, вказівок щодо її не допуску на роботу не було, перешкод останній у роботі не було, підстави її звільнення йому не відомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працював разом із [PERSON] в Технополіс в м.Ніжині, її звільнили за низькі показники, діє балова система, її звільнили через Київ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що на початку 2015 року під час перебування в магазині Технополіс м.Ніжина працівник гучно розмовляли, [PERSON] не допускали на робоче місце і вказували, що її звільнено, остання просила наказ про звільнення та трудову книжку. Представник позивача [PERSON] , допитаний як свідок, в судовому засіданні показав, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , яку у лютому 2015 року не допускали на роботу, не надавали наказ про звільнення та трудову книжку, у зв`язку з чим були звернення до інспекції праці та поліції, наявне кримінальне провадження. Від відповідача отримано повідомлення 10 березня 2017 року про те, що позивач не звільнена, у 2018 році отримано повідомлення про звільнення позивача за прогули, позивач отримала копію наказу про звільнення 19 листопада 2018 року, трудову книжку отримала 07 грудня 2018 року. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Судом встановлено, що згідно копії виписки з наказу ТОВ «Технополіс-1» №1005-к від 17 жовтня 2014 року [PERSON] прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів, робота основна. Вказані обставини підтверджуються також копіями сторінок трудової книжки позивача щодо прийняття 17 жовтня 2014 року на посаду продавця непродовольчих товарів ТОВ «Технополіс-1» відповідно до наказу №1005-к від 17 жовтня 2014 року. Під час судового розгляду прізвище позивача після одруження « [PERSON] ». У копії повідомлення від 22 квітня 2015 року на ім`я [PERSON] , [ADDRESS] , зазначено про її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів «…від 04.02.2015 року…», зазначено про необхідність з`явлення за трудовою книжкою 28 квітня 2015 року в 11-00 год. за адресою- [ADDRESS] , «… директор [PERSON] …». Згідно копії заяви від 05 травня 2015 року [PERSON] на адресу директора ТОВ «Технополіс-1» [PERSON] зазначає про отримання нею 30 квітня 2015 року повідомлення про звільнення, відсутності наміру писати заяву про звільнення, заявлено вимогу про надання трудової книжки та інформації щодо підстав звільнення. У копії повідомлення ТОВ «Технополіс-1» від 01 березня 2017 року вих.№02/76 на ім`я [PERSON] ( [ADDRESS] ) зазначено про надання завіреної копії трудової книжки та виписки з наказу на прийом, довідку про доходи не надано, оскільки «… Ви не звільнені…». Відповідно до копії запиту на інформацію від 09 лютого 2017 року [PERSON] ( [ADDRESS] ) просить відповідача надати документи щодо прийняття та звільнення з роботи, розміру доходів, заробітної плати, не виплаченої при звільненні, місця зберігання її трудової книжки. У копії повідомлення ТОВ «Технополоіс-1» від 01 листопада 2018 року вих.№1009 на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) зазначено про її звільнення 01 листопада 2018 року у зв`язку із систематичним порушенням трудового законодавства-відсутність на робочому місці без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Зазначено про отримання трудової книжки у відділі кадрів ТОВ «Технополіс-1» (м.Київ, пл.Спортивна, 1А). Дана копія документа надана сторонами по справі. Згідно копії заяви від 06 лютого 2015 року [PERSON] ( [ADDRESS] ) на адресу інспекції з праці «…Ніжинський міськвиконком» зазначає про вихід її на роботу 04 лютого 2015 року в 08-00 год та надання інформації в програмі 1С про її звільнення, надання аналогічної інформації 05 лютого 2015 року, пропозиції щодо написання заяви про звільнення за згодою сторін, та подальших незаконних дій щодо її не допуску до роботи. Відповідно до копії повідомлення Територіальної Державної інспекції з питань праці у Чернігівській області від 09 липня 2015 року на ім`я [PERSON] ( [ADDRESS] ) зазначено, що ТОВ «Технополіс-1» з 24 жовтня 2004 року здійснює свою діяльність в [ADDRESS] , місцезнаходження юридичної особи-Києво-Святошинський район, с.Петропавлівська Борщагівка, вул.Велика Кільцева, 4. Від ТОВ «Технополіс-1» надійшов лист щодо підстав проведення перевірки, зокрема, про те, що «… [PERSON] не була звільнена, але протягом тривалого часу не виконує трудові обов`язки…». Повноваження державних інспекторів праці не наділені правом проведення слідчих дій для встановлення фактів, які підтверджують або спростовують здійснення роботодавцем не зафіксованих у письмовій формі дій. У копії повідомлення ТОВ «Технополіс-1» від 02 жовтня 2018 року вих.№ 811 на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) зазначено про відсутність на роботі з невідомих причин та необхідність подачі письмових пояснень щодо відсутності до 12 жовтня 2018 року. Аналогічні повідомлення здійснені 12 жовтня 2018 року вих.№902, 23 жовтня 2018 року вих.№959.Також надані копії листів із рекомендованими повідомленнями від 03 грудня 2018 року на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) (відомості про вручення відсутні), копії списків згрупованих поштових відправлень № 23083 , № 23891 , № 24830 , № 25756 , № 28890 , в яких наявні відомості щодо «… [PERSON] … м.Ніжин…». Згідно копій доповідної записки та актів від 02 жовтня 2018 року, 03 жовтня 2018 року, 04 жовтня 2018 року, 05 жовтня 2018 року, 06 жовтня 2018 року, 07 жовтня 2018 року, 08 жовтня 2018 року, 09 жовтня 2018 року, 10 жовтня 2018 року, 11 жовтня 2018 року, 12 жовтня 2018 року, 01 листопада 2018 року [PERSON] відсутня на роботі протягом усього робочого дня без повідомлення причин, на телефонні дзвінки не відповідає. У копіях табелів обліку використання робочого часу за лютий 2015 року дні відпрацювання 02-06 лютого 2015 року, до винесення наказу про звільнення 01 листопада 2018 року-дні відпрацювання не зазначені. Згідно копій розрахункового листка за січень 2015 року [PERSON] виплачено 2399 грн. 59 коп, за лютий 2015 року [PERSON] виплачено 1951 грн. 49 коп за 5 відпрацюваних днів, за листопад 2018 року [PERSON] виплачено 622 грн. 16 коп. Відповідно до повідомлення АТ «Державний ощадний банк України» від 21 жовтня 2019 року грошові кошти в сумі 622 грн. 16 коп за меморіальним ордером № 0100001348 про перерахування ТОВ «Технополіс-1» [PERSON] повернуто у зв`язку з уточненням реквізитів одержувача, що підтверджується платіжним дорученням №2903761926 від 01 листопада 2018 року. Згідно копій актів від 01 листопада 2018 року [PERSON] не з`явилася до відділу кадрів для надання пояснень щодо відсутності на роботі, підписанні наказу про накладення дисциплінарного стягнення від 01 листопада 2018 року та наказу від 01 листопада 2018 року про звільнення. Відповідно до копій наказів ТОВ «Технополіс-1» №2/3 від 03 січня 2018 року створено робочу комісію по встановленню фактів відсутності на робочому місці працівників. Відповідно до копії наказу №11 від 01 листопада 2018 року через відсутність на роботі в період з 2015 року по 01 листопада 2018 року без надання документів щодо поважності відсутності визнано для [PERSON] прогулом робочі дні в період з 09 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року, вказаний період у табелі обліку робочого часу позначений, як прогули, заробітна плата за вказаний період не нарахована, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул). Згідно копії наказу №Т01/01/11/008 «про припинення трудового договору» [PERSON] звільнено 01 листопада 2018 року за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. З наказом ознайомлено [PERSON] 07 грудня 2018 року. Згідно копії розписки від від 07 грудня 2018 року [PERSON] отримала свою трудову книжку [NUMBER] , зазначено «…маю претензії-не згодна з наказом про звільнення…». Адреса проживання позивача [PERSON] в [ADDRESS] , зазначена в особовій картці працівника. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача відбулося згідно наказу від 01 листопада 2018 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП за прогул без поважних причин, з даним наказом позивач ознайомилась 07 грудня 2018 року, що підтверджується відповідним написом на копії даного наказу, трудова книжка отримана позивачем 07 грудня 2018 року, що підтверджується копією розписки від від 07 грудня 2018 року. Докази на підтвердження отримання позивачем копії наказу про звільнення від 01 листопада 2018 року та трудової книжки в інший період матеріали справи не містять. Згідно з п.4 ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Передбаченим п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). У справах про звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно виявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло це бути підставою для розірвання трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За правилами ч.ч.1, 3 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст.148 КЗпП України). Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідачем визнанні дні прогулу з 09 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року, при цьому відповідачем вчинені дії щодо з`ясування причин відсутності позивача на роботі згідно повідомлень від 01 березня 2017 року, 02 жовтня 2018 року, 12 жовтня 2018 року, 23 жовтня 2018 року, 03 грудня 2018 року. Докази щодо з`ясування даних причин в період з лютого 2015 року до 01 березня 2017 року суду не подані, так само не подані докази на спростування повідомлення за підписом директора [PERSON] від 22 квітня 2015 року на ім`я [PERSON] про її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів, причин відсутності на роботі позивача, якою в подальшому ініційоване звернення до органів інспекції праці та національної поліції. Саме відповідач як роботодавець зобов`язаний надати суду такі докази, оскільки вони знаходяться у його розпорядженні. Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII. Згідно із ст.4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом ст.4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Належні та допустимі докази на підтвердження додержання відповідачем правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи, винесення оскаржуваного наказу про звільнення, із врахуванням періоду спірних правовідносин сторін з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року,- суду не подані, у зв`зку з чим наказ про звільнення від 01 листопада 2018 року є незаконним. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки, тобто з моменту, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Констатувавши загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма ст.233 КЗпП України деталізує це правило щодо звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Врахувавши конструкції даної статті застосування судом зазначених строків звернення відбувається без окремої заяви сторони. В судовому засіданні встановлено, що з наказом про звільнення позивач ознайомилась 07 грудня 2018 року, трудова книжка отримана позивачем 07 грудня 2018 року, позов поданий до суду 03 грудня 2018 року, тобто строк, встановлений ст.233 КЗпП України, позивачем не пропущений. З таких обставин позов в частині визнання незаконним наказу про звільнення від 01 листопада 2018 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч.2 цієї статті (при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу). У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні встановлено незаконність наказу про звільнення позивача від 01 листопада 2018 року, що є підставою для застосування до спірних відносин положень ст.235 КЗпП України. Як зазначено вище відповідно до повідомлення АТ «Державний ощадний банк України» від 21 жовтня 2019 року грошові кошти в сумі 622 грн. 16 коп за меморіальним ордером № 0100001348 про перерахування ТОВ «Технополіс-1» [PERSON] повернуто у зв`язку з уточненням реквізитів одержувача, що підтверджується платіжним дорученням №2903761926 від 01 листопада 2018 року. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування. Позивачем заявлені вимоги про стягнення 121419 грн. 76 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 лютого 2015 року по 01 листопада 2018 року, середньоденна заробітна плата визначена у розмірі 125 грн. 79 коп, що відповідачем у встановленому порядку не спростовано, клопотання про призначення відповідних судових експертиз відсутні. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, спірність грошових коштів в сумі 622 грн. 16 коп, тривалості спірних правовідносин сторін з 04 лютого 2015 року, відсутність доказів щодо працевлаштування позивача після звільнення, суд визначає розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) у сумі 50000 грн., що є співмірним. Позов в даній частині підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні відповідачем не надані докази щодо підстав припинення трудових відносин позивача згідно повідомлення від 22 квітня 2015 року директора [PERSON], позивачем також не надані докази щодо підстав формулювання звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, такі відомості не зазначені і в показаннях свідків, допитаних в судовому засіданні згідно клопотань сторін. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Позов даній частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням задоволення позову частково та сплати позивачем по 704 грн. 80 коп за вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп (704,80*2=1409,60) підлягає стягненню на її користь із відповідача. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Зазначене підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 вересня 2018 у справі №751/3840/15-ц. Правнича допомога позивачу надана, зокрема, адвокатом Івашком В.В., розмір документально підтверджених витрат на правничу допомогу становить 17000 грн.. Матеріалами справи доведений факт надання правничої допомоги адвокатом, надані суду належні документи дають підстави для вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача. Визначаючи суму витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує тривалість часу, затраченого на складання процесуальних документів, підготовку інших документів до суду, у зв`язку із чим доходить до висновку про компенсацію позивачу витрат на правничу допомогу у розмірі 10600 грн., з яких 1600 грн. за складення позовної заяви, 1000 грн. за складення відповіді на відзив, 8000 грн. за участь в судових засіданнях адвоката Івашка В.В. 27 травня 2019 року, 19 червня 2019 року, 29 серпня 2019 року, 18 вересня 2019 року, 24 жовтня 2019 року, 03 грудня 2019 року, 27 січня 2020 року, 12 березня 2020 року, 16 червня 2020 року.

Outcome: partial