Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

14 вересня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним. Під час слухання справи як третю особу було залучено Третю Київську державну нотаріальну контору. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладений 05.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 2-80 від 05.02.2010 року; визнати недійсною державну реєстрацію права власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.2010 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Марущак С.В. був посвідчений договір дарування ? частини квартири за умовами якої [PERSON] подарував [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що йому у вересні 2014 року стало відомо про укладений договір, коли отримав Інформаційну довідку з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 25.09.2014 року КВ-2014 та після звернення до відповідача щодо отримання копії договору дарування, оскільки його примірника в позивача не було. Потім позивачу розтлумачили реальний характер вчиненого договору, оскільки позивач в силу свого психічного захворювання не міг зрозуміти його зміст та юридичні наслідки та й взагалі забув про нього. В позовній заяві зазначено, що психічне захворювання у позивача почало проявлятися в 1999-2000 роках і в подальшому тільки прогресувало. В подальшому позивач був визнаний інвалідом ІІ групи безстроково та причиною встановлення інвалідності стало психічне захворювання, яке триває більше 10 років. Крім того позивач перебуває під постійним наглядом лікарів психіатрів, де проходить лікування. Позивач в позовній заяві зазначає, що при укладенні спірного договору в силу свого захворювання він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними; його внутрішнє волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а тому на підставі ст.ст.203, 225 ЦК України позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та його представники заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що в момент вчинення правочину позивач розумів значення своїх дій та міг ними керувати. Крім того відповідач та представник відповідача звернулись до суду із заявою про застосування позовної давності. Заява обґрунтована тим, що позивачу було відомо про укладений договір, нотаріусом була перевірена дієздатність позивача. сторони мали гарні стосунки так як були родичами і у них були завжди гарні стосунки, відповідач регулярно надавав кошти позивачу на утримання квартири, оплату житлово-комунальних послуг, оскільки є співвласником квартири, а тому позивачу було відомо про укладений договір і про порушення його прав він знав в лютому 2010 року з моменту укладення договору. Інформаційна довідка є лише підтвердженням звернення до нотаріуса, а не підтвердженням дати коли позивач дізнався про договір дарування. Третя особа представника в судове засідання не направила. До суду надійшла заява в якій третя особа просить слухати справу у відсутність їх представника. Крім того до суду надійшли пояснення нотаріуса в яких він зазначає, що для посвідчення договору були надані всі необхідні документи було з'ясовано дієздатність сторін, волю дарувальника, чи розуміє він значення своїх дій, чи усвідомлює, що даруючи частину квартири позбавляється її, а також чи не чиниться на дарувальника тиск з боку обдаровуваного, роз'яснені наслідки відчуження частини квартири. Перед підписанням договір був прочитаний сторонами. Так як [PERSON] розумів значення своїх дій, а саме, що дарує ? частину від належної йому квартири та усвідомлював, що ця частина переходить у власність [PERSON], про що свідчить його підпис на договорі, що йому зрозумілий зміст договору та відповідає його волі, тому нотаріусом було посвідчено договір дарування. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Частина 1 статті 225 ЦК України визначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Дія зазначеної статті поширюється на правочини, вчинені дієздатною особою, але за обставин, які свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення. За ст. 203 ЦК однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тому законодавець визначає у ч. 1 ст. 225 умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину. Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.12.2005 року. 05.02.2010 року між [PERSON] (далі - Дарувальник) та [PERSON] (далі - Обдаровуваний) був укладений договір дарування ? частини квартири. За умовами Договору Дарувальник передав безоплатно, а Обдаровуваний приймає у дар ? частину квартири [ADDRESS]. В договорі зазначено, що при укладенні договору сторони діють добровільно, розуміючи значення своїх дій. Нотаріус роз'яснила сторонам договору положення статей 203, 717-719, 721, 727, 728 ЦК України. Право власності [PERSON] Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності було зареєстровано 11.02.2010 року. Враховуючи ту обставину, що відповідач в судовому засіданні пояснив, що він мав ключі від квартири та в будь-який момент міг до неї потрапити, суд приходить до висновку, що договір між сторонами був укладений (вчинений). В судовому засіданні було встановлено, що позивач не визнавався судом недієздатним чи обмежено дієздатним. В межах цивільної справи була призначена судово-психіатрична експертиза та висновком якої від 01.12.2016 року встановлено, що [PERSON] станом на 05.02.2010 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний тип перебігу, з вираженим апатико-дисоціативним типом дефекту та на день підписання договору дарування частини квартири - 05.02.2010 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що нотаріус перед посвідченням договору дарування частини квартири перевірила дієздатність позивача. Суд не може взяти до уваги зазначені посилання представника відповідача, оскільки нотаріус не має спеціальних знань. В судовому засіданні не було надано інших доказів, що саме в момент вчинення правочину позивач розумів значення своїх дій та міг ними керувати. Як вбачається з висновку, [PERSON] був поставлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, стійкий параноїчний синдром. Виражений апатико-дисоціативний тип». Крім того, з висновку вбачається, що [PERSON] звертався до лікарів-психіатрів 19.01.2010 року та поставлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма», потім звернувся 17.02.2010 року та був поставлений той же діагноз. Отже, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що в момент вчинення спірного правочину позивач не розумів значення своїх дій, суд приходить до висновку, що існують законом передбачені підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування ? частини квартири, що 05 лютого 2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. та зареєстрований в реєстрі за №2-80. Водночас сторона відповідача звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності та просила з цих підстав відмовити в задоволенні позовних вимог. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3-5 статті 267 ЦК України). Як пояснив позивач та його представники, позивачу стало відомо про існування спірного договору у вересні 2014 року після отримання інформаційної довідки нотаріусом. Також представники позивача пояснили, що після того, як восени 2014 року почали приходити люди та дивитися квартиру, у нього виникло питання з яких підстав вони оглядають квартиру. А тому звернувся до нотаріуса із проханням з'ясувати хто на даний час є власником квартири. Після цього нотаріусом було зроблено запит до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна та 25.09.2014 року за №76317 КВ-2014 Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна повідомило, що ? частина квартири зареєстрована за [PERSON] Крім того, представники позивача пояснили, що позивач не мав копії Договору дарування квартири. Позивач в судовому засіданні пояснив, що він думав що підписує договір довічного утримання і тому приймав матеріальну допомогу відповідача, проте житлово-комунальні послуги за квартиру позивач сплачував сам. Представник позивача звернувся до суду із заявою та просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовом та захистити порушене право позивача. Отже, вислухавши сторони, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовом, проте цей строк пропущено з поважних причин (хвороба позивача, яка має безперервний тип перебігу, він не мав копії договору дарування та вважав, що підписав договір довічного утримання), а тому оскільки право власності позивача порушено, суд вважає за можливе поновити порушені права позивача. Крім того, позивач просив визнати недійсною державну реєстрацію права власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]. Частина 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Так як зазначеним законом не передбачено визнання реєстрації недійсною, вона може бути скасована лише в певних Законом передбачених випадках, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявленої вимоги позивача. На підставі статті 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача та держави судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial