Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

27.05.2010 року позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури», в якій просить зобов'язати Державне підприємство "Харківський завод електроапаратури" укласти із нею договір найму кімнати [ADDRESS], який має статус гуртожитку та видати ордер на кімнату [ADDRESS], який має статус гуртожитку, посилаючись на те, що 31.03.89р. позивач була прийнята на ДП «Харківський завод електроапаратури», де працювала до 08.07.2003р.. Після прийняття на підприємство їй надали право зайняти ліжко-місце в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. В 2001 році в зв'язку з тим, що сусідів по кімнаті не було і вона фактично проживала в кімнаті одна. їй адміністрація підприємства дозволила користуватися одноосібно кімнатою і відкрила на її ім'я особистий рахунок для сплати комунальних послуг за всю кімнату. В 2010р. керівництво підприємства повідомило позивача, що з будинку знімається статус гуртожитку, а для зняття статусу гуртожитку з кімнати 523 з наступним закріпленням її за позивачкою по договору найму, вона повинна надати ордер. Ордер при вселенні підприємство їй не надавало. Фактично адміністрація підприємства надала позивачу в одноосібне користування кімнату, а документів не надало. В 2010 році позивач звернулась із заявою до виконуючого обов'язки генерального директора підприємства із проханням надати ордер на кімнату, проте отримала відмову, у зв»язку із чим вимушена звернутися до суду з дійсним позовом. В судове засідання позивачка не з»явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Представник відповідача - Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури» Білоус Олександр Маркович, який діє за довіреністю, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, надав суду заяву про визнання позовної заяви, витяг з рішення адміністрації та профспілкового комітету ДП «Харківський завод електроапаратури» та довідку з відділу кадрів. Суд дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, вислухавши представника відповідача, приходить до наступного. У відповідності до ч.1 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Статтею 63 ЖК України встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Крім того, у відповідності до ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. У відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З наявних в матеріалах справи доказів та пояснень представників сторін вбачається, що позивач працювала на ДП «Харківський завод електроапаратури» понад десять років, відповідачем було надано в одноосібне користування кімнату [ADDRESS] Однак, згідно ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, проте, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] мешкає в оспорюваному житловому приміщенні понад десять років, тому суд відмовляє у позові в частині зобов»язання відповідача видати ордер на кімнату [ADDRESS]. В іншій частині суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного вище та

Outcome: partial