Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

25 липня 2017 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що є власником будинку № [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23 березня 2006 року. Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, однак на початку липня 2015 року виїхала з нього з усім своїм майном та з зазначеного часу в ньому не проживає без поважних причин. Посилаючись на норми діючого законодавства, вважає, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням вказаного будинку, та має бути визнана такою і знята з реєстрації у ньому. Позивач до зали суду не прибув, надавши заяву, якою просить розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не прибула. Судові повістки про виклик її до суду надсилались рекомендованою поштою із повідомленням за зареєстрованою адресою її проживання, а також розміщувались на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Враховуючи наведене, суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 8/25 частин будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 23 березня 2006 року між ним та [PERSON] Право власності [PERSON] на вказану частку будинку зареєстроване Маріупольським бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 12949487, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11684851 від 30 серпня 2006 року. Також встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними Лівобережного районного відділу надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області від 04 квітня 2017 року. Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями ст. ст. 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом виселення осіб, які не набули право на користування таким майном. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже в аспекті ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Наведені положення передбачають право користування жилим приміщенням та підстави його втрати для членів сім"ї власника. Будь-які дані на підтвердження того, що відповідач є членом сім"ї позивача, суду не надані, не зазначено про це й у позовній заяві. З акту, складеного представниками Комітету самоорганізації населення "Успенівка" № 159 від 22 травня 2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], в будинку № [ADDRESS] не проживала та не проживає з 04 липня 2017 року. Отже, враховуючи, що відповідач не є членом сім"ї позивача та з 04 липня 2015 року за місцем реєстрації не проживає, суд вважає її такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] та задовольняє позов в цій частині. Разом із тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. В сенсі наведеної норми остаточне рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для її зняття з реєстраційного обліку, а тому суд не вбачає перешкод у реалізації позивачем такого права після набрання даним рішенням законної сили, а отже, й підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у розмірі 640 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial