Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

31.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «УОСК» та просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 20749,02 грн., пеню в розмірі 8799,28 грн., індекс інфляції в розмірі 14005,60 грн., 3% річних в розмірі 1253,00 грн., моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. та судовий збір в розмірі 580,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 січня 2014 року по вул. Каширській у м. Донецьку внаслідок дорожньо - транспортної пригоди транспортний засіб позивача «Hyundai120», д/н [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою Пролетарського районного суду м. Донецька [PERSON] визнаний винним у скоєнні ДТП, що сталася 30.01.2014 року. Позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застраховано у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», відповідно до полісу № АС/2074852. Позивач посилається, що він звернувся до страхової компанії з заявою про відшкодування збитків та відповідно до повідомлення ПрАТ «УОСК» від 20.05.2014 року вбачається, що відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 20749,02 грн. Однак, позивач зазначає, що до цього часу виплату страхового відшкодування йому здійснено не було. Враховуючи дані обставини, а також вимоги ст. 36.5 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 8799,28 грн., індекс інфляції в розмірі 14005,60 грн., 3% річних в розмірі 1253,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., оскільки затягування відповідачем виплати страхового відшкодування, спричинило йому душевні хвилювання, призвело до негативних змін у його житті та житті його близьких, порушило спосіб життя через неможливість користуватися транспортним засобом для задоволення власних потреб та змусило шукати кошти на ремонт. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заперечення проти позову в яких просить справу розглядати без його участі. З наданих відповідачем заперечень вбачається, що відповідач частково погодився з позовними вимогами позивача та просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення 3-х відсотків річних , т.я. вважає, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини. Крім того, вважає, що заявлені позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат є безпідставними. Разом з цим, просить відмовити у задоволенні вимог позивача і про відшкодування моральної шкоди вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Судом встановлено, що 30 січня 2014 року по вул. Каширській у м. Донецьку сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Hyundai120», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого транспортний засіб позивача отримав механічні ушкодження, що підтверджується довідкою Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Донецькій області від 30.01.2014 року (а.с.9). Постановою Пролетарського районного суду м. Донецька водія [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 30.01.2014 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у відповідача відповідно до полісу №АС/2074852. З матеріалів справи також вбачається, що позивач звернувся до відповідача з заявою про відшкодування збитків та відповідно до повідомлення ПрАТ «УОСК» № 4388 від 20.05.2014 року відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 20749,02 грн. (а.с.14,48). Згідно ст. 12 цього Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до п.22.1. ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи позивачу страхове відшкодування виплачено не було. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування відповідає способу захисту, що передбачений нормами чинного законодавства. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 20 749, 02 грн. є обґрунтованими , а тому підлягають задоволенню. Пунктом 36.2. ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Згідно п. 36.5. ст. 36 Закону передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Як вбачаться з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування 28.03.2014 року та відповідно, здійснити виплату відповідач мав не пізніше 26.06.2014 року, тобто не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви. Таким чином, суд вважає, що відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, а тому відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 27.06.2014 року по 18.08.2015 року відповідно до розрахунку офіційної бази «Ліга» в розмірі 9565,80 грн., розрахунок міститься в матеріалах справи ( а.с.50 ). Однак, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 18.08.2014 року по 18.08.2015 року у розмірі 8799,28 грн., тобто в меншому розмірі. Виходячи з вимог ст. 11 ЦПК України, суд має розглядати справу в межах заявлених вимог, тобто не може вийти за межі вимог, які заявлені позивачем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 18.08.2014 року по 18.08.2015 року в розмірі 8799,28 грн. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а доводи відповідача вважає безпідставними. Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача індекс інфляції за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року в розмірі 1253,00 грн. та 3 % річних за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року в розмірі 14005,60 грн. Однак, наданий розрахунок позивача є помилковим, оскільки 3 % річних за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року має становити 1255,05 грн.( 20747, 02 грн. / 365 дн. х 3% х 736 дн.=12 505, 05 грн.) , а індекс інфляції відповідно до офіційного розрахунку бази «Ліга» за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року становить 13 625, 04 грн., розрахунок міститься в матеріалах справи ( а.с.51,52 ). З огляду на викладене та враховуючи межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року в розмірі 1253,00 грн. та індексу інфляції за період з 18.08.2014 року по 22.08.2016 року в розмірі 13 625, 04 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження, того, що діями відповідача, які полягали у невиплаті страхового відшкодування позивачу, завдано моральної шкоди, суду не надано. Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону № 1961-IV). Враховуючи те, що договором між сторонами та законодавством, що регулює дані правовідносини не встановлено відповідальності за порушення зобов'язань по відшкодуванню моральної шкоди, суд вважає заявлені вимоги в цій частині необґрунтовані. З огляду на викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 580,00 грн.

Outcome: partial