Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

ФОП [PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вказаним вище позовом. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що між ПрАТ СК «ВУСО» та [PERSON] 21.02.2018 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «ЗАЗ Lanos» №4977792-02-10-40. 30.06.2018 року в м.Київ відбулась ДТП за участі транспортного засобу марки «ГАЗ 33021» під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля марки «ЗАЗ Lanos» під керуванням [PERSON] , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Згідно європротоколу, складеного 30.06.2018 року, [PERSON] , керуючи автомобілем «ГАЗ 33021», рухаючись заднім ходом, не вибрав безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль «ЗАЗ Lanos». [PERSON] погодився з обставинами ДТП та визнав свою винуватість. Згідно рахунку-фактури №Ко-К-000000000000230 від 05.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ЗАЗ Lanos» склала 21069,64 грн. За заявою [PERSON] та виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором страхування, ПрАТ СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування в розмірі 20246,14 грн. у відповідності до страхового акту від 11.07.2018 року. Відповідно, 11.07.2018 року у ПрАТ СК «ВУСО» виникло і право регресної вимоги до відповідача [PERSON] . В свою чергу, відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 33021» ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8787093 в ПрАТ СК «Українська страхова група», яке здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ СК «ВУСО» в межах ліміту, передбаченого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в розмірі 11441,72 грн. Враховуючи недостатність страхової виплати, що була здійснена ПрАТ СК «Українська страхова група», відповідач [PERSON] , як винуватець ДТП, або власник транспортного засобу (ТОВ «Сільпо-Фуд»), для повного відшкодування заподіяної шкоди зобов`язані сплатити різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням, що становить 8804,42 грн. 07.09.2020 року між ПрАТ СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір №07/09/2020 про відступлення права вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договору страхування №№4977792-02-10-40. З метою досудового врегулювання спору, 06.10.2020 року відповідачам було направлено вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, проте останні залишили вимогу без задоволення. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» завдані збитки в порядку регресу в сумі 8804,42 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Сокирянського районного суду від 15.03.2021 року провадження у даній справі в частині заявлених позовних вимог до ТОВ «Сільпо-Фуд» про відшкодування збитків в порядку регресу закрито. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте 15.03.2021 року звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив провести розгляд справи без його участі. При цьому, в задоволенні позову просив відмовити, оскільки вважає, що він є неналежним відповідачем. 14.01.2021 року від відповідача ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» до суду надійшов відзив на позов, в якому його представник проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Окрім цього, 15.03.2021 року представник надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення з товариства збитків в сумі 8804,42 грн. та 50% від суми сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. При цьому, просив провести судове засідання без його участі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що в задоволенні позову ФОП [PERSON] слід відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що 30.06.2018 року в м.Київ відбулась ДТП за участі транспортного засобу марки «ГАЗ 33021» під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля марки «ЗАЗ Lanos» під керуванням [PERSON] , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Згідно європротоколу, складеного 30.06.2018 року, [PERSON] , керуючи автомобілем «ГАЗ 33021», рухаючись заднім ходом, не вибрав безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль «ЗАЗ Lanos». [PERSON] погодився з обставинами ДТП та визнав свою винуватість. Згідно рахунку-фактури №Ко-К-000000000000230 від 05.07.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «ЗАЗ Lanos» склала 21069,64 грн. За заявою власника автомобіля «ЗАЗ Lanos» [PERSON] , ПрАТ СК «ВУСО», яке було страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту «ЗАЗ Lanos» № [NUMBER] , виплатило суму страхового відшкодування в розмірі 20246,14 грн. у відповідності до страхового акту від 11.07.2018 року. Відповідальність власника транспортного засобу «ГАЗ 33021» ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8787093 в ПрАТ СК «Українська страхова група», яке здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ СК «ВУСО» в межах ліміту, передбаченого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в розмірі 11441,72 грн. Згідно наказу №49/ЛГк від 15.11.2016 року відповідач [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», яке є власником автомобіля «Газ 33021». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року зазначила, що відповідно до частини другої\~статті 1187 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої\~статті 1187 ЦК України\~визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Згідно з підпунктами «г» і «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1\~статті 38 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV\~страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам\~ПДР; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1\~статті 33 цього Закону. Таким чином, норми спеціального\~Закону №1961-IV\~надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом\~випадках. Однак, згідно із частиною першою\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172\~ЦК України\~дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки\~\~- роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13). Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1\~статті 38 Закону № 1961-IV, до спірних правовідносин не застосовується. Виняток із загального правила, визначеного частиною другою\~статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша\~статті 1191 ЦК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах [PERSON] не є належним відповідачем, а тому в задоволенні позову ФОП [PERSON] в частині стягнення з нього збитків слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed