Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

27 листопада 2017 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом до [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та відповідачем було укладено кредитний договір № ІКСАSHVG.198302.007, відповідно до якого [PERSON] було надано кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 39805 грн. 00 коп. на строк до 30 січня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних та комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 1% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Повернення кредиту за цим договором мало здійснюватись шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту. Також, кредитним договором передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Крім того, при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи, позичальник виплачує банку штраф у розмірі 1% від суми позову. Посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню отриманого кредиту, позивач просив стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором станом на 15 листопада 2017 року у розмірі 150501 грн. 79 коп., з яких: 30672 грн. 55 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 20382 грн. 68 коп. - прострочена заборгованість за процентами, 14329 грн. 80 коп. - прострочена заборгованість за комісією, 85116 грн. 76 коп. - заборгованість за штрафами та/або пенею. 05 лютого 2018 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в інтересах [PERSON] до ПАТ «ВБР», в якому зазначив про те, що відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. В порушення вказаних вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ПАТ «ВБР» у кредитному договорі, укладеному з [PERSON], безпідставно встановив винагороду (комісію) за надання фінансового інструмента у розмірі 1155 грн., та щомісячну комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту (п.п. 1.2, 1.5, 1.7, 1.6, 1,9 договору). Також, встановлено комісію в сумі 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (п. 1.2, 1.9 договору), при тому, що кредитний договір не був забезпечений заставою або іншими видами обтяжень, реєстрація яких здійснюється в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. При цьому, кошти в розмірі 1155 грн. на оплату винагороди (комісії) за надання фінансового інструмента та кошти в розмірі 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна включено до суми кредиту, а до загальної вартості кредиту включено щомісячну комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту. Вважає вищевказані положення кредитного договору нікчемними, що зумовлює зміну інших істотних умов кредитного договору. Посилаючись на викладене, приймаючи до уваги, що зменшення суми кредиту та загальної вартості кредиту має наслідком визнання недійсними положень п. 8.9 вказаного договору з Додатком №1 «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», просить визнати недійсним у повному обсязі кредитний договір № ІКСАSHVG.198302.007, укладений 31 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] Ухвалою суду від 23 травня 2018 року зустрічний позов був прийнятий до сумісного розгляду з первісним позовом ПАТ "ВБР", правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 23 травня 2018 року до участі у справі залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), як правонаступника ПАТ «ВБР» у зв'язку з відступленням права вимоги, у якості позивача по справі. Також залучено ПАТ «ВБР» до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Представник правонаступника позивача - ТОВ ФК «Довіра та гарантія» в судове засідання не з'явився, надавши заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. На зустрічний позов надано пояснення, в яких представник ТОВ ФК «Довіра та гарантія» просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам законодавства, моральним засадам суспільства, не порушує прав та законних інтересів [PERSON], який був поінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, своїм підписом в договорі засвідчив згоду з його умовами. Правом на подання відзиву на зустрічний позов в порядку, передбаченому ЦПК України, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» не скористалося, хоча таке право йому роз'яснювалось в ухвалах суду від 23 травня 2018 року та від 15 червня 2018 року. Представник третьої особи - ПАТ «ВБР», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, підтримавши зустрічний позов, позовні вимоги ТОВ ФК «Довіра та гарантія», яке є правонаступником ПАТ «ВБР», не визнав з підстав, зазначених у зустрічному позові. Не заперечуючи факту наявності заборгованості за кредитним договором, за відсутності належних доказів розміру цієї заборгованості, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 31 січня 2014 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № ІКСАSHVG.198302.007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39805 грн. на наступні цілі: 38500 грн. - на споживчі потреби, 150 грн. - на сплату комісії на реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 1155 грн. - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, з терміном повернення кредиту до 30 січня 2017 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом, що вбачається з п.п.1.2 - 1.4, 1.7, 1.9 копії кредитного договору. Крім того, відповідно до п. 1.5, 1.6 договору, позичальник оплачує банку комісію за надання фінансового інструменту в розмірі 1155 грн. в день укладення кредитного договору, та сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п.1.2. Позичальник зобов'язувався повертати кредит шляхом здійснення платежів на рахунок банку у період з 1 по 10 число кожного місяця, відповідно до графіку погашення кредиту (п. 2.4, 2.5). Відповідно до графіку погашення заборгованості (додаток № 2 до договору) щомісячний платіж встановлено в сумі 1721 грн. 05 коп. та складається із строкової частини кредиту, процентів та комісії за надання кредитних ресурсів. Згідно п.6.1 договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Крім того, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (п.6.3 договору). Факт укладання договору та надання по ньому коштів відповідачу у зазначеному в договорі розмірі, визнаний сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: заявою на видачу готівки від 31 січня 2014 року та випискою по особовому рахунку. Згідно розрахунку позивача, [PERSON] не виконував свої зобов'язання за кредитним договором та його заборгованість станом на 15 листопада 2017 року складає 150501 грн. 79 коп., з яких: 30672 грн. 55 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 20382 грн. 68 коп. - прострочена заборгованість за процентами, 14329 грн. 80 коп. - прострочена заборгованість за комісією, 85116 грн. 76 коп. - заборгованість за штрафами та/або пенею. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України за угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди до кредитного договору тощо). Виходячи з викладеного, суд вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, а встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. За такого, нарахування та сплата щомісячної комісії у розмірі в розмірі 1% від суми кредиту та включення до суми кредиту коштів в розмірі 1155 грн. на оплату винагороди (комісії) за надання фінансового інструмента є незаконним. Також безпідставним суд вважає включення до суми кредиту 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, оскільки кредитний договір не був забезпечений заставою або іншими видами обтяжень, реєстрація яких здійснюється в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Такі висновки відповідають правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Проаналізувавши дані обставини по справі, суд вважає необхідним визнати недійсними положення пунктів 1.2, 1.5, 1.6, 1.7, 1,9 договору № ІКСАSHVG.198302.007, укладеного 31 січня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] в частині встановлення сплати комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 150 грн. 00 коп., в частині сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 1155 грн., та в частині сплати комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,00% від суми кредиту по договору щомісяця. Підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому суд не вбачає, а тому зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. А відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд за змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Таким чином, у разі визнання недійсним кредитного договору у вищевказаній частині, всі платежі здійснені відповідачем за весь час користування кредитом на сплату комісії повинні бути повернуті позивачем відповідачу. З матеріалів справи вбачається, що кошти в розмірі 1155 грн. на оплату винагороди (комісії) за надання фінансового інструмента та кошти в розмірі 150 грн. за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, які включено до суми кредиту, сплачені при отриманні кредиту згідно меморіальних ордерів від 31 січня 2014 року №38411070 та №48411071 відповідно. Згідно графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами, щомісячний платіж комісії у розмірі 1,00 % від суми кредиту складав 398 грн. 05 коп. та сплачений відповідачем у розмірі 3980 грн. 50 коп. Оскільки договір у вищевказаній частині визнається судом недійсним, то сплачені відповідачем кошти у розмірі 1155 грн., 150 грн. та 3980 грн. 50 коп. повинні бути віднесені на погашення кредиту, що не вплине на визначений обов'язковий щомісячний платіж по погашенню заборгованості за тілом кредиту, однак призведе до зменшення розміру процентів за користування кредитом та скорочення фактичного строку користування кредитом. Суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки сторонами не визначено механізм зарахування вищевказаних сум, сплачених відповідачем та будь-які клопотання, в тому числі про призначення судової фінансової експертизи не заявлялись. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке є правонаступником ПАТ «ВБР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial