Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

25.05.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту. У позовній заяві вказує на ту обставину, що між ним та АТ «Ідея Банк», 15.08.2019 року було укладено договір кредиту та страхування №М.01.00303.005587973, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 54 200, 00 грн строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах визначених кредитним договором. Відповідно до п.1.5 кредитного договору під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і введення рахунку, сплачується згідно діючих тарифів Банку. Згідно з п.9.8.2 публічної пропозиції банку про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, що діяла на момент укладення договору, за користування кредитом позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах визначених згідно графіка, а саме надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі Банку, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, а також опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо. Позивач вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання частини такого договору недійсним, оскільки відповідно до умов 1.5 кредитного договору, послуги, щодо надання інформації повинні надаватися споживачу безоплатно, відповідно до положень передбачених законом. Споживач незобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору неможливо визначити та встановити за які саме послуги надані банком він повинен оплатити кошти, які зазначені, як «Інші послуги», оскільки не встановлена конкретна ціна кожної з таких послуг, крім того позивач зазначає, що на його запит від 31.03.2021 року банк не надав послугу з обслуговування кредитної заборгованості, за які встановлена оплата в п.5 договору. Згідно п.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Відповідно до п. 5 додатку №1 до кредитного договору позичальник змушений сплатити банку «Інші послуги банку» за весь період дії кредитного договору в розмірі 22 113,60 грн. Вважає, що п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до вищевказаного кредитного договору є такими, що не відповідають чинному законодавству України щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів, оскільки встановлюють щомісячну плату за «Плата за обслуговування кредитної заборгованості», тобто супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно. А тому п.1.5 кредитного договору та п.5 додатку №1 до кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної лінії заборгованості є несправедливими та підлягають визнанню недійсними. Також просить суд застосувати наслідки передбачені ст. 216 ЦПК України та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено відкрито судове засідання. Також задоволено клопотання позивача про витребування доказів, яке було ним подано разом з позовом, а саме витребувано від АТ «Ідея Банк» інформації щодо стану виконання кредитного договору № М.01.00303.005587973 від 15.08.2019 року, та інформацію щодо внесених [PERSON] платежів із зазначенням дати та суми таких платежів. В судове засідання позивач будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи не з`явився, 15.09.2021 року до суду подав додаткові пояснення, в яких просить провести засідання без його участі. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи явку свого представника не забезпечив. Разом з тим, на адресу суду представником АТ «Ідея Банк» Трофімовою Л.А. подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву, відповідач не погоджується з позовною заявою, оскільки жодних доказів, які б давали можливість дійти висновку про те, що оспорювані позивачем пункти є несправедливими, або ж відповідач не дотримався вимог закону щодо надання споживчого кредиту позивачем не надано. Також в відзиві наголошується на тому, що судами, встановлено що, до плати за обслуговування кредитної заборгованості включені інші послуги банку, які не підпадають положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо безоплатності надання, а належать до загальних обґрунтованих витрат за споживчим кредитом відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону. Щодо витрат на правничу допомогу, представник зазначила, що позивачем на підтвердження наданої йому професійної правничої допомоги додано договір про надання юридичних послуг укладеного із спеціалістом в галузі права, акт приймання передачі надання послуг №1, прибутковий касовий ордер та диплом спеціаліста. Зі вказаних документів вбачається, що [PERSON] було надано юридичну допомогу щодо даної справи, однак в розумінні ст. 60, 137 ЦПК України витрати не підлягають стягненню з відповідача, оскільки така правова допомога була надана не адвокатом, а тому просила суд відмовити в задоволенні позову та всі судові витрати покласти на позивача. Жодних доказів, або письмових пояснень щодо неможливості виконання ухвали суду від 03 червня 2021 року в частині витребування доказів від АТ «Ідея Банк» до суду не надходило. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та АТ «Ідея Банк» 15.08.2019 року було укладено договір кредиту та страхування №М.01.00303.005587973, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 54 200, 00 грн строком на 24 місяці з процентною ставкою 21,99 % річних, а позичальник зобов`язується повернути кредит на умовах визначених кредитним договором. Дана обставина також стверджується копією Договору кредиту та страхування №М.01.00303.005587973 від 15.08.2019 року (а.с.12). Згідно п.1.6. Кредитного договору датою повернення кредиту є 15.08.2021 року. Повернення заборгованості за Договором здійснюється через рахунок № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), відкритий у Банку (далі - Рахунок) відповідно до Графіку, викладеного в Додатку №1 доданого Договору. Згідно п.1.7. кредитного договору Банк надає кредит Позичальнику для власних потреб шляхом зарахування коштів у розмірі 54 200,00 гривень на рахунок № [NUMBER] Позичальника, який відкритий в AT «Ідея Банк», МФО 336310, та Позичальник доручає Банку оплатити страховий за рахунок кредиту в розмірі 3067,92 гривні згідно умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього Договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ «Україна страхування життя» в AT «Ідея Банк» № [NUMBER] через транзитний рахунок, відкритий в AT «Ідея Банк». Згідно п.3.2. Кредитного договору ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими кредитного договору. Згідно п. 6. Кредитного договору, всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі істотні умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Договорі, і с невід`ємною частиною Договору та чинна редакція якого розміщена на сайті Банку: www.ideabank.ua. Також, як вбачається з п. 4.2. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №М.01.00303.005587973 від 15.08.2021 року (надалі - «Додаток №1») Банк встановив плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70% щомісячно від початкової суми кредиту. Так, згідно колонки 7.4 Таблиці п.5 Додатку №1 плата за обслуговування кредитної заборгованості (як інші послуги банку) складає 22 113 грн. 60 коп., що згідно п. 1.6. Кредитного договору та Додатку №1 позивач повинен був сплачувати щомісячно на транзитний рахунок № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), відкритий у Банку. Згідно колонок 9, 10 Таблиці п.5 Додатку №1 реальна річна процента ставка складає 81.04820252 % річних, а загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 89 603 грн 09 коп. Як вбачається з пункту 9.8.2. пункту 9.8 Розділу 9. «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що затверджений протоколом засідання Правління №06/12 від 12.06.2019 p., що діяв з 15.07.2019 року (в період укладення Кредитного договору), плата за обслуговування кредитної заборгованості, що сплачується Позичальником за користування кредитом, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком за Договором кредиту, включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Також і згідно пункту 9.8.2. п.9.8.Розділу 9. «Умови споживчого кредитування без забезпечення» останньої редакції Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що затверджений протоколом засідання Правління №03/17-07 від 17.03.2021 p., що ввівся в дію 22 березня та 19 квітня 2021 року та є діючим ДКБОФО ( надалі разом - «Договори КБОФО»), за користування кредитом Позичальником плата за обслуговування кредитної заборгованості Позичальника встановлена за надання аналогічної інформації. Однак, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець (Відповідач) кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, так чи інакше, безоплатно повинен повідомляти Позивача з приводу інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто Банк фактично встановив позивачу за кожен місяць додаткову плату за можливе інформування останнього про сплачені ним платежі та про суму майбутніх платежів по кредиту, що є відображені у п. 5. Додатку №1 (його графіку) та назвав це як «Інші послуги банку» - «плата за обслуговування кредитної заборгованості», що не відповідає змісту послуг, оскільки такі дії Банку не є обслуговування кредиту в розумінні частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а лише можуть являтися певним елементом надання інформації по кредиту за запитом позичальника. Крім того, згідно пунктів 9.15.1., 9.15.4. пункту 9.15. Договору Позивач має право: одержувати від Банку інформацію про заборгованість за Договором кредиту; не частіше одного разу на місяць отримати у Банку надання безоплатної інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом. Згідно п.9.17.2. Договорів КБОФО Банк зобов`язався надавати Позичальнику консультації з питань виконання Договору кредиту. Отже, як вбачається з Договору, банк сам передбачив в пунктах 9.15.1. та 9.15.4. пункту 9.15. Договорів КБОФО, що є невід`ємними складовими кредитного договору право Позичальника вимагати у Банку кожного місяця безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись Позичальнику за законом, а тому встановлена відповідачем у п.1.5. Кредитного договору та Додатку №1 плати за такі дії є несправедливою умовою та суперечить самому ж Кредитному договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику/споживачу за законом, а тому встановлення відповідачем у п.1.5. Кредитного договору та у Додатку №1 плати є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору. Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Отже, положення у Кредитному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду Позивача та суперечить принципу добросовісності. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно роз`яснень Пленуму ВС України, викладених в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Однак, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Окрім того, як слідує з положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №686/5078/18 та у постанові від 16.08.2019 року у справі №357/14311/17, а також висновкам Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 09.12.2019 року у справі №524/5153/15-ц (провадження №61-8862сво18) та в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 583/3343/19 (61-22778св19). Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо вимоги позивача про застосування наслідків передбачених ст. 216 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постановах Верховного суду від 11.04.2018 року по справі № 61-1536св17, від 02.10.2019 року по справі № 640/2775/16ц, у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів. Однак, при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] , позивачем на виконання умов кредитного договору не надано доказів сплати будь-яких платежів вищевказаного договору. Як зазначалося раніше, ухвала суду в частині витребування доказів від АТ «Ідея Банк», а саме інформації щодо стану виконання кредитного договору № М.01.00303.005587973 від 15.08.2019 року, та інформацію щодо внесених [PERSON] платежів із зазначенням дати та суми таких платежів, відповідачем не виконана. Згідно із ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом, у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи процесуальних прав чи виконанні обов`язків щодо доказів. А тому суд, не має можливості застосувати наслідки недійсності окремих пунктів договору, та приходить до висновку що в цій частині позовних вимог слід відмовити. Також, щодо вимоги позивача щодо судових витрат, суд погоджується з викладеними запереченнями представника відповідача у відзиві, та зауважує, що судові витрати у виді сплати послуг з правничої допомоги та витрат, стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам не підлягають з огляду на наступне. Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи зміст ст.137 ЦПК України, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом; факт оплати правової допомоги. Згідно з ч.1 ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. У ч.1 ст.59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом За ч.1 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1-2 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у ст.61 цього Кодексу. Отже, сторона по справі самостійно вирішує питання про вибір свого представника в суді. Проте процесуальне законодавство під час розгляду справ певних категорій не забороняє стороні користуватися в суді послугами представника, який не є адвокатом, однак передбачає відшкодування витрат саме на професійну правничу допомогу адвоката. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.03.2020 у справі № 759/17921/17, яку суд відповідно до ч.3 ст.263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] будучи спеціалістом в галузі права, ФОП, заключив договір про надання юридичних послуг гр. [PERSON] 13.05.2021 року. Відповідно до акту приймання-передачі надання послуг №1 до договору про надання юридичних послуг № 13/05 від 13.05.2021 року, 20.05.2021 року [PERSON] оплатив вартість послуг виконавця ([PERSON]), які становили 10 000, 00 грн, вказана сума також зазначена в прибутковому касовому ордері № 73 від 20.05.2021 року. При цьому, до вказаних документів також додано копію диплому спеціаліста на ім`я [PERSON] , за спеціальністю «Правознавство». Однак з долучених доказів у справі відсутні будь які докази того, що така особа має статус адвоката. У Постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. За викладених обставин, суд не вбачає правових підстав для відшкодування позивачу судових витрат у виді витрат на послуги з правничої допомоги. Також суд не приймає до уваги та не досліджує в судовому засіданні додаткові пояснення позивача по справі, подані до суду 15.09.2021 року, оскільки їх подано у формі та у спосіб не передбачений чинним цивільно-процесуальним законодавством України (заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву; заявами з процесуальних питань є: заяви, клопотання, заперечення). Крім того, такі додаткові пояснення фактично є заявою по суті справи - відповіддю на відзив, оскільки подані після отримання відзиву на позовну заяву (про що також зазначено в додаткових поясненнях). Документів, що підтверджують надіслання відповіді на відзив відповідачу по справі позивачем не подано. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, окремо за кожну вимогу немайнового характеру у загальному розмірі 908 грн. На підставі ст.ст. 22, 203,215, 626, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживача»,

Outcome: partial