Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

30 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» та просила визнати її звільнення незаконним, оскільки вона не була ознайомлена із наказом про звільнення, а трудову книжку отримала лише через два місяця, після того, як її не допустили до робочого місця. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, поштові витрати в сумі 96 грн. 20 коп., моральну шкоду в сумі 100 000 грн. 23 вересня 2016 року [PERSON] подала до суду новий тест позовної заяви, де послалась на обставини, вказані у первісному позові, зазначила, що у відповідача вона працювала з грудня 2013 року спеціалістом відділу та обслуговування клієнтів (юридичних осіб) за строковим трудовим договором на час декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON]( термін закінчувався в вересні 2016 року). Після травневих свят начальник Словянського ЦОК [PERSON] запропонувала звільнитися за власним бажанням та надала відповідний зразок заяви, однак вона відмовилася, і сказала, що звільниться лише після того, як у неї закінчиться строковий трудовий договір згідно із ст. 36 п. 2 КЗпП України. 24 травня 2016 року їй був наданий проект наказу про звільнення, який їй представили як наказ, однак як видно було з цього документу, він без номера, без підпису керівника, без печатки. Вона попросила, щоб їй дали для ознайомлення оригінал приказу. 25 травня 2016 року [PERSON] знову викликала її до кабінету, де були присутні [PERSON] та [PERSON], які повідомили її про те, що відносно неї складений акт про відмову у отриманні приказу про звільнення. На її прохання надати їй копію приказу, їй відмовили. Акт в її присутності не складався. 26 травня 2016 року знову їй принесли сканкопію документа, який неможливо назвати наказом, і запропонували з ним ознайомитися. 26 травня 2016 року позивачка направила на юридичну адресу ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» із заявою про надання їй копії наказу про звільнення, завіреної належним чином та відомості про виплати. 31 травня 2016 року її листа було отримано, однак відповідь вона отримала лише 27 липня 2016 року, однак копії наказу вона так і не отримала. 27 травня 2016 року вона знову прийшла на роботу, однак монітор був відключений та без кабелю, однак наказ про звільнення вона не дочекалася. Коли вона звернулася до [PERSON], то остання їй відповіла, що вона не може їй нічим допомогти, нехай вона звертається у відділ кадрів. 28 травня 2016 року вона отримала листа від 26 травня 2016 року, в якому їй повідомили, що вона звільнена 26 травня 2016 року у звязку із закінченням трудового договору, і запропонували зявитися за трудовою книжкою. 31 травня 2016 року вона знову направила листа електронною поштою з описом ситуації, яка сталася та всіма сканкопіями документів, які вона мала на руках, однак замість того, щоб виконати її прохання, її листи направляли до різних працівників. 15 липня 2016 року, вона знову направила листа з вкладенням курєром, яке уповноважена особа отримала 25 липня 2016 року. Однак вона так і не отримала наказ про звільнення(копію наказу), з нею не був проведений кінцевий розрахунок, не була видана трудова книжка, довідка про роботу, письмове повідомлення про нарахування. За таких обставин просила вважати її звільнення незаконним та поновити на роботі. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 17 жовтня 2016 року позивача збільшила свої позовні вимоги та просила вважати її звільнення незаконним та поновити на роботі. Стягнути з відповідача на її користь середній заробітокза час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2016 року по 10 квітня 2017 року включно, та грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп.. Свої вимоги щодо моральної шкоди обгрунтувала тим, що після хвилювань, які їй прийшлося пережити, вона потрапила у лікарню із гіпертонічнім кризом, до того ж вона проживає із малолітньою дитиною, є єдиним годувальником у сімї, а отже вона змушена була докладати зусиль, щоб якимось чином перебудувати своє життя. В судовому з позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві. Також повідомила, що після того, як 25 травня 2016 року її намагалися вигнати з роботи по неіснуючому наказу, то вона пішла до прокуратури де написала листа, в якому виклала всі вказані у своїй заяві обставини та висловила клопотання розібратися з такою незаконною ситуацією. Крім того повідомила, що вона розлучена, виховує дитину сама, дитині на час звільнення виповнилося повних 12 років, батько участі у вихованні дитини не приймає,хоч і не позбавлений батьківських прав. Вона отримувала соціальну відпустку, як одинока мати, яка виховує дитину сама. Представники відповідача ПАТ «ДТЕК «Донецькобленерго [PERSON] та [PERSON] у численних судових засіданнях вимоги [PERSON] не визнали, вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення обґрунтованим та законним. В своїх письмових запереченнях на позовну заяву, відповідач посилаючись на норми ч. 1 ст. 21,23 КЗпП України, зазначає, що 01 вересня 2015 року [PERSON] було подано заяву до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про прийом на роботу спеціалістом (групи з обслуговування юридичних клієнтів) відділу розрахунків з клієнтами Словянського ЦОК на період відпустки по догляду за дитиною [PERSON] Наказом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 01 вересня 2015 р. № 252-кр [PERSON] була прийнята на роботу з 02 вересня 2016 року на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] до дня її фактичного виходу на роботу. Вважає, що таким чином трудовий договір сторонами укладено правомірно та за наявності передбачених законом підстав. 26 травня 2016 року [PERSON] подала заяву про переривання відпустки по догляду за дитиною та вихід на роботу з 27 травня 2016 року. Оскільки трудовий договір між [PERSON] та ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» було укладено до дня фактичного виходу [PERSON] на роботу, то строк його дії, відповідно сплив 26 травня 2016 року, у звязку з чим ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» було видано наказ від 26 травня 2016 року № 423-к про звільнення [PERSON] з цієї дати у звязку із закінченням строку дії трудового договору. Зазначає, що [PERSON]В відмовилася від підписання наказу про звільнення та від отримання трудової книжки, в звязку з чим було складено акт про відмову від 26 травня 2016 р., який підписано начальником Словянського ЦОК [PERSON], начальником відділу розрахунків з клієнтами [PERSON], адміністратором Словянського ЦОК [PERSON] Трудова книжка [PERSON] була повернена до відділу по підбору та адмініструванню персоналу в м. Маріуполь для подальшого зберігання. Зазначає, що про відмову знайомитися з наказом про звільнення та отримання трудової книжки була сповіщена директор з управління персоналом [PERSON], яка того ж дня, 26 травня 2016 року, надіслала лист на адресу [PERSON] про надання згоди на направлення трудової книжки або отримання її особисто у відділу підбору та адмініструванню персоналу. 27 травня 2016 року трудова книжка [PERSON] надійшла до відділу по підбору та адмініструванню персоналу, в звязку з чим працівник, відповідальний за облік та збереження трудових книжок направив другий лист на адресу [PERSON] про надання згоди на направлення трудової книжки або на отримання її особисто. 25 липня 2016 року на адресу відділу по підбору та адмініструванню персоналу в м. Маріуполь надійшов лист [PERSON] від 31 травня 2016 року про направлення їй трудової книжки, 27 липня 2016 року трудова книжка була направлена поштою та 28 липня 2016 року отримана [PERSON] Вважає, що відповідачем було вжито всіх заходів, які передбачені діючим законодавством. Отримання позивачем трудової книжки 28 липня 2016 року відбулося за відсутності вини відповідача, оскільки позивачка сама не бажала отримати трудову книжку в день звільнення. Зазначає, що при прийнятті позивача на роботу та наступному звільнення, відповідач діяв відповідно до вимог трудового законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі немає. Оскільки звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог діючого законодавства, вважає також відсутніми підстави для відшкодування моральної шкоди. Також представником позивача були надані додаткові пояснення стосовно вимог позивачки стягнення з позивача моральної шкоди. Посилаючись на п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідач пояснив, що позивачкою не надано суду доказів того, що батько дитини позбавлений батьківських прав, що він усунувся від виховання дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Також відповідач просив звернути увагу суду на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із даним позовом, який просить застосувати до спірних правовідносин. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких встановлених в судовому засіданні обставин, та відповідних їм доказів. Відповідно до трудової книжки, [PERSON] була прийнята на рооботу до відповідача03 листопада 2013 року та звільнена з посади на підставі п.2 ст. 36 КЗПП, після чого знову прийнята на роботу 02 вересня 2015 року, та звільнена 25 травня 2016 рокуна підставі наказу № 423-к від 26 травня 2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗПП) Судом встановлено, що позивачка відповідно до своєї заяви від 01 вересня 2015 року наказом № 252-кр від 01 вересня 2015 року була прийнята на роботу до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на посаду з 02 вересня 2015 року на посаду спеціаліста (по обслуговуванню юридичних осіб) на період відпустки по догляду за дитиною до досягненням дитиною трирічного віку [PERSON], до дня її фактичного виходу на роботу (а.с. 69,70). Відповідно до заяви [PERSON] від 26 травня 2016 року, остання, звернулася із заявою до генерального директора ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» з проханням перервати її відпустку по догляду за дитиною і приступити до роботи з 27 травня 2017 року. Також просила встановити їй 27 травня 2016 року робочий час з 07 години 30 хвилин до 09 години 30 хвилин. (а.с.71). Наказом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 430-к від 27 травня 2016 року, [PERSON] перервано відпустку по догляду за дитиною та допущено до роботи з 27 травня 2016 року. Також вказаним наказом [PERSON] 27 травня 2016 року встановлено неповний робочий день з 07 години 30 хвилин до 09 години 30 хвилин (а.с.73). Наказом від 26 травня 2016 року, ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» «Про звільнення» б/н, який не містить підпису директора з управління персоналом, звільнено [PERSON], спеціаліста (з обслуговування юридичних клієнтів) відділу з обслуговування клієнтів Словянського центру обслуговування клієнтів Дирекції по продажам 26 травня 2016 року, у звязку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації на 18 календарних днівневикористаної щорічної основної відпустки і 3 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день (а.с. 6). Також до матеріалів справи, долучено аналогічний наказ, який містить номер наказу, підпис директора, але на ньому не міститься особистого підпису [PERSON], як особи яка ознайомилася з вищевказаним наказом (а.с. 7). Згідно із актом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 26 травня 2016 року, наказ № 423-к від 26 травня 2016 року «Про звільнення» був зачитаний [PERSON] вголос, та остання відмовилася від підпису про ознайомлення з вказаним наказом. Також у вказаному акті зазначено, що трудова книжка повертається до відділу відбору та адміністрування персоналу до м. Маріуполя (а.с.72). Згідно із листом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 09-19кс від 26 травня 2016 року «Про отримання трудової книжки» адресованому [PERSON] останню повідомлено про те, що вона повинна прибути до відділу по підбору та адмініструванню Дирекції по управлінню персоналом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» , яке знаходиться за адресою: м. Мариупіль вул. Бахчіванджи, буд. 72, для отримання своєї трудової книжки. Також [PERSON], у разі неможливості зявитися за трудовою книжкою, було запропоновано відправити листа до Дирекції про направлення трудової книжки засобом пошти (а.с.8), ті ж самі відомості викладені в листі ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 09/кс-4345 від 25 липня 2016 року (а.с. 88). Згідно із листом начальника відділу по підбору та адмініструванню Дирекції ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 09/кс від 27 травня 2016 року «Про отримання трудової книжки» адресованому [PERSON] останню повідомлено про те, що вона повинна прибути до відділу по підбору та адміністрування Дирекції по управлінню персоналом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», яке знаходиться за адресою: м. Мариупіль вул. Бахчіванджи, буд. 72, для отримання своєї трудової книжки. Також [PERSON], у разі неможливості зявитися за трудовою книжкою, було запропоновано відправити листа до Дирекції про направлення трудової книжки засобом пошти (а.с. 9). 31 травня 2016 року [PERSON] звернулась із заявою до директора управління персоналом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», з вимогою розяснити їй проведення виплат в день звільнення, а також надіслати поштою на її адресу трудову книжку, та надати копії наказу ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» «про звільнення» для ознайомлення, довідки про роботу із зазначенням спеціальності, посади, часу роботи та розміру заробітної плати (а.с. 10,11,12,13). Також в судовому засіданні були досліджені копії фіскальних чеків, щодо поштових відправлень через ДД УАППЗ «Укрпошта» (а.с. 16). Листом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 09кс№4346 від 25 липня 2016 року, [PERSON] повідомлено, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як одинокої матері, яка має дитину до 14 років, у кількості 10 календарних днів за 2015 рік, була їй сплачена при звільненні 31 серпня 2015 року у звязку із звільненням 31 серпня 2015 року у звязку із закінченням строку трудового договору 31 серпня 2015 року. Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як одинокої матері, яка має на утриманні дитину до 14 років, у кількості 10 календарних днів за 2016 рік, була виплачена їй при звільненні 26 травня 2016 року за закінченням строку трудового договору. Таким чином, станом на 26 травня 2016 року ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» з нею остаточной розрахувалося і заборгованості перед нею не має (а.с. 89). Вказаний лист, згідно із описом цінного листа та квитанцією (а.с. 119,120) був прийнятий поштою 26 липня 2016 року, і відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, отриманий [PERSON] особисто 05 серпня 2016 року (а.с. 122). Згідно із подорожнім листом №220074 службового легкового автомобіля [NUMBER] на період часу з 24 по 31 травня 2016 року під керуванням водія [PERSON], в графі «Особливі відмітки» зазначено, що ним перевозились: бланки нарядів 200 шт., бланки актів технічної перевірки 200 шт., кадрова документація: трудова книжка АС272144, табелі обліку робочого часу 7шт., папір А4 (р/н 205) (а.с. 123-124). В копії звіту про роботу автомобіля «Хундай» АН 8903НР, зазначені дати та маршрути руху автомобіля, згідно із якими, 25 травня маршрут руху автомобіля був: Маріуполь Приморський район, Іллічівський р-н., Центральний р-н., [PERSON]. РЕС, Камат. РЕС.; 26 травня: Маріуполь РЕС, Бахчиваджи-Волод. РЕС; 27 травня : Маріуполь Іллічівський р-н., Центральний р-н., Приморський р-н Бахчиваджи (а.с. 125-126). Втім, вказаний звіт містить суттєві розбіжності із представленим суду оригіналом Звіту. Згідно із листом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 74-74/1919 від 09 серпня 2016 року, який був адресований [PERSON], [PERSON] було перераховано кошти в сумі 4\~650 грн. в тому числі: - 26 травня 2015 року 3700 грн. компенсації за невикористану відпустку 21 к.д та оплату за фактично відпрацьований час., -27 травня 2015 року 950 грн. компенсації за невикористану додаткову відпустку -10 к.д. (а.с. 87). Відповідно до наказу генерального директора ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 31 серпня 2015 року № 212-кр, [PERSON] спеціаліста розрахункової групи юридичних осіб Словянського районного відділення енергозбиту Дирекції з продажів було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору, з виплатою компенсації за 06 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки, за 03 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день, за 10 календарних днів соціальної відпустки. Згідно із відповіддю ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» № 52/1103/кс від 15 листопада 2016 року, наданої на запит суду, середня заробітна плата [PERSON] складає 4642 грн. 59 коп. Розрахунок середньої заробітної плати визначено згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Податок на доходи з фізичних осіб складає 18 % -835 грн. 67 коп. (а.с. 63). Згідно із довідкою про заробітну плату фахівця відділу з обслуговування клієнтів Словянського центру обслуговування клієнтів ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» [PERSON], заробітна плата позивачки за березень 2016 року склала 4133 грн. 33 коп., за квітень 2016 року 3545 грн. 81 коп., що разом становить 7678 грн. 63 коп. (а.с. 117). В своїх додаткових поясненнях відповідачем зазначено, що до липня 2015 року, адміністративні підрозділи ДТЭК «Донецькобленерго» перебували у м. Горлівці Донецької області де також збереглись документи з кадрових питань, зокрема заяви працівників та накази про прийняття на роботу, звільнення з роботи, надання відпусток та інше. У звязку із переміщенням персоналу, який здійснює облік кадрів до м. Маріуполя, та втратою контролю над обєктами, які розташовані на неконтрольованій території України, внаслідок їх захоплення озброєними особами, у відповідача відсутня кадрова документація, яка була складена раніше липня 2015 року, а тому він не має можливості надати докази про прийняття на роботу [PERSON] в 2013 році та про надання відпусток в 2013-2015 роках, а також заяви позивачки на підставі яких вони видавались. 16 березня 2017 року, відповідач ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» звернувся до заступника голови Національної поліції України із заявою про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 214 КПК України, внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, початок досудового розслідування та прийняття усіх передбачених законодавством заходів для попередження протиправного використання, відчуження майна ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго». Згідно із листом Головного управління держпраці у Донецькій області № 04.4 Г-189 від 21 червня 2016 року, видно, що Управління Держпраці на звернення [PERSON], куруючись п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а також Пленумом Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки»,вимогами ст. 182-1 КЗпП України, позивачці було розяснено її право на звернення до суду з позовною заявою про захист свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із вимогами ст.ст.221, 232, 233 КЗпП України та в порядку передбаченому ст.ст. 3,15 ЦПК Цкраїни (а.с. 97-98,98 з.б.). Згідно із свідоцтвом про народження серії 1-НО № 363750, позивачка [PERSON] має малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 77). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО № 151767, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 20 лютого 2009 року (а.с. 94). Згідно із довідкою відділу освіти Словянської міської ради Донецької області Словянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5, від 03 квітня 2017 року, виданою [PERSON], син позивачки [PERSON] дійсно навчався в 7-В класі Словянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 Словянської міської ради Донецької області з 2010 року по 07 вересня 2016 року. Батько [PERSON] не відвідував батьківські збори в шкільному житті сина не брав участі (а.с. 130). Відповідно до акту мікрорайону «Северный» №209 від 04 квітня 2017 року, колишній чоловік позивачки [PERSON], дійсно не приймає участі у вихованні сина, матеріально не забезпечує з січня 2014 року і по теперішній час, що підтвердили сусіди [PERSON]І, [PERSON] (а.с. 131). Згідно із довідкою Словянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №12 Словянської міської ради Донецької області №81 від 03 квітня 2017 року, [PERSON] е учнем 7-го класу, та його батько не відвідував батьківські збори, не спілкувався з учителями, не цікавився успішністю сина. Даний факт підтверджує класний керівник 7-М класу [PERSON] (а.с. 132). Згідно із довідками про склад сімї № 146 від 13 березня 2017 року, позивачка [PERSON] зареєстровані разом із сином за адресою: [ADDRESS] (а.с. 133,134). Відповідно до виписки із медичної картки № 647 стаціонарного хворого [PERSON], [INFO], позивачка 09 травня 2016 звернулася до КЛПЗ «Міська клінічна лікарня м. Словянська» із і скаргою на колючі болі в області серця, серцебиття, головний біль, загальне нездужання (а.с. 47). Відповідно до ст. 23 КЗпП, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, передбачених законом. Згідно із ст. 24 КЗПП України, трудовий договір укладається як правило у письмовій формі. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є закінчення строку(пункти 2 і 3 статті 23) крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, позивачка уклала із відповідачем трудовий договір на час перебування у декретній відпустки працівниці відповідача. Суд зазначає, що відповідно до даних трудової книжки, строковий договір був укладений двічі, у період з 2013 по 2015 рік, та 02 вересня 2015 року. Дійсно, як видно із представлених суду доказів, працівниця, яка перебувала у декретній відпустці 26 травня 2016 року написала заяву з проханням перервати її відпустку по догляду за дитиною і приступити до роботи з 27 травня 2017 року. Також просила встановити їй 27 травня 2016 року робочий час з 07 години 30 хвилин до 09 години 30 хвилин. (а.с.71). Статтею 184 КЗпП України закріплено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Статтею 184 КЗпП України встановлена заборона звільнення одинокої матері, можливість звільнення визначена лише у випадках повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06 листопада 1992 року «Про Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, позивачка розлучена та виховує дитину, який на час звільнення виповнилося повних дванадцять років, сама, батько участі у вихованні дитини не приймає. Наведені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження дитини, про розірвання шлюбу, актом комітету мікрорайону «Северний», довідкою № 81 від 03 квітня 2017 року, виданою відділом освіти Словянської міської ради, Словянською [PERSON] ступеню № 12, довідками з місця проживання, дослідженими у судовому засіданні. Суд не приймає до уваги доводи відповідача в тій їх частині, що відповідачу не було надано доказів того, що позивачка відноситься до категорії громадян, яким державою надано гарантії при прийнятті на роботу та щодо яких встановлено заборону при звільненні, оскільки як достовірно встановлено у судовому засіданні, і ця обставина не заперечується відповідачем, що позивачці при звільненні була виплачена компенсація соціальної додаткової відпустки, передбаченої ст. 182-1 КЗпП України, як одинокій матері. При цьому суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача, в тій їх частині, що поняття одинокої матері, яка виховує дитину сама в контексті 184 КЗпП України та в контексті 182-1 КЗпП України різні, оскільки в Постанові Пленуму ВСУ N 9 від 06 листопада 1992 року до таких осіб відносять інших жінок, які виховують і утримують дитину самостійно. Суд зазначає, що позивачкою наданий лист ДСУ з питань праці, де їй також було розяснено наведені положення ст. 184 КЗпП.(а.с.97). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачка відноситься до одинокої матері, яка виховує та утримує дитину сама, при цьому відповідачеві ця обставина була відома, оскільки ним виплачено позивачці при звільненні компенсацію соціальної відпустки, передбачену ст. 182-1 КЗПП України. У судовому засіданні достовірно встановлено, і ця обставина визнана відповідачем, що позивачку було звільнено з роботи без обовязкового працевлаштування, тобто в порушення вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України. Частиною 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких підстав, слід дійти до висновку, що таке звільнення відбулося без законної підстави, а тому працівник повинен бути поновлений на роботі. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобовязаний перевірити, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка в обгрунтування своїх вимог зазначала, що вона не отримала взагалі копію наказу, а трудову книжку їй було надіслано поштою, а отже вона її отримала лише 28 липня 2016 року, а позовна заява, відповідно до штемпеля на конверті була відправлена також 28 серпня 2016 року. В своїх запереченнях відповідач зазначив, що наказ про звільнення та трудова книжка були надані позивачці 26 травня 2016 року, однак вона відмовилася їх отримати, про що був складений акт. В своїх поясненнях представник відповідача зазначив, що наказ та трудову книжку до м. Словянська було привезено 26 травня 2016 року водієм експедитором, і ця обставина підтверджується маршрутним листом та звітом.. Однак коли позивака відмовилася від отримання наказу та трудової книжки, був складений відповідний акт, а документи відвезені назад у м. Маріуполь. Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до такого висновку. Так, відповідно до заяви [PERSON], остання в своїй заяві повідомила, що вона бажає перервати відпустку по догляду за дитиною, та вийти на роботу 26 травня 2016 року(а.с.71). У судовому засіданні достовірно встановлено, і ця обставина визнана представником відповідача, що всі трудові книжки знаходяться у м. Маріуполі, у центральному офісі підприємства. Крім того, сам наказ про звільнення був винесений у м. Краматорську. Крім того, позивачкою надана суду копія її заяви, з якою вона звернулася до місцевої прокуратури, і її заява згідно із штампом була прийнята 25 травня 2016 року, в якій позивачка повідомляє, що 24 травня 2016 року та 25 травня 2016 року їй повідомили про її звільнення та вимагали підписати наказ без підпису керівника та номеру, і без печатки, а 25 травня 2016 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був складений акт про її відмову від ознайомлення з наказом про звільнення.( а.с.96). Як видно із листа ДТЕК, за підписом [PERSON], № 09-19ис № 2891 від 26 травня 2016 року, [PERSON] повідомляється, що вона звільнена наказом від 26 травня 2016 року і їй пропонують отримати трудову книжку за адресою: м. Мариуполь, вул. Бахчиванджи, 72, або просять її згоди на направлення трудової книжки за адресою її проживання. Аналогічного листа також було направлено 27 травня 2016 року(а.с.8-9). Акт про відмову у отриманні копії наказу та трудової книжки містить дату 26 травня 2016 року. Судом були досліджені маршрутний лист та накладна витрат палива. Суд констатує, що надана суду копія звіту витрат палива не відповідає представленому оригіналу, при цьому суд зазначає, що із оригіналу звіту видно, що автомобіль, який повинен був привезти трудову книжку та наказ про звільнення( як то вказано у маршрутному листі) приїхав у м. Словянськ 27 травня 2016 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача в тій їх частині, що 26 травня 2016 року позивачці була представлена трудова книжка та наказ, а вона відмовилася від їх отримання, у звязку з чим був складений 26 травня 2016 року акт про відмову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки, виходячи з доводів відповідача та представлених у судовому засіданні документів, написання заяви [PERSON] у м. Словянську, складення наказу [PERSON] у м. Краматорську, і складення акту про відмову в ознайомленні та отриманні копії наказу та трудової книжки, а також повідомлення [PERSON] про можливість отримання трудової книжки у м. Маріуполі відбулося в один день - 26 травня 2016 року. При цьому, як видно із заяви самої [PERSON], поданої нею до місцевої прокуратури, та яка зареєстрована 25 травня 2016 року про те, що її бажають звільнити без ознайомлення з наказом, склали на неї акт, оригінал наказу їй наданий не був, вона дізналася вже 25 травня 2016 року. У суду немає підстав не приймати до уваги вказаний лист [PERSON] у прокуратуру, оскільки на ньому стоїть вхідна дата 25 травня 2016 року із штемпелем. До того ж, судом був досліджений оригінал звіту з показаннями лічильника спідометра, за яким у Словянськ машина потрапила лише 27 травня 2016 року. За таких обставин, враховуючи, що акт складений саме працівниками відповідача, суд не приймає його до уваги, як належний та достовірний доказ того, що позивачка відмовилася від отримання наказу та трудової книжки, оскільки та обставина, що його було складено відповідно до норм чинного трудового законодавства спростовано зібраними по справі доказами. З огляду на викладене, суд приймає до уваги доводи позивачки в тій їх частині, що копію наказу про звільнення, оформлену належним чином їй не було представлено, а трудову книжку вона отримала 28 липня 2016 року, оскільки такі доводи позивачки підтверджуються зібраними по справі доказами. У звязку з тим, враховуючи, що відповідно до штемпелю на конверті позовна заява [PERSON] була направлена 28 серпня 2016 року, суд приходить до висновку, що позивачкою не пропущений місячний термін звернення із позовною заявою до суду з моменту отримання трудової книжки. Таким чином, суд приходить до висновку про незаконність звільнення [PERSON] з займаної посади та необхідність поновлення її на посаді. Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Відповідно до затвердженого Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.4 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Враховуючи викладене та встановлені обставини, суд приходить до переконання, що часом вимушеного прогулу слід визнати час з 27 травня 2016 року по день ухвалення судом рішення по даній справі, тобто по 10 квітня 2017 рік. При цьому суд враховує пояснення позивачки стосовно того, що день видання наказу про звільнення 27 травня 2016 року, який був останнім днем праці був оплачений при наданні відпустки. Згідно із довідкою про заробітну плату фахівця відділу з обслуговування клієнтів Словянського центру обслуговування клієнтів ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» [PERSON], заробітна плата позивачки за березень 2016 року склала 4133 грн. 33 коп., за квітень 2016 року 3545 грн. 81 коп., що разом становить 7678 грн. 63 коп. Враховуючи, що за останні два місяці роботи позивачки, а саме: березень 2016 року та квітень 2016 року, їй було здійснено нарахування заробітної плати: у розмірі 7678 грн. 63 коп., середньоденний заробіток позивачки за два останніх місці роботи становить: 7 678 грн. 63 коп.: 43 дні (22 дні робочих дні в березня 2016 року + 21 робочий день в квітні 2016 року) = 178 грн. 57 коп. Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу становить 224 дні. Отже, середній заробітокза час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2016 року по 10 квітня 2017 року включно складає: 178 грн. 63 коп. Х 224 дні (вимушеного прогулу за період з 27 травня 2016 року по 10 квітня 2017 року включно) = 39\~999 грн. 68 коп. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Свої вимоги в цій частині, позивачка обґрунтувала тим, що вона позбавилась роботи з вини відповідача, що погіршило її матеріальне становище. Вона вимушена обмежити себе у придбанні продуктів харчування, ліків, одягу. Перебуває у пригніченому стані. В суді встановлено, що порушення прав позивачки дійсно мало місце, що призвело до моральних страждань, а тому існують всі підстави для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи встановлені у справі обставини, тривалість встановленого порушення, суд вважає достатнім та справедливим стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В решті заявлених вимог відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення позивача до суду) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст.6 ЗУ «про судовий збір», 3. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно із Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складає 1 378 грн. 00 коп. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1653 грн. 60 коп.(сплата за три позовні вимоги) На підставі наведеного,

Outcome: partial