Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в обслуговуванні та користуванні житловим будинком по вул.Нова,18 в м.Івано-Франківську, привести суцільну огорожу на межі будинків №18 та №16 до висоти 1.5м. та прозорості не менше 50%, встановити тротуар з ухилом не більше 20% за рахунок [PERSON], відшкодування моральної шкоди 6000грн. та судові витрати. В позові зазначено, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки по вул.Нова,18 в м.Івано-Франківську, а відповідач володіє суміжною земельною ділянкою по вул.Нова,16 в м.Івано-Франківську. По межі відповідач збудувала огорожу 2 метра, що порушує допустиму висоту та повністю унеможливлює доступ сонячного світла, граничну прозорість (суцільна), відстані до будинку (менше 1 метра), а також встановила тротуар з недопустимим поперечним ухилом, що створює людям похилого віку, яким є сімя позивача, у пересуванні до дороги. Позивач зверталася перед подачею позову в Департамент містобудування та архітектури виконкому, Інспекції ДАБК, міського голови., КП «Муніципальна інспекція з благоустрою», остання вручила припис відповідачу, який залишився без виконання. Діями відповідача завдано позивачу моральну шкоду, яку оцінює в 6000грн. 02.12.2015 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про зобовязання припинити користування самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 0.0010га, що належить позивачу, зобовязати усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням по вул.Нова,16 шляхом знесення самовільно збудованої реконструкції житлового будинку №18 добудови відповідача. Ухвалою суду від 26.01.2015р. прийнято до провадження зустрічну позовну заяву та обєднано в одне провадження вимоги [PERSON] до [PERSON] та вимоги [PERSON] до [PERSON] Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним [PERSON] (надалі позивач-відповідач) та її представник просили первісний позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві, щодо зустрічного просили відмовити за безпідставністю вимог. Відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним (надалі відповідач-позивач) [PERSON] та її представник заперечили щодо задоволення первісних позовних вимог в т.ч. з підстав зазначених в письмовому запереченні, щодо зустрічного позову просили його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позова, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що первісний позов підлягає до задоволення частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0.0382 га по вул.Нова,18 в м.Івано-Франківську (а.с.5, 106-108). [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0.0573га по вул.Нова,16 в м.Івано-Франківську, згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013р.(а.с.33-35). Попередньо земельна ділянка належала іншим власникам, а саме [PERSON] з 2004р., [PERSON] з 2005р., [PERSON] з 2006р., [PERSON] з 2007р. (а.с.78-80, 114, 138-139). Дві дані земельні ділянки що належать сторонам межують одна з одною в одній стороні. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що по межі ділянок відповідач [PERSON] збудувала огорожу 2 метра, що порушує допустиму висоту та повністю унеможливлює доступ сонячного світла у вікна будинку, граничну прозорість (суцільна огорожа), відстані до будинку (менше 1 метра), а також встановила тротуар з недопустимим поперечним ухилом, що створює людям похилого віку, яким є сімя позивача-відповідача, у пересуванні до дороги. Як слідує з матеріалів справи, рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 16.10.2007р. №496 встановлено, що на межі будинковолодінь огорожу необхідно встановлювати висотою не більше 1.5 м. від рівня землі із прозорістю не менше 50%, за встановлення огорожі яка не відповідає вимогам, власників притягати до адмінвідповідальності з подальшим приведенням її до норм (а.с.6). Дане рішення виконкому було чинним до 05.02.2015р., так як рішенням цього ж виконкому №84 від 05.02.2015р. попереднє рішення втратило чинність (а.с.132-136). При цьому даним рішенням встановлено максимальну межу до 2.0 м., з прозорістю верхньої частини повністю, та більше як 50% вцілому (при відношенні прозорих частин огорожі до суцільних частин), а згідно п.3.6 огорожа між сусідніми земельними ділянками повинна бути прозорою, крім випадків досягнення письмової згоди між сусідами. [PERSON] на це рішення виконкому від 05.02.2015р. в спірних правовідносинах звертала увагу відповідач-позивач як на правомірність її дій щодо встановлення огорожі. Однак, суд звертає увагу на те, що спірні відносини і будівництво обєктів огорожі, тротуару здійснене під час дії рішення №496 від 16.10.2007р., а позов подано до суду 03.07.2014р., тобто до втрати чинності попереднього рішення та прийняття нового Положення. З приводу збудованої в порушення норм огорожі [PERSON], сімя [PERSON] зверталася до Департаменту містобудування та архітектури, виконком, ІАБК в Івано-Франківській області, КП «ЄРЦ», ВДАІ на підставі та при розгляді яких встановлено, що огорожа збудована [PERSON] є глухою цегляною висотою близько 2.0м., встановлена з порушенням діючих норм та правил, та видано відповідний припис №109 від 19.03.2014р. щодо цього, а також і вказано, що встановлений тротуар не відповідає вимогам ДБН, про що видано вимогу ДАІ (а.с.7-13, 137, 200). Припис [PERSON] на час розгляду справи не виконано, інших доказів на спростування цього, суду не надано. Отже, вимоги первісного позову в частині усунення перешкод в обслуговуванні та користуванні житловим будинком по вул.Нова,18 в м.Івано-Франківську, привести суцільну огорожу на межі будинків №18 та №16 до висоти 1.5м. та прозорості не менше 50%, є на переконання суду обґрунтованими та підлягають до задоволення. В свою чергу [PERSON] зверталася до ІАБК в Івано-Франківській області з приводу добудови до житлового будинку [PERSON] по вул.Нова,18 (а.с.46) та перевіркою даної установи згідно листа від 30.10.2014р. виявлено «факт самовільної реконструкції господарських будівель» і те що «проводяться заходи по притягненню порушника до адмінвідповідальності». На підставі даного листа, поданого відповідачем-позивачем до матеріалів справи, судом встановлено, що жодних протоколів щодо цього не складалось, що підтверджено і листом цього ж органу від 24.07.2015р. (а.с.199), а факт нібито «самовільної» реконструкції господарських будівель саме на час розгляду судом даного спору в цій цивільній відсутній, виходячи з наступного. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) , на яку саме посилається відповідач-позивач [PERSON], самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. За змістом п. 5 вказаної Постанови та відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Відповідно до положень статті 38 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Однак, норми ст..376 ЦК України є чинними з часу набрання цього кодексу законної сили, а дане будівництво (добудова) здійснено [PERSON] до набрання чинності кодексом, а також набрання чинності Законом України «Прр планування і забудову територій» 2000р., на який також посилається позивач за зустрічним позовом, (втратив чинність в 2011 році). Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи станом на 1953 рік по вул.Нова,18 м.Станіслав (тепер м.Івано-Франківськ) знаходився житловий будинок та сарай (а.с.61-66). Досліджуючи даний доказ суд звертає увагу на те, що на той період, будинковолодіння по вул.Нова,18, а саме господарська споруда (сарай) під літерою «Б» по його існуючій стіні (!) межувала з ділянкою під №16 по вул.[PERSON], саме пізніше до даної господарської споруди та житлового будинку (тобто між ними а не продовжуючи відстань стіни) була здійснена [PERSON] прибудова, яка за своєю довжиною є менша ніж існуюча на той час господарська споруда, при цьому що не примикала добудова до спірної межі земельної ділянки (порівняння з доказом на а.с.69), та сама забудова господарськими спорудами була зі сторони будинковолодіння №20, а не №18. На підставі рішення виконкому від 21.01.1999р. №11 [PERSON] введено до складу будинковолодіння по вул.Нова, 18 - прибудовані нею приміщення до житлового будинку площею 61.24 м.кв., переобладнані з сараю житлові приміщення площею 40.6 м.кв. та збудований сарай з літньою кухнею і гаражем площею 75.6 м.кв., при цьому попередньо у грудні 1998 року нею було оплачено штрафні санкції щодо самовільної добудови до власного будинку житлової кімнати і кухні (а.с.68зв., 68-69, 109-110, 208-213). Законом України «Про основи містобудування», діючого на той час забудови, стаття 22 передбачала, що право на забудову земельних ділянок, наданих для містобудівних потреб, забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно підпункту 3 п. б ч. 1 ст. 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (1997 року) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу. Частиною 6 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні регламентовано, що виконавчий комітет міської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Отже, введення до складу будинковолодіння по вул.Нова,18 [PERSON] відбувалося в січні 1999 року по факту вже збудованих та забудованих нею в 1998 році приміщень та споруд. Іншого будівництва по даний час нею не здійснювалось, що не спростовано доказами у справі. При цьому землекористувачем (ще не власником) зі сторони земельної ділянки, яка є на даний час у власності [PERSON] була [PERSON] Разом з тим, зі сторони будинковолодіння №20 (протилежної сторони ділянки [PERSON]) була громадянка [PERSON], яка надала згоду на прибудову обєкта [PERSON] до стіни її сараю (межа ділянок по її господарській споруді), як і наявний був дозвіл іншого сусіда з третьої сторони ділянки [PERSON]. При цьому, сусідка [PERSON] виготовляючи правовстановлюючі документи на земельну ділянку [PERSON],16 для отримання її у власність (а.с.140-151), погоджуючи межу земельної ділянки із [PERSON], уклала з нею договір на встановлення земельного сервітуту, про що буде зазначено нижче, який як пояснила позивач-відповідач мав на увазі можливість обслуговування стіни частини будинку №18, яка була і є одночасно межею частини земельної ділянки [PERSON] Як пояснила в судових засіданнях [PERSON], маючи рішення виконкому про введення в склад будинковолодіння збудованих та переобладнаних споруд, їй не було відомо про необхідність подання декларації про готовність обєкта до експлуатації (хоча на 1999 рік, виду такої декларації не передбачало законодавство), а тому така Декларація була подана нею тільки 10.02.2015р., яка зареєстрована ІАБК за №ІФ142150410226. Визнання протиправним та скасування реєстрації органами АБК даної Декларації оскаржувалась [PERSON] в судовому порядку (а.с.88-93,129-131), постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2015р. не набрала законної сили, так як ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2015р.постанова скасована, а провадження у справі закрито (а.с.247-248). Дана справа на даний час перебуває на розгляді у Вищому адміністративному суді України за касаційною скаргою [PERSON] За вимогами ст..103,104 чинного ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном З врахуванням наявного спору, на замовлення [PERSON], НВП «ГІС» було проведено встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складено [PERSON] відновлення зовнішніх меж землеволодіння в натурі від 02.03.2015р. та План-схема в 2013-2014 роках (а.с.95, 95зв., 31-32, 70, 76, 77, 115-120). І як вбачається з план-схеми за 2015 р. НВП «ГІС» (а.с.77), яка на думку суду є вірною, так як дійсно співпадають спірні межі двох ділянок за даними Державних актів (натомість всі інші план-схеми встановлювали межу двох ділянок по наявній огорожі встановленій [PERSON]С.), огорожу на своїй ділянці [PERSON] встановила в глубину своєї земельної ділянки, а не по Державному акту. Це нею підтверджено і в судових засіданнях. Натомість [PERSON] уклала договір також щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), та проведено ФОП Приймак обміри її ділянки в 2014р. (а.с.100-101, 44). З врахуванням різної документації щодо межі двох земельних ділянок в тому числі по спірній межі та на якій є огорожа одного з її власників - [PERSON], відповідність добудови по вул.Нова,18 [PERSON], питань дотримання вимог при влаштуванні тротуару, ухвалою суду від 16.07.2015р. було призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу за клопотанням відповідача-позивача, однак через неоплату [PERSON] послуг за експертизу, вона не була проведена. Натомість, [PERSON], звернулася через представника із заявою про проведення будівельно-технічного дослідження до експерта [PERSON] із визначеними нею самостійними запитаннями, та за результатами експертизи (не судової) було складено висновок №6/09/15 від 10.10.2015р. (а.с.177-183). Як зазначає експерт, дослідження нею проводились методом візуального огляду та дослідження наданих матеріалів зі сторони замовника. Суд оцінивши даний експертний висновок оцінює його критично, такого що складений однобоко та без належних документів з обох сторін щодо накладки (самовільне захоплення) земельної ділянки, як і висновок цього експерта щодо відповідності огорожі (яка не виконує як зазначає експерт функцію розмежування ділянок) зведеної [PERSON], та того що огорожа відповідає естетично-технічним вимогам згідно рішення виконкому від 05.02.2015р. (не рішення діючого на час зведення), а незрозумілою є рекомендація експерта - при подальшому встановленні огорожі по межі обидвом власникам необхідно дотримуватись «прозорості верхньої частини огорожі», а чому саме верхньої частини також експерт свої висновки не обґрунтовує. При цьому експерт досліджувала подані замовником експертизи документи на земельну ділянку по вул.Нова,16 починаючи з 2006 року (набуття її у власність [PERSON]), а не землевласника [PERSON]. При цьому наявну огорожу [PERSON], експерт у схематичних зображаннях використовує саме як межу між земельними ділянками, а не таку що встановлена вглиб ділянки. Дійсно, відповідає фактичним висновкам саме те, що частина покрівлі домоволодіння [PERSON] (яка добудоване як встановлено судом в 1998 році) нависає над огорожею земельної ділянки [PERSON] При цьому експерт не вказує на те, що будівля збудована раніше, і межею між ділянками була і є стіна цієї будівлі. Також, [PERSON], повторно звернулася через представника із заявою про проведення будівельно-технічного дослідження до експерта [PERSON] із визначеними нею самостійними додатковими запитаннями, та за результатами експертизи (не судової) було складено висновок №2/01/16 від 29.01.2016р. (а.с.224-233). Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову про зобовязання припинити користування самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 0.0010га, що належить [PERSON], зобовязати усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням по вул.Нова,16 шляхом знесення самовільно збудованої реконструкції житлового будинку №18 добудови [PERSON], позивач на переконання суду не надала належних доказів щодо обґрунтування цих вимог, враховуючи і таке. Так, наданий відповідачем-позивачем проект забудови її земельної ділянки 2006 року в підтвердження необхідності відстані будинку №18 [PERSON] від межі ділянки на 3 метри (саме цей проект забудови був використаний під час дослідження експертом [PERSON] та як наслідок результати висновків першої експертизи про яку вказано вище) (а.с.186) не є належним доказом, оскільки використаний станом на 2006 рік ситуаційний план розміщення будівлі забудівника [PERSON] не враховував наявне рішення виконкому від 21.01.1999р. №11 про введено до складу будинковолодіння по вул.Нова, 18 [PERSON] прибудованих нею вже приміщень до житлового будинку, хоча як зазначено вище є наявна існуюча стіна сараю по межі ділянок, даний доказ не відповідає іншому доказу наданому самою [PERSON] (а.с.187). Не є належним доказом в заперечення [PERSON] та її представником первісних позовних вимог, надана ними відмова суміжного власника будівель та ділянки по вул.Нова,18 [PERSON] (попередній власник земельної ділянки), а перед тим [PERSON] (попередній власник земельної ділянки) щодо згоди на будівництво, прибудову на межі земельної ділянки [PERSON], так як [PERSON] була власником земельної ділянки з 2007 року по 2013 рік, а [PERSON] з 2006 року по 2007 рік, тобто після будівництва (реконструкції, добудови) до домоволодіння по вул.Нова,18 [PERSON] в 1998 році (а.с.195,196). А тому вимоги зустрічного позову про зобовязання [PERSON] припинити користування самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 0.0010га, що належить позивачу, зобовязати усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням по вул.Нова,16 шляхом знесення самовільно збудованої реконструкції житлового будинку №18 добудови відповідача, не є доведеними суду. Щодо наявності в первинних матеріалах рішення виконкому від 21.11.2003р. №487 укладеного договору сервітуту на земельну ділянку по вул.[PERSON] між [PERSON] та [PERSON], то такий договір є наявний в архівних матеріалах на виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку по вул.Нова,16 громадянки [PERSON] та є наявна у місцевому фонді документації із землеустрою відділу Держгеокадастру м.Івано-Франківська та архівному відділі виконкому (а.с.216, 138, 148зв-149зв., 151), а тому доводи [PERSON] про відсутність взагалі такого договору сервітуту укладеного з попереднім власником ділянки по вул.Нова, 16 та з власником ділянки по вул.Нова,18 спростовані вищезазначеним (а.с. 197-198, 214-215). При цьому, додаток до договору сервітуту план-схема дійсно відсутній, тому дослідити предмет договору сервітуту а саме встановлення права заходу до земельної ділянки, суду не можливо, як і визначити чітку дату укладення договору сервітуту (окрім вказаного самого року 2003) не можливо. Також даний договір не містить дату його реєстрації у відповідному органі (ст..100 ЗК України). Щодо вимог первісного позову про встановлення тротуару з ухилом не більше 20% за рахунок [PERSON], то такі не підлягають до задоволення, оскільки власником чи користувачем земельної ділянки зі сторони вулиці - [PERSON] не являється. Дійсно нею в бажання покращити стан примикаючої ділянки комунальної власності шляхом влаштування тротуару виконано без дозволу відповідних служб та в порушення вимог ДБН щодо можливого ухилу такого тротуару, при цьому, що такий тротуар вона могла встановити тільки по межі своєї ділянки, а не і сусідньої. Однак, особа яка є власником (землекористувачем) даної земельної ділянки (частина вулиці) чи субєкт владних повноважень (ІАБК чи інші органи) вправі звернутись до суду вразі порушення [PERSON] вимог, в тому числі і за зверненнями [PERSON] до таких органів. Діями [PERSON] на переконання [PERSON] завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 6000грн. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує вимоги ст.23 ЦК України, зокрема те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Щодо цього суд не вважає доведеними ці вимоги, оскільки надані в підтвердження виписки з медичної карти хворого з зазначеним діагнозом (а.с.4) не стверджують завдання такої шкоди діями [PERSON] щодо [PERSON], а тому в задоволенні таких вимог за недоведеністю, слід також відмовити. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного та ст. 23, 391, 1167 ЦК України та

Outcome: partial