Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.12.2007р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Проте з жовтня 2011 року шлюбні відносини між ними припинилися, рішенням суду від 18.04.2016р. було розірвано їх шлюб. Від цього шлюбу вони ми мають сина [PERSON], [INFO]. Дитина постійно проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні, відповідач у вихованні малолітньої дитини участі не бере, не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання їх дитини, тому вона вимушена поставити питання про стягнення аліментів. [PERSON] працює в КП БМР «Бердянський центральний ринок» на посаді контролера-касира, отримує середню заробітну плату приблизно у розмірі 5297 грн., а також, він отримує пенсію по інвалідності 3 групи. Також зазначила, що вона є інвалідом 2 групи, на цей час не працевлаштована, отримує пенсію в розмірі 3018,23 грн.. Син навчається в Бердянській гімназії №1 «Надія», безпосередні витрати на навчання дитини складають: вартість навчання в сумі 1441 грн. за навчальний рік, витрати на комплекти навчальних посібників 260 грн. щомісячно, витрати на харчування 2177 грн. за навчальний рік. Також вона несе усі додаткові витрати, пов'язані з фізичним розвитком дитини, в тому числі витрати на секцію з плавання в Міському палаці спорту в сумі 20 грн. за кожне заняття (кількість занять в середньому складає 3 заняття на тиждень). Забезпечуючи побутові потреби дитини повністю, вона самостійно сплачує комунальні послуги за житло, де вони проживають разом із сином, та інші побутові витрати. З жовтня 2011 року вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на утримання сина, проте він надавав обіцянки, які жодного разу не дотримав. Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімум) для дитини відповідного віку за минулий час, а саме, за останні шість років. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] (довіреність ННК № 261952 від 22.08.2018 року) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] (ордер серія ЗП № 68322 від 28.08.2018р.) в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково щодо стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі ? частки, вимоги щодо стягнення аліментів за минулий період вважали не обґрунтованими. Також відповідач надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що він не заперечую сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина, але в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), а не 1/3, як просить позивач. З позовними вимогами про стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частки за останні три роки він не згоден у повному обсязі. Він є інвалідом третьої групи, розмір його пенсії становить 1452 грн. на місяць. Крім того, він працює контролером-касиром за основним місцем роботи на КП БМР «Бердянський центральний ринок», з червня 2018 року фактичний розмір його заробітної плати становить 5500 грн.. Таким чином, приблизний розмір його середньомісячного доходу складає 6950 грн., відповідно 1/4 частка від нього становить 1737,5 грн., а 1/3 2316,7 грн.. Враховуючи ту обставину, що позивач просить стягнути з нього аліменти в більшому розмірі, ніж передбачено діючим законодавством (50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку складає: 1944 грн. х 50% = 972 грн. на місяць), то відповідно до положень ст. 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які вона посилається, зокрема, розмір витрат на дитину. Проте позивачем такий розмір не обґрунтований та не підтверджено належними доказами. Також вважав не обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення аліментів за минулі роки, оскільки [PERSON] завжди була відома адреса його проживання, так само і те, що він отримує пенсію та працює на центральному ринку, де працює і батько [PERSON] на посаді заступника директора, відповідно розмір його заробітної плати відомий позивачу. [PERSON] ніколи не зверталася до нього з вимогою сплачувати аліменти, а відповідно він не міг ухилятися від їх сплати. Крім того, він по своїй ініціативі передавав гроші на утримання сина [PERSON], але останнім часом позивач відмовлялася від їх отримання, тому він вимушений був почати відправляти їх поштовим переказом на її ім'я за адресою проживання. Так, 25.06.2018р. та 23.07.2018р. ним поштовим переказом було відправлено позивачу аліменти по 1000 грн., про що він її повідомив за допомогою смс-повідомлення, проте позивач не отримала ці гроші і вони повернулися у зв'язку зі збігом терміну зберігання. Просив суд задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою позивача, коли [PERSON] ще працювала, то вона допомагала доглядати [PERSON], замість неї була у відпустці по догляду за ним, спочатку приходила до них додому, а коли [PERSON] підріс, то забирала його до себе. При ній батько ніколи аліменти не платив, грошей від нього вона не бачила, також не приносив для дитини ніяких речей, були тільки саморобні іграшки. Олена йому весь час говорила, щоб він відшкодував половину розходів на дитину, а він казав, що зараз не має можливості, тільки брав дитину на вихідні дні. В червні 2018 року дитину відправляли на відпочинок, путівка 12 тисяч грн., за яку заплатили вона, баба та дід. Олена останні рік чи два стала говорити відповідачу за аліменти на дитину, оскільки їм стало важко жити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її рідний брат живе у цивільному шлюбу з позивачкою, знає її близько 2-х років. Олена при ній телефонувала відповідачу, просила у нього грошей, але з її слів отримувала відмову. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає з позивачкою вже два роки, [PERSON] також живе з ними. Останні пів року відповідач до них не приходить, а зустрічається з сином десь на вулиці, раніше приходив частіше. При ньому відповідач ніколи грошей не передавав, хоча [PERSON] йому говорила, що необхідні гроші сину на одежу, лікування, казала при ньому разів три по телефону. Знає, що батько купував куртку, а взагалі речі дитині часто купує баба. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знає і позивача, і відповідача, у них в сімї щось трапилося у 2012 році, що вони розійшлися. Також він спілкується з сестрою позивача [PERSON], від якої він знає, що [PERSON] кожного місяця щось давав для дитини, купував куртку, іграшки, велосипед, цукерки, одежу. Хоча відповідач інвалід з дитинства, не може працювати на більш оплачуваній роботі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона цивільна дружина відповідача, проживає з ним з червня минулого року, кожного місяця він отримавши заробітну плату відкладав на аліменти сину по 500-600 грн. з авансу та зарплати, віддавав їх позивачці чи через дитину. Вона знає, що він купував сину велосипед, іграшки, брюки, куртку, продукти харчування, цукерки, книжки, маску для плавання. Коли [PERSON] захворів, то відповідач також допомагав на лікування. Також вона ходила з ним і чекала його біля підїзду, а він ходив додому до позивача і віддавав їй аліменти на дитину, інколи ходив сам. Сина батько бере на вихідні, коли вони дають його йому. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія 1-ЖС №091145 від 27.06.2015р. а.с.8). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 29 квітня 2016 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 19 грудня 2007 року відділом ДРАЦС по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 1013 (а.с.9). Як зазначила позивач, і ці обставини відповідачем не заперечуються, син проживає з матірю за адресою: м. Бердянськ Запорізької обл., вул. Свободи, 20. За змістом ст.\~180\~СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. У відповідності зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов'язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.\~\~\~\~ За відсутності домовленості між батьками\~\~щодо способів виконання обов'язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Відповідно до ч. 2 ст.\~182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" роз'яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Судом встановлено, що відповідач є інвалідом 3-ої групи (довідка ВТЄ-26 № 090655 від 12.07.1990р. а.с.35) та отримує пенсію у розмірі 1452,00 грн. (а.с.36), також працює, його середня заробітна плата у розмірі 5812,37 грн. (а.с.37), інших утриманців він не має, таким чином, відповідач [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на дитину. Суд вважає, що з урахуванням прожиткового мінімуму на дитину, стану здоровя та матеріального стану відповідача, він має можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частина зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення позову, а саме, з 05.07.2018р. і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 2 ст.\~191\~СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Проте суд вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона за останні шість років вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати в зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Так, матеріалами справи не підтверджено, що відповідач знаючи про обовязок сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина, з метою ухилення від цього змінював місце роботи чи проживання, приховував дохід, мав у своєму розпорядженні кошти та не бажав їх надавати, тобто свідомо прагнув ухилитися від обовязку по утриманню дитини. Належних та допустимих доказів того, що перешкоджало позивачу звернутися до суду для одержання аліментів на утримання неповнолітньої дитини суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що немає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме, за останні шість років. На підставі викладеного та

Outcome: partial