Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, а саме на земельну ділянку площею 0,0784 га для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:047:0022, в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , котрий був власником житлового будинку [ADDRESS] . 21 лютого 2018 позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] . Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , після померлого чоловіка [PERSON] , позивачці було відмовлено, так як земельна ділянка належала батькам померлого [PERSON] , та [PERSON] , у спільній приватній власності без виділення часток на цю землю. Після смерті батьків єдиним спадкоємцем був їх син [PERSON] . При оформленні своїх спадкових прав [PERSON] , отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, оскільки земельна ділянка перебувала у спільній приватній власності без визначення долей померлих. Оскільки [PERSON] , тяжко хворів, останній за життя не встиг вирішити дану проблему та зареєструвати право власності на земельну ділянку. Таким чином, з метою належним чином оформити свої спадкові права на спадкове майно, позивачка звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою. Ухвалою судді від 24.04.2018 було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. В підготовчому засіданні 10.09.2018 було задоволено заяву [PERSON] , про його вступ у справу в якості 3-особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою суду від 10.09.2018 судом було об`єднано в одне провадження цивільну справу №754/5120/18 за позовною заявою [PERSON] до Київської міської ради, 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування з цивільною справою №754/10045/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування. Пред`явлені [PERSON] позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , належав на праві спільної часткової власності (в рівних частках) житловий будинок [ADDRESS] та на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0, 0784 га, цільове призначення - для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. При цьому, варто звернути увагу, що хоча і частки [PERSON] , [PERSON] , в земельній ділянці не визначені, відповідно до положень діючого законодавства, вони є рівними, а отже, кожному з них належало по Ѕ частці земельної ділянки. [INFO] померла [PERSON] , остання була дружиною [PERSON] , та матір`ю [PERSON] , [PERSON] , а також бабусею [PERSON] (позивача у справі). У зв`язку зі смертю [PERSON] , відкрилась спадщина на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] та Ѕ частку земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] було складено заповіт, яким вона заповіла все своє майно своїм синам [PERSON] , і [PERSON] , в рівних долях кожному. Даний заповіт є чинним та ніким не скасований. [INFO] помер [PERSON] , тобто батько [PERSON] , [PERSON] . Померлий хоч і набув право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його дружини - [PERSON] , проте за життя не встиг оформити право власності на це майно у встановленому законом порядку, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, у зв`язку зі смертю [PERSON] , померлого [INFO] відкрилась спадщина на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] та Ѕ частку земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , що належали померлому на праві спільної часткової власності та на праві спільної сумісної власності. За життя [PERSON] , було складено заповіт, яким він заповів все своє майно своїм синам [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях кожному. Даний заповіт є чинним та ніким не скасований. На момент смерті [PERSON] та [PERSON] , були зареєстровані та постійно проживали за адресою: [ADDRESS] , разом з ними проживав їх син [PERSON] , [INFO] . Місце проживання [PERSON] , було зареєстровано за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] , проте відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин того, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, [PERSON] , постійно супроводжував батька [PERSON] в лікарні під час стаціонарного лікування останнього, здійснював виклики та був присутній під час відвідування батька дільничим лікарем. Таким чином, [PERSON] , є єдиним спадкоємцем за заповітом та вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] , адже протягом шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Поряд з цим [PERSON] , був лише зареєстрованим з померлими батьками за однією адресою, а проживав фактично за іншою адресою, а тому останній не є таким, що прийняв спадщину після смерті батьків, адже він не проживав постійно зі своїми батьками на час відкриття спадщини та не подавав нотаріусу заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Враховуючи, що сама по собі реєстрація місця проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про факт постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відповідно про своєчасність прийняття спадщини, [PERSON] , не є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , адже він не проживав постійно зі своїм батьком на час відкриття спадщини та не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, а відтак а відтак свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані [PERSON] , є недійсними. [PERSON] хоч і набув право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яке залишилось після смерті батьків, проте за життя не встиг оформити право власності на це майно у встановленому законом порядку. Як наслідок, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] не склав заповіти на випадок своєї смерті, а отже спадкування здійснюється за законом. На підставі вищевикладеного, [PERSON] , як спадкоємць [PERSON] , померлого [INFO] , звернувся до суду із позовом відповідно до вимог якого просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , не проживав постійно з [PERSON] , яка померла [INFO] , та з [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] відповідно. Встановити факт постійного проживання [PERSON] , зі спадкодавцем - [PERSON] , яка померла [INFO] , та зі спадкодавцем - [PERSON] , який помер [INFO] , за однією адресою на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] , відповідно. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2частку житлового будинку [ADDRESS] , виданого [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.2011 р. за реєстровим №2-1115. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2частку житлового будинку [ADDRESS] , виданого [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.2011 р. за реєстровим №2-1109. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , даного [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 21.02.2018 р., серія та номер: 8-160. Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв.м., житловою площею - 48,2 кв.м., право власності на земельну ділянку площею 0,0784 га, цільове призначення - для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:047:0022, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] , позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, одночасно, щодо позовних вимог [PERSON] заперечувала, оскільки позивачем ніяким чином не доведено того факту, що його батько проживав разом із спадкодавцями. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники - [PERSON] , [PERSON] , підтримали заявлені [PERSON] позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, одночасно просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судове засідання представник Київської міської ради, не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином. В ході розгляду справи від представника надійшов відзив на позов [PERSON] , а також на позов [PERSON] , відповідно до яких представник просив суд постановити рішення, згідно норм діючого законодавства та слухати справу у відсутності представника ради. Представник 15 КДНК в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В ході розгляду справи подавали заяву з проханням здійснювати розгляд справи у відсутності сторони нотаріальної контори. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 4. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.5. ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , належали на праві спільної часткової власності (в рівних частках) житловий будинок [ADDRESS] та на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0784 га, цільове призначення - для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується зокрема свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Першою Київською державною нотаріальною конторою 07 травня 1985 року, реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації від 29.10.1985 № 26395. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (серії [NUMBER] , [NUMBER] ). Померлі були батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження. [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що померлий [PERSON] не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, за життя не оформив належним чином своїх спадкових прав, не отримав свідоцтв про право на спадщину, не здійснив державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Проте, звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилається на той факт, що фактично він прийняв спадщину за законом після смерті свого батька [PERSON] , оскільки був зареєстрований з померлим за однією адресою на день його смерті. Померлий [PERSON] , був спадкоємцем майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 77, 7 кв.м., житловою площею 48, 2 кв.м., та земельної ділянки площею 0, 0784 га, яка знаходиться за цією ж адресою, яке належало померлому [INFO] його батьку [PERSON] , та його померлій [INFO] матері [PERSON] і оскільки його батько [PERSON] , [INFO] , постійно проживав із спадкодавцями за адресою: [ADDRESS] , хоч і був зареєстрований за іншою адресою: а саме: [ADDRESS] , а відтак [PERSON] , вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків, адже протягом шестимісячного строку не заявив відмову на неї. Разом з тим, [PERSON] , [INFO] , був лише зареєстрований з померлими батьками за однією адресою, а проживав фактично за іншою. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 18.01.1983 року проте знятий з реєстрації 25.09.2007 у зв`язку зі смертю. [PERSON] , звернувшись до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, з метою отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька, отримав відмову приватного нотаріуса з тих підстав, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно, а також відсутня державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0784 га, цільове призначення - для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за померлим його батьком, а відтак видача свідоцтва на спадщину спадкоємцю суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно п.23. Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З метою повного та всебічного розгляду справи, судом було вирішено заявлене позивачем [PERSON] клопотання про допит свідків. Заявлені в клопотанні про допит в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за викликами суду не з`явились, причин своєї неявки суду не повідомили. Згідно з надісланим на адресу суду листом [PERSON] звільнилась з КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 Деснянського району м.Києва", а відтак адресу місця її проживання суду з`ясувати не вдалось. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Допитаний в судовому засіданні, за додатковим клопотанням позивача [PERSON] , в якості свідка [PERSON] показав суду, що з [PERSON] знайомий з 1982-1983 р.р. Спочатку дружили, потім стали кумами. Батьків [PERSON] знав наглядно, бував у них в гостях разів 5-7. [PERSON] після операції батька, практично жив в будинку батьків, оскільки тому необхідний був догляд. А так фактично [PERSON] жив з дружиною по [ADDRESS]. Зі слів покійного [PERSON] , йому відомо, що його брат [PERSON] з батьками не жив. Сам він приїздив в Биківню після операції батька померлого [PERSON] один раз і бачив там самого [PERSON] . Таким чином, вирішуючи питання про встановлення факту постійного проживання [PERSON] , разом із спадкодавцями за однією адресою на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] , та оцінюючі зібрані та надані суду позивачем [PERSON] докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних доказів (довідок) відповідних органів (житлово-експлуатаційної організації, органу місцевого самоврядування) про те, що спадкоємець [PERSON] , постійно проживав зі спадкодавцями (його батьками) на день їхньої смерті. Факт постійного проживання [PERSON] , також не підтвердив свідок, оскільки його покази містять суперечливі відомості, а саме по собі твердження, що після операції батька померлого [PERSON] він приїздив до їх будинку в Биківні та бачив там [PERSON] , який надавав батьку допомогу по догляду не підтверджує факт його постійного проживання з померлими батьками на час їх смерті. При цьому, аналізуючі вищевказані показання свідка судом враховано той факт, що оперативне хірургічне втручання у вигляді ампутації [PERSON] було здійснено 11.11.2005 після чого 05.12.2005 був виписаний зі стаціонарного лікування, а помер останній 10.01.2006. Поряд з цим, відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 102/30/2962 від 05.07.2018, на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , разом з нею по [ADDRESS] , були зареєстровані її чоловік - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується витягом з домової книги. Отже, факт постійного проживання разом із спадкодавцями за однією адресою на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] , їхнього сина [PERSON] , підтверджені належними доказами, зокрема які містяться в копіях спадкових справ № 1760/2007, № 1761/2007, долучених до справи. Доказів на підтвердження тієї обставини, що померлий [PERSON] фактично з батьками за зареєстрованою у визначеному законом порядку не проживав, а проживав за іншою адресою, суду надано не було. Крім того, суд не приймає, як доказ твердження позивача [PERSON] про те, що померлий [PERSON] перебував на лікуванні та за станом свого здоров`я не міг надавати допомогу у догляді своєму батькові після проведеної операції, а тому таку допомогу надавав саме [PERSON] , з тих підстав, що вказані твердження спростовуються долученими до матеріалів справи, витребуваними за клопотанням позивача [PERSON] , медичними картками стаціонарного хворого [PERSON] , згідно яких вбачається, що останній перебував на стаціонарному лікуванні в період з 22.02.2005 по 05.03.2005 та з 20.09.2005 по 30.09.2005, в той час, як [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в період з 10.11.2005 по 05.12.2005, якому 11.11.2005 було проведене оперативне хірургічне втручання у вигляді ампутації, тобто через декілька місяців після проходження останнього стаціонарного лікування [PERSON] .. Що ж стосується вимоги [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом суд приходить до наступного. За життя [PERSON] та [PERSON] , які мешкали за адресою: [ADDRESS] , було складено заповіти, відповідно до яких заповідачі призначили своїми спадкоємцями своїх синів [PERSON] , та [PERSON] , та заповіли їм все своє майно в рівних долях. Згідно з п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Разом з тим, за час свого життя [PERSON] , не скористався своїм правом та в установлені терміни не звертався в нотаріальну контору з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті батьків. Відповідно не існує його заяви про прийняття спадщини або відмови нотаріуса в оформленні йому спадщини. При цьому, судом не встановлено обставин, які б підтверджували факт постійного проживання померлого [PERSON] зі своїми покійними батьками на час відкриття спадщини після їх смерті, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача [PERSON] про визенання недійними свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/2частку житлового будинку [ADDRESS] , виданого [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.2011 р. за реєстровим №2-1115, свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2частку житлового будинку [ADDRESS] , виданого [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.2011 р. за реєстровим №2-1109 та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , даного [PERSON] , [INFO] , П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 21.02.2018 р., серія та номер: 8-160 та визнання за ним права власності на вищевказане нерухоме спадкове майно. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] , є спадкоємцем всього майна померлих батьків та як спадкоємець отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, проте, за життя не встиг зареєструвати право власності на земельну ділянку за собою, суд вважає за можливе вирішити питання, щодо визнання за [PERSON] , як дружини спадкодавця, права власності в порядку спадкування, а саме на земельну ділянку площею 0,0784 га для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:047:0022, в порядку спадкування після смерті [PERSON] .. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який є чоловіком [PERSON] , помер у Києві , [INFO] у віці 47 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . 21.02.2018 позивач отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS] . Проте, [PERSON] звернувшись до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з метою отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку яка розташована за адресою [ADDRESS] , отримала відмову нотаріальної контори, так як земельна ділянка належала батькам померлого, а саме [PERSON] , померлій [INFO] та [PERSON] , померлому [INFO] у спільній приватній власності без виділення часток на цю землю. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0784 га, що знаходиться за тією ж адресою, виділеною для обслуговування та експлуатації цього житлового будинку і господарських будівель, належав на праві приватної власності [PERSON] , та [PERSON] , що підтверджується копією Державного акту на праві приватної власності на землю та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Відповідно до вимог ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Враховуючи, що [PERSON] , за своє життя заповіту не залишив, а тому згідно з положеннями ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач [PERSON] , як дружина та єдиний спадкоємець після смерті [PERSON] , за законом, з метою прийняття спадщини звернулась у встановленому законом порядку до Державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 11.10.2017 року було заведено спадкову справу № 1114/2017, що підтверджується копією матеріалів вказаної спадкової справи. Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. 21 лютого 2018 позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Разом з тим, Держаним нотаріусом Пятнадцятої КДНК у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , після померлого чоловіка [PERSON] , було відмовлено, [PERSON] , адже земельна ділянка належала на праві спільної сумісної власності батькам померлого, а саме [PERSON] , померлій [INFO] , та [PERSON] , померлому [INFO] у спільній сумісній власності без відповідного визначення часток, що безпосередньо утруднило оформлення права власності на неї у померлого на момент його життя. Одним із способі захисту цивільних прав, встановлених ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що позивачка [PERSON] , як єдиний спадкоємець за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений ст. 1269 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини, що залишилась після смерті її чоловіка [PERSON] , а саме на земельну ділянку площею 0,0784 га для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:047:0022, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , що належала останньому на праві приватної власності, при цьому, приймаючи до уваги, що спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, в передбаченому законом порядку, з незалежних від неї причин, вона не може оформити право власності на вказане спадкове майно, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, а саме визнати за [PERSON] , право власності земельну ділянку площею 0,0784 га для обслуговування та експлуатації жилого будинку і господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:047:0022, в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши всі докази в їх сукупності, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом у повному обсязі, вимоги позову [PERSON] є обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. 19.04.2018 року [PERSON] , уклала Договір про надання правової допомоги № 19/04-2018 з Адвокатом [PERSON] 13.03.2019 між [PERSON] та Адвокатом Кочмарьовою Т.С. було складено Акт № 03/19 здачі - приймання наданих послуг до Договору № 19/04-2018 про надання правової допомоги. Вартість послуг Виконавця за цим Актом складає 13 300 грн. Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 11.03.2019 за Договором про надання правової допомоги № 19/04-2018 від 19.04.2018, укладеного між [PERSON] та Адвокатом Кочмарьовою Т.С., вартість наданих послуг (надані консультації у справі, ознайомлення з матеріалами зустрічного позову, аналіз судової практики, правова оцінка позивача, написання, направлення відзиву на позовну заяву, заперечень, тощо, ознайомлення з матеріалами справи, участь у судових засіданнях) складає 13 300, 00 грн. Таким чином, вивчивши клопотання про розподіл судових витрат з доданими доказами суд приходить до висновку, про часткове задоволення поданого клопотання та стягнення [PERSON] , на користь [PERSON] , витрат на правову допомогу в розмірі 7300 грн., оскільки суд не враховує до загальної суми пред`явлених витрат суму, що була сплачена за участь в судових засіданнях, так як на вирішенні в суді перебувало дві цивільні справи, як [PERSON] , так і [PERSON] , в яких брала участь Адвокат Кочмарьова Т.С. (тобто як з боку [PERSON] , як позивача так і відповідача по справі) що були об`єднані в одне провадження та розглядались судом спільно в одних і тих самих судових засіданнях. На підставі викладеного та

Outcome: partial