Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

03 червня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати будинок №63 з відповідними надвірними побудовами та спорудами по вул. Київський в с. Рудня Броварського району Київської області спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:025:0004, площею 0,1401 га., призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по вул. Київській №63 в с. Рудня Броварського району Київської області, та земельну ділянку № 3221287601:01:025:0007 площею 0,1789га з призначенням для ведення особистого селянського господарства спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним право власності на ? частку вказаного будинку; визнати за ним право власності на ? частку кожної земельної ділянки, як на його частку у спільному сумісному майні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 січня 1999 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. 28 квітня 2001 року, тобто у шлюбі, він спільно з [PERSON] купили будинок №63 по вул. Київській в с. Рудня Броварського району Київської області. Гроші на купівлю будинку, у рівних частках, надавали його батьки та батьки відповідачки, тому будинок придбали за спільні гроші. У договорі купівлі-продажу будинку вказали покупцем тільки відповідачку [PERSON], але будинок був куплений у спільну власність подружжя, зареєстроване право власності за дружиною, бо він на той час не мав постійного місяця проживання в Україні. У 2007р. спільно з відповідачкою за спільні кошти вони побудували житлову прибудову до будинку, зареєстрували в Броварському БТІ та само на відповідачку. На протязі всього проживання у будинку вони спільно з відповідачкою робили ремонт, здійснювали догляд за будинком, несли спільні витрати на його утримання. На підставі рішення сесії Руднянської сільської ради від 6 травня 2009 року відповідачка [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:025:0004, площею 0,1401 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, вул. Київська, 63 з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі рішення сесії Руднянської сільської ради від 22 січня 2008 року відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:014:0007, площею 0,1789 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, з призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не явився, заперечень проти позову не подав. \~\~\~\~\~\~\~\~ Судом ухвалено провести заочний розгляд справи згідно до ст.224 ЦПК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: 12 січня 1999 року Новобузьким відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі Броварського міського БТІ 16 травня 2001 року за номером №211, відповідачці [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями №63, що знаходиться по вул. Київській в с. Рудня Броварського району Київської області. 26 грудня 2009 року на підставі рішення сесії Руднянської сільської ради від 6 травня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №268-24-V, відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:025:0004, площею 0,1401 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, вул. Київська, буд.№63 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 26 грудня 2009 року на підставі рішення сесії Руднянської сільської ради від 22 січня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №183-13-5, відповідач [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:014:0007, площею 0,1789 га., яка розташована за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, для ведення особистого селянського господарства. Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2011 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був розірваний. У рішенні зазначено, що сторони у шлюбі мають чотирьох дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Згідно акту обстеження житлових умов від 29 квітня 2015 року складеного депутатом Руднянської сільської ради, [PERSON] з 01 січня 2011 року по 01 грудня 2014 року проживав з батьком за адресою: с. Рудня, вул. Київська, буд.154 а . Згідно тимчасової посвідки на постійне проживання серії КВ №6882/44840 [PERSON] [INFO], місце народження м. Кривий Ріг, громадянин [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO], безстроково. Згідно копії паспорта на імя відповідачки [PERSON] - вона зареєстрована та мешкає за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, вул. Київська, буд.№63. Таким чином, встановлено, що вказані житловий будинок з надвірними спорудами, а також обидві земельні ділянки були куплені у шлюбі. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. \~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають\~\~рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~\~ Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 70 СК України та роз'яснень, викладених в п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділу підлягає все спільно набуте майно подружжя в натурі між сторонами; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно розяснень викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007р. №11 - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки житловий будинок набутий сторонами у шлюбі , то він апріорі вважається набутим у спільну власність і належить подружжю на прав спільної сумісної власності. Сторони не укладали ніяких угод між собою щодо набуття нерухомості у особисту власність дружини чи щодо інший правовий статус даної власності. Тому позов в цій частині обґрунтований , підлягає задоволенню, дане майно визнається спільною сумісною власністю, і при його розділі між подружжям ділиться , виходячи з принципу рівності часток кожного, тобто по 1/2 частці. Згідно ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам України. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласнику, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною 5, яка передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. \~Законом України\~\~від 17 травня 2012 року №4766-1У «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч.5 ст.61 СК України виключено. Доповнено ч.5 ст.57 СК України, згідно якої земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи час введення в дію і час дії вказаних норм закону, а також враховуючи час набуття у власність земельних ділянок, слід дійти висновку, що ч.5 ст.57 СК України та ч.5 ст.61 СК України не діяли на час спірних цивільних правовідносин щодо земельних ділянок. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Згідно ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).\~\~ Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно копії тимчасової посвідки на постійне проживання серії КВ №6882/44840 [PERSON] [INFO] є громадянином [PERSON], тобто іноземцем. Відповідно до ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей . До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно ч.2 ст.81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. З аналізу даних норм закону, що регулюють вказані спірні земельні та сімейні правовідносини, слід зробити висновок, що земельна ділянка, на яку відповідачці [PERSON] 26 грудня 2009 року на підставі рішення Руднянської сільради від 22 січня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №3221287601:01:014:0007, площею 0,1789 га., за адресою: Київська обл., Броварський район, с. Рудня, для ведення особистого селянського господарства, була набута нею у особисту власність, а не в спільну сумісну власність з чоловіком, який до того ж не є громадянином України і не був ним на той час, коли вказана земельна ділянка була набута дружиною у особисту власність. Тому в задоволенні позовних вимог про визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], та про визнання за позивачем права власності на ? частку цієї земельної ділянки слід відмовити. Разом з тим, позовні вимоги щодо земельної ділянки, кадастровий номер №3221287601:01:025:0004, площею 0,1401 га., з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, який набутий у спільну сумісну власність , і у якому позивачу у відповідності до рівності часток у праві сумісної власності належить ? частка, підлягають задоволенню з підстав, передбачених ст..377 ЦК України, ст..120 ЗК України, а також ст..61, 69 СК України. Той факт що позивач не є громадянином України, в даному випадку не є обмеженням чи забороною для визнання за ним права власності на частку цієї ділянки, враховуючи її цільове призначення і наявність у позивача права власності на нерухоме майно, зведене на цій ділянці, атож враховуючи положення ч.2 ст.81 ЗК України. На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 72 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) ст.ст. 22, 81, 89, 120, 125 ЗК України, ст.ст. 328, 377, 392 ЦК України,

Outcome: partial