Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

19.07.2016 ПАТ « РОДОВІД БАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-01267.08.2 від 10 липня 2008 року в сумі 2617,00 доларів США(заборгованість по тілу та відсоткам),11 962,49 грн.(плата за обслуговування кредиту), 386 965,23 грн.(пеня, 3% річних, інфляційні втрати), яка складається з : 2467,52 доларів США-прострочена заборгованість по кредиту, 149,48 доларів США прострочена заборгованість за відсотками, 11962,49 грн.-прострочена заборгованість за платою по кредиту, 359 326,54 грн.-пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 21 747,60 грн.- пеня за несвоєчасне погашення відсотків, 3157,76 грн.-загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості, 2733,32 грн.-інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості, а також стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору.( а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10 липня 2008 року між ВАТ « РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 77.1/АК-01267.08.2, відповідно до умов якого позивач відкрив відповідачу не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 20 342,00 доларів США терміном до 10.07.2015 року включно, з процентною ставкою 7,70% річних, щомісячною платою за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту, на умовах, визначених договором, а позичальник зобов'язався, прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Зазначили, що банк виконав взяті на себе зобовязання,щодо надання кредитних коштів, однак відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов»язання за кредитним договором та не погашає заборгованість за кредитом. Позивач стверджує, що станом на 06.07.2016 року за позичальником обліковується заборгованість в сумі 2617,00 доларів США(заборгованість по тілу та відсоткам),11 962,49 грн.(плата за обслуговування кредиту), 386 965,23 грн.(пеня, 3% річних, інфляційні втрати), яка складається з : 2467,52 доларів США-прострочена заборгованість по кредиту, 149,48 доларів США прострочена заборгованість за відсотками, 11962,49 грн.-прострочена заборгованість за платою по кредиту, 359 326,54 грн.-пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 21 747,60 грн.- пеня за несвоєчасне погашення відсотків, 3157,76 грн.-загальна сума 3% річних від суми прострочення кредитної заборгованості, 2733,32 грн.-інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Родовід Банк» позовні вимоги повністю підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову в судовому засіданні заперечувала з підстав, викладених в письмовому відзиві на позовну заяву а.с. 158-160), а також підтримала заявлене у відзиві клопотання про застосування загального та спеціального строків давності, як до основної так і до додаткових вимог. Так, за змістом поданого до суду відзиву, представник відповідача вважає, що в спірних правовідносинах порушено норми процесуального та матеріального права, зокрема позивачем звернуто до суду після встановлених законодавстом строків позовної давності. Зазначила, що відповідачем здійснювалися погашення за кредитним договором і останній платіж було здійснено в січні 2013 року. Також зазначила, що сума пені нараховано з порушенням встановленого строку позовної давності, який має бути застосований судом до даного виду заявленої вимоги, оскільки позивачем долучено розрахунок пені починаючи з 2009 року. Вказує, що умовами договору банком фактично включена умова щодо плати за обслуговування кредиту, зокрема, умова здійснити платіж за дії, які споживач здійснює на користь банку та дії, які банк здійснює на власну користь. Вважають, що положення пп.1.5.1 п.1.5 Кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту є несправедливими згідно ЗУ «Про захист прав споживачів», вважають що відсутні підстави для стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості з плати за обслуговування кредиту. Крім того, зазначила, що сторонами в кредитному договорі встановлено відповідний розмір процентів, а тому відсутні підстави для стягнення, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, 3% річних від простроченої суми. Враховуючи наведене, просили відмовити у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2008 року між Відкритим акціонерним банком «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір №77.1/АК-01267.08.2 ( а.с.7-10). Відповідно до п.1.1, 1.2 вказаного Договору, Банк відкриває Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 20342,00 долари США 00 центів терміном по 10 липня 2015 року. Кредитні кошти надються виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Згідно п. 1.3,1.4 договору, для обліку виданих кредитів Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № 2203600050106.840.01267. Кредит надається Позичальнику готівкою, а у випадку надання кредиту в іноземній валюті здійснюється подальший обовязків продаж валюти через касу Банку, згідно з чинним законодавством України. Відповідно до п.п. 1.5.1.п.1.5, п.п.1.6.1 п.1.6 вказаного Договору, процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 7.70% річних. Щомісячна плата за обслуговування кредиту (в подальшому плата за обслуговування кредиту) встановлюється у розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту. Для обліку нарахованих процентів за користування кредитами Банк відкриває Позичальнику рахунок № № 2208100050106.840.01267. Плата за обслуговування кредиту вноситься на рахунок № 3578800050106.980.01267. Згідно з п.п. 3.1.1 п. 3.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа(включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 242,17 долари США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок Банку №37391000071829.840. Відповідно до умов п. 3.6 Договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 % від суми простроченої заборгованості. За змістом п.4.1, 4.2 договору, розрахунок процентів за кредитами здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитами, починаючи з дня їх надання Позичальнику. Проценти за користування кредитами нараховуються Банком щомісяця, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредитів Позичальником за цим Договором, але не пізніше терміну, вказаного в п.1.1 договору. Відповідно до п. 3.4 Договору, Позичальник зобовязався достроково погасити заборгованість за одержаними кредитами та сплатити проценти за користування ними, а також пені та штрафи, передбачені цим Договором, у разі невиконання зобов»язань. Відповідно до умов п.7.6 Кредитного договору, даний Договір набуває чинності з дня його підписання і до повного виконання зобов'язань за ним. Факт отримання відповідачем кредиту в зазначеному в договорі розмірі, а саме в сумі 20342,00 доларів США, що на дату видачі кредиту було еквівалентно 98489,86 гривням, підтверджується заявою на видачу готівки №1691_109 від 10.07.2008 р. та (а.с.17). Даний факт відповідачем не оспорюється. З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що за кредитним договором, станом на 06 липня 2016 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 2617,00 доларів США(заборгованість по тілу та відсоткам), 11 962,49 грн. (плата за обслуговування кредиту), 386 965,23 грн.(пеня, 3% річних, інфляційні втрати), яка складається з : 2467,52 доларів США-прострочена заборгованість по кредиту, 149,48 доларів США прострочена заборгованість за відсотками, 11962,49 грн.-прострочена заборгованість за платою по кредиту, 359 326,54 грн.-пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 21 747,60 грн.- пеня за несвоєчасне погашення відсотків, 3157,76 грн.-загальна сума 3% річних від суми прострочення кредитної заборгованості, 2733,32 грн.-інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості (а.с.18-23). Оскільки розмір заборгованості за використаними кредитними коштами підтверджено уповноваженою банком особою у вищезазначеному розрахунку, підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації в частині використаних відповідачем кредитних коштів, у суду відсутні. Будь-яких заперечень щодо правильності нарахованої заборгованості за кредитом, а також доказів, які це підтверджують, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Крім того, суд звертає увагу, що, останній платіж здійснений відповідачем [PERSON] в жовтні 2014 року. Згідно з умовами Кредитного договору від 10.07.2008 р., зобовязання з повного погашення кредиту визначено в строк до 10.07.2015 р. включно. У відповідності до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, останній строк для звернення до суду із позовом спливає 10.07.2018 року, позовна заява надійшла до суду 19.07.2016 року. З наданого розрахунку також вбачається, що позивачем заявлено вимоги щодо стягнення пені в межах річного строку позовної давності (а.с.19,21) Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем встановленого строку позовної давності, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та суперечать умовам укладеного договору та встановленим в судовому засіданні обставинам справи. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За визначенням ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом ч.2 вказаної статті припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У зв'язку з цим нарахування банком відсотків за користування кредитом протягом усього часу дії Кредитного договору та, в межах заявлених вимог - до 06.07.2016 року включно, а також визначеної договором плати по кредиту є правомірними і такими, що відповідають умовам укладеного сторонами договору та ст.6 ЦК України. При цьому суд враховує, що за змістом ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. А також враховує правові позиції Верховного Суду України, висловлені у справі №6-145цс14 та №6-79цс14, відповідно до яких у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Факт наявності у АТ «РОДОВІД БАНК», відповідної банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, підтверджується даними, розміщеними на офіційному сайті Національного банку України, які є публічною інформацією, та відповідачами не оспорюється. Разом з тим, згідно з твердженнями представника позивача, заборгованість за Кредитним договором відповідачем [PERSON] не погашена, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. За змістом ч.1 та 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 2733,32 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вимоги щодо стягнення суми 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 3 145,22 грн., в межах трирічного строку позовної давності за період з06.07.2013 по 06.07.2016: 2690,76грн.+454,46грн.=3145,22 грн. (а.с.19,21,23,23-на звороті) Також встановлено, що вимоги в частині нарахованої пені підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Також суд, враховує положення ч.3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Системний аналіз ст.ст.22,611,623,625 ЦК України дає підстави стверджувати, що збитки і сума боргу за грошовим зобовязанням не є тотожними поняттями. При цьому суд звертає увагу, що збитками в розумінні ч.2 ст.22 ЦК України є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Даючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставинам справи та дослідженим доказам суд звертає уваги, що докази щодо реальних понесених позивачем доказів відсутні, а упущеною вигодою в даному випадку, яку зазнав позивач внаслідок позбавлення його можливості користування кредитними коштами, які йому не бути вчасно повернуті та сплачені, могли бути не отримані ним проценти за період прострочення за користування цими коштами, у разі їх надання в кредит іншому позичальнику. Визначаючи розмір пені, який підлягає стягненню, та який відповідав би засадам справедливості, добросовісності та розумності, суд, враховуючи викладене, виходить з наступного. Пунктом 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист справ споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Враховуючи викладене, суд, порівнюючи суму нарахованої пені 381074,14 гривень, з сумою заборгованості за кредитом 2467,52 долари США, що еквівалентно (курс гривні щодо долара США на дату ухвалення судового рішення 1 долар США- 26,32 грн.)- 64945,13 грн., нарахованими і несплаченими відсотками 149,48 доларів США, що еквівалентно (курс гривні щодо долара США на дату ухвалення судового рішення 1 долар США- 26,32грн.)- 3934,31 грн., та враховуючи, що визначений позивачем розмір пені значно перевищує збитки позивача: в декілька разів перевищує розмір нарахованих та не сплачених відсотків, значно перевищує розмір фактичної заборгованості за кредитом,- прийшов до висновку, що такий розмір пені явно не відповідає принципам розумності, добросовісності і справедливості, та з урахуванням вищенаведених положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає необхідним і можливим зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню на користь позивача, та в цій частині задовольнити позовні вимоги частково на суму 32500,00 гривень, яка не перевищує 50% суми заборгованості за кредитом, та є співмірною із сумою нарахованих позивачем відсотків за період, протягом якого виникла така заборгованість. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що позивач ПАТ «РОДОВІД БАНК» сплатило судовий збір в розмірі 6959,25 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № BUD.350446.138663 від 17.10.2016 р.( а.с.64). Предявлений позов задоволений на 24,86% ( 115347,31 х 100% / 463949,54). З огляду на це, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ « РОДОВІД БАНК» належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1730 гривень 21 копійка ( 6959,25 : 100% х 24,86%). На підставі викладеного,

Outcome: partial