Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем на даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народилась дочка [PERSON], [INFO]. Шлюбно - сімейні відносини між ними було припинено влітку 2016 року. З казаного часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідач по справі аліменти на утримання дитини не надає, участі у вихованні не приймає, з дочкою не спілкується, фактично самоусунувся від своїх батьківських обов'язків. Відповідач за власною ініціативою аліменти сплачувати не згоден. Оскільки відповідач добровільно не виконує свого обов'язку щодо утримання малолітньої дитини, вважає, що вправі вимагати від нього сплату аліментів на утримання дитини за судовим рішенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин. Представник позивача [PERSON] - адвокат Биков В.Г. в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з підстав, що зазначені у ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що з початку літа 2016 року вони з позивачкою разом не проживають. З цього часу дочка проживає з позивачкою, а з грудня 2016 року дочка проживає з матір»ю позивачки, оскільки позивачка виїхала на заробітки за кордон. У них з позивачкою була домовленість про те, що він буде давати на утримання дитини 1500 грн. щомісячно. Потім вони домовилися про те, що він буде оплачувати квартиру, у якій проживає позивач з дитиною та давати на дитину 1000 грн. До жовтня 2016 року він сплачував за квартиру, в якій проживали дочка та дружина, при цьому для погашення боргу по квартирі, який виник у період його відрядження, він вимушений був взяти кредит. Після того як дружина із дитиною переїхали проживати до іншої квартири, то за цю квартиру кошти він не сплачує. У листопаді 2016 року він давав позивачці кошти на утримання дитини у розмірі 2000 грн., у грудні дав їй 1000 грн. та 1400 грн. її матері, із якою фактично на даний час проживає дитина. В січні - лютому 2017 року на утримання дитини надав близько 1500 грн. Інших дітей у нього не має, стягнення за виконавчими листами із нього не проводиться, однак він має кредити на суму 15 240 грн. та 8000 грн., які брав для сплати боргу за квартиру, у якій проживала дружина із дитиною та на оплату його навчання у ВУЗі. Проти проживання дитини із позивачкою він не заперечує та не заперечує сплачувати кошти на утримання дитини, однак не у тому розмірі, що просить позивачка. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач по справі його син. Він зі своєю дружиною часто забирав онуку з дитячого садка, коли її мати - позивач по справі, була на роботі, піклувались про неї. Дитина ціле літо 2016 року була у бабусі - матері позивачки, в селі. З 01.09.2016 року онука пішла до школи та він, чи його дружина, забирали онуку до себе після школи, так як мати була на роботі. З грудня 2016 року дитина проживає із матір»ю позивачки, а сама позивачка перебуває за кордоном. Він пенсіонер та хворіє і син в 2015 - 2016 роках йому допомагав матеріально, купляв ліки на суму 800-1000 грн.. щомісячно. Коли позивач по справі переїхала на іншу квартиру, в листопаді 2016 року, син йому повідомляв, що дав позивачці на утримання дитини 1400 грн.. Йому відомо, що син в 2017 році давав три - чотири рази по 600 грн.. на утримання дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка по справі її дочка. З 12 грудня 2016 року дочка працює в Польщі, а онука перебуває на її вихованні. Відповідач по справі в грудні 2016 року дав грошові кошти в розмірі 1200 грн., в лютому 2017 року - 600 грн., а в березні 300 грн. Придбає дочці цукерки, фрукти, одяг не придбає. Дочка регулярно надсилає кошти на утримання дитини. Останній раз відповідач бачився з дитиною на початку березня 2017 року. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] яке видане Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 08.05.2009 року, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.05.2009 року. Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 02.09.2009 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. З літа 2016 року малолітня дитина сторін проживає з матір'ю - позивачкою по справі, що сторонами по справі не заперечується. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом, між сторонами не досягнуто домовленості про способи виконання обов»язку утримувати їх дитину відповідачем. Відповідач допомогу на утримання дитини в добровільному порядку надає не регулярно, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дочку останній не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів, згідно ст. 189 Сімейного кодексу України, між сторонами не укладено. Ненадання належної та регулярної матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей, тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема вбачається з пояснень представника позивача та свідків, позивач по справі на даний час працює. Відповідач на утриманні інших осіб не має, стягнення за іншими виконавчими документами з нього не проводяться. Відповідно до довідки про доходи, яка видана ГУНП в Полтавьскій області від 31.10.2016 року за вих..№557/115/29/01/2016, [PERSON] працює в ГУНП в Полтавській області, займає посаду 11.2 Поліцейський та отримав заробітну плату за період з травня 2016 року по жовтень 2016 року в сумі 49 894,01 грн.. Згідно договору про оплатне надання освітніх послуг №10924 від 04.10.2016 року та додатку №1 до договору від 04.10.2016 року, [PERSON] навчається в Класичному приватному університеті, при цьому термін навчання складає три роки і вартість навчання одного семестру на 2016 - 2017 навчальний рік встановлено у розмірі 3000 грн.. Відповідно до кредитного договору №271.231.72553, укладеного 07.11.2016 року між ПАТ «ІдеяБанк» та [PERSON], останньому надано кредит в сумі 17 400 грн. строком на 12 місяців. Як вбачається з довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14.02.2017 року, [PERSON] станом на 14.02.2017 року має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором в сумі 15 240,45 грн.. Ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем суду не надано жодного належного доказу, тобто не доведено відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Враховуючи викладене, встановлені судом обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, матеріальне становище позивача, дитини та відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості та зважаючи на встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини є законними та обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 (тридцяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання малолітньої дитини - дочки [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача, відповідно до вимог ст..88 ЦПК України, на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: partial