Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

07 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON]) звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості у розмірі 22 339,12 грн. за кредитним договором № б/н від 19 березня 2008 року, яка складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 14 122,91 грн.; за відсотками - 6414,35 грн.; за пенею та комісією - 500,00 грн.; штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн. та штрафу (відсоткова частина) - 1051,86 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 243,60 грн. Свої вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтував тим, що 19 березня 2008 року [PERSON] підписала заяву про отримання кредитної картки, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами [PERSON] складає укладений між нею та [PERSON] кредитний договір, що й підтверджується її особистім підписом у заяві. Відповідно до укладеного договору № б/н від 19 березня 2008 року відповідачка отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов цієї заяви, відповідачці встановлено кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн. із застосуванням базової відсоткової ставки в розмірі 3 % в місяць на залишок заборгованості. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за кредитним договором від 19 березня 2008 року, сума кредитного ліміту змінювалась із 250,00 грн. до 14 130,00 грн. Строк дії карти встановлено до лютого місяця 2013 року. Втім, свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] не виконала, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами - [PERSON] не надала, а тому останній і звернувся до суду з зазначеним позовом. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14122,91 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 6414,35 грн., штраф у розмірі 1026,86 грн., що разом складає 21564,12 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 243,60 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з заочним рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати судове рішення в частині відмови у стягненні штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250 грн. та пені (комісії) в розмірі 500 грн. і ухвалити рішення, яким стягнути зазначені суми. В обґрунтування доводів скарги апелянт посилався на те, що відповідачка власноручно підписала заяву про отримання кредитної картки та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В довідці же передбачено, що при порушенні строків платежів за будь - яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, позичальник сплачує штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Наказом [PERSON] СП-2013-6776448 від 19 вересня 2013 року «Про внесення змін до тарифів по картах «Універсальна» та «Універсальна GOLD» встановлено штраф за прострочку кредиту на протязі одного місяця - 50 грн., за другій місяць підряд - 100 грн. Оскільки договір чи окремі його положення не оскаржено, недійсними не визнавалися, то діє презумпція правомірності правочину, а відповідно є законними і діють умови договору відносно нарахування пені (комісії) за прострочку кредита в розмірі 500 грн. При укладені ж договору від 19 березня 2008 року, [PERSON] підписала заяву, в якій зазначено, що вона ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами [PERSON]. Відповідно ж до вимог ст. 639 ЦК України договір є укладеним. Заочне рішення в частині стягнення зі [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 14122,91 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 6414,35 грн. та штрафу у розмірі 1026,86 грн. сторонами не оскаржується. Представник [PERSON] , в судовому засіданні, підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, але про час та місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку ст.ст.74,76 ЦПК України шляхом надсилання повістки поштовим зв'язком. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати щодо спору про стягнення фіксованої частину штрафу та ухвалити нове рішення в цій частині, виходячи з наступних підстав. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до положень п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення фіксованої частини штрафу в розмірі 250 грн. та пені (комісії) в розмірі 500 грн., суд виходив з безпідставності заявлених вимог [PERSON] в цій частині. Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи, прав та обовязків сторін у цих правовідносинах, неправильно застосувавши норми матеріального і процесуального права, а тому рішення не може бути залишено без змін. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону. Так, відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається із довідки про умови кредитування (а.с. 10), яка підписана відповідачкою, в ній передбачено право на стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, які передбачені цим договором, більш ніж на 120 днів, визначено право [PERSON] стягувати штраф у розмірі 250 грн. і 5% від суми позову. Відповідно до статті 549 цього ж Кодексу, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як передбачено умовами договору, а саме довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яку особисто підписала [PERSON], при порушенні строків платежів за будь - яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, позичальник сплачує штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с. 10). Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» заявив обґрунтовані вимоги щодо стягнення зі [PERSON] фіксованої частини штрафу в розмірі 250 грн., передбаченого умовами договору, що погоджені з позичальником, а тому відмова суду першої інстанції в частині стягнення фіксованого штрафу в розмірі 250 грн. є безпідставною. Рішення ж суду в цій частині ухвалено без повного зясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Питання щодо стягнення судом штрафу в розмірі 5% сторонами не оскаржується. Що ж стосується доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення зі [PERSON] пені (комісії) в розмірі 500 грн., то суд їх відхиляє, як безпідставні, виходячи з наступного. Як зазначено в апеляційній скарзі, наказом [PERSON] СП-2013-6776448 від 19 вересня 2013 року «Про внесення змін до тарифів по картах «Універсальна» та «Універсальна GOLD», встановлено штраф за прострочення кредиту на протязі одного місяця - 50 грн.,а другій місяць підряд - 100 грн., з яким відповідачка не ознайомлена та їх не підписувала. Відповідно до правової позиції, яка висловлена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-240цс14, розглянутої 11 лютого 2015 року та постанові цього ж суду по іншій справі №6-16цс15, розглянутої 11 березня 2015 року, в яких однією зі сторін був ПАТ КБ "Приватбанк", і які є обов'язковими до застосування всіма судами, [PERSON] на обслуговування карти не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, та доводів апеляційної скарги позивача, [PERSON] були змінені 19 вересня 2013 року, а Заяву та Довідку про умови кредитування відповідачка підписала 19 березня 2008 року, коли змінені [PERSON] ще не діяли (а.с. 9-10, 79-80). Відповідно до наданих розрахунків заборгованості за договором, сума комісії та пені 500 грн. нарахована [PERSON] позивачем за новими Тарифами, починаючи з 31 жовтня 2014 року по 28 лютого 2015 року (а.с. 40 - 45). Докази ж про ознайомлення з Тарифами [PERSON] в письмовому вигляді, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, не надані, а до позовної заяви взагалі не долучені. Досліджені в судовому засіданні [PERSON] на обслуговування, обґрунтовано визнанні судом першої інстанції неналежним доказом, оскільки не містять ані дати їх складання, ані підпису позичальника, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту (а.с. 50-51). Відмітка в заяві позичальника не спростовує цього висновку суду та не свідчить про ознайомлення позичальника з Тарифами [PERSON], які були змінені в наступному (19 вересня 2013 року). З цих підстав, апеляційний суд вважає неспроможними посилання позивача як на доказ обізнаності позичальника із Тарифами на обслуговування карти, відмітку в заяві позичальника від 19 березня 2008 року про те, що вона ознайомлена та згідна з зазначеними вище Тарифами. Такий порядок укладення кредитного договору не узгоджується із загальними правилами укладення письмових правочинів згідно ст. ст. 207, 1055 ЦК України. Відтак, у суду відсутні законні підстави вважати, що [PERSON] на обслуговування карти, які долучені до справи, є частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 19 березня 2008 року. Окрім цього, в правових висновках Верховного Суду України у справі №6-16цс15, розглянутої 11 березня 2015 року, зазначено, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом [PERSON] до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому відсутність позову [PERSON] до [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, не дає підстав для висновку про правомірність умов договору відносно нарахування пені (комісії) згідно з Тарифами, які були змінені в односторонньому порядку, та недоведені до відома позичальника. Що ж стосується довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», то зазначена комісія нею не передбачена (а.с.10). Таким чином, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції припустився помилки щодо спору про стягнення фіксованої частини штрафу, неповно зясувавши обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, то відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п.п. 1, 4 ЦПК України рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути зі [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» фіксовану частину штрафу в розмірі 250 грн., частково задовольнивши його апеляційну скаргу позивача. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Outcome: partial