Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] підприємства "Рівне вечірнє" [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав з підстав, викладених у наданих суду запереченнях проти позову і пояснив суду, що стаття яка була поширена в газеті не вказує, на те, що саме позивач скоює чи скоював будь-які правопорушення, що позивач перебуває в офіційному розшуку, а також, що відносно позивача відкрите кримінальне провадження та що йому оголошено підозру. На достовірність поширеної інформації посилається на статтю яка була оприлюднена прес-центром СБУ у м. Рівне та слова командира батальйону Київ-1 [PERSON]. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній та уточненій позовній заяві. Просить суд: визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, що міститься в статті під заголовком "СБУ шукає колишнього колегу" яка розміщена в засобі масової інформації газеті "Рівне вечірнє" № 1 (2262) від 06.01.2016 року, а саме: - "Оперативники зараз шукають [PERSON]... Поспілкуватися з ним вони хочуть запідозривши його в причетності до бурштинових справ."; - "Про те, що за незаконним видобутком бурштину на Рівненщині стоїть [PERSON]... За його словами, п. Назарук йому погрожував та "радив" не лізти не в своє діло"; - Текст статті - "Минулої середи прес-центр СБУ несподівано повідомив, що оперативники викрили протиправну діяльність організованого злочинного угрупування, яке займалося незаконним видобутком бурштину в Житомирській та Рівненській областях. Серед організаторів злочинної діяльності був один з керівників Управління СБ України у Житомирській області. Через свої корупційні звязки у державних і правоохоронних органах Житомирщини та Рівненщини спецслужбовець, нібито, забезпечував "дах" членам угруповання та фактично був основною ланкою корупційної схеми прикриття незаконного добування, транспортування та контрабанди "сонячного каміння". Задокументували багатоланцюговий механізм передачі грошей від безпосередніх видобувачів бурштину до найвпливовіших представників органів влади. Під час обшуків правоохоронці вилучили значну кількість бурштину, виробів з нього та обладнання для видобутку. На підставі матеріалів Управління внутрішньої безпеки СБ України відкрито кримінальне провадження за фактом створення злочинної організації. СБУ повідомила колезі про підозру, а матеріали передала до Генеральної прокуратури України." в частині того що вона стосується [PERSON]. Зобов'язати відповідача протягом 30 днів з моменту вступу рішення в законну силу, опублікувати спростування під заголовком "СПРОСТУВАННЯ" наступного змісту: інформація поширена про [PERSON] що міститься в статті "СБУ шукає колишнього колегу" яка розміщена в засобі масової інформації газеті "Рівне вечірнє" № 1 (2262) від 06.01.2016 року, а саме: - "Оперативники зараз шукають [PERSON] Назарука… Поспілкуватися з ним вони хочуть запідозривши його в причетності до бурштинових справ." є недостовірною та не відповідає дійсності; - "Про те, що незаконним видобутком бурштину на Рівненщині стоїть [PERSON] Назарук… За його словами, п. Назарук йому прогрожував та "радив" не лізти не в своє діло" є недостовірною та не відповідає дійсності; - Текст статті - "Минулої середи прес-центр СБУ несподівано повідомив, що оперативники викрили протиправну діяльність організованого злочинного угрупування, яке займалося незаконним видобутком бурштину в Житомирській та Рівненській областях. Серед організаторів злочинної діяльності був один з керівників Управління СБ України у Житомирській області. Через свої корупційні звязки у державних і правоохоронних органах Житомирщини та Рівненщини спецслужбовець, нібито, забезпечував "дах" членам угруповання та фактично був основною ланкою корупційної схеми прикриття незаконного добування, транспортування та контрабанди "сонячного каміння". Задокументували багатоланцюговий механізм передачі грошей від безпосередніх видобувачів бурштину до найвпливовіших представників органів влади. Під час обшуків правоохоронці вилучили значну кількість бурштину, виробів з нього та обладнання для видобутку. На підставі матеріалів Управління внутрішньої безпеки СБ України відкрито кримінальне провадження за фактом створення злочинної організації. СБУ повідомила колезі про підозру, а матеріали передала до Генеральної прокуратури України." не стосується [PERSON]. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок завданої йому моральної шкоди та понесені позивачем судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог позивачем, представник позивача [PERSON] пояснив суду, що розповсюджена проти [PERSON] інформація має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), і ця інформаціє не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням у вчиненні тяжких злочинів позивачем, а отже, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню у спосіб її розповсюдження. Вищевказана інформація порушує особисті немайнові права позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до нього у осіб, які (побачили/дізнались) (про) дану інформацію з газети "Рівне вечірнє" № 1 (2262) від 06.01.2016 року та в мережі Інтернет. Представник позивача вважав неприпустимим звинувачувати його довірителя у скоєнні злочинних діянь, яких він не вчиняв та назвав безпідставними твердження відповідача в оприлюдненій останнім статті. Зазначив, що поширення недостовірної інформації спричинило позивачу моральні страждання, що викликані постійним психологічним та емоційним стресом, негативними емоціями, порушенням спокою та сну. Враховуючи характер, глибину і тривалість душевних страждань, а також заходи, які необхідно вживати для відновлення попереднього стану, моральну шкоду позивач визначив у розмірі 20\~000 грн. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного: Судом встановлено, що в засобі масової інформації газеті "Рівне вечірнє" за № 1 (2262) від 06.01.2016 року опубліковано статтю під заголовком "СБУ шукає колишнього колегу". Вказана стаття містить наступну інформацію: "Оперативники зараз шукають [PERSON], який працював раніше заступником начальника управління СБУ в Рівненській області, а потім обіймав таку ж посаду в СБУ Житомирщини. Поспілкуватися з ним вони хочуть запідозривши його в причетності до бурштинових справ. Про те, що за незаконним видобутком бурштину на Рівненщині стоїть [PERSON], заявляв раніше нардеп від "Народного фронту" [PERSON], командир батальйону "Київ-1". За його словами, п. Назарук йому прогрожував та "радив" не лізти не в своє діло. У 2014 році [PERSON] потрапив у Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", та був звільнений з посади начальника УСБУ в Житомирській області. Вночі 1 серпня 2015 року біля будинку в Рівному, де мешкають рідні [PERSON], з'явились невідомі чоловіки у чорному одязі та балаклавах. Вони закинули у двір каністри з пальним, смолоскипи та гранату. Сусіди почули вибух, а потім у дворі спалахнула пожежа. Тих, хто це скоїв, досі не знайшли. Минулої середи прес-центр СБУ несподівано повідомив, що оперативники викрили протиправну діяльність організованого злочинного угрупування, яке займалося незаконним видобутком бурштину в Житомирській та Рівненській областях. Серед організаторів злочинної діяльності був один з керівників Управління СБ України у Житомирській області. Через свої корупційні звязки у державних і правоохоронних органах Житомирщини та Рівненщини спецслужбовець, нібито, забезпечував "дах" членам угруповання та фактично був основною ланкою корупційної схеми прикриття незаконного добування, транспортування та контрабанди "сонячного каміння". Задокументували багатоланцюговий механізм передачі грошей від безпосередніх видобувачів бурштину до найвпливовіших представників органів влади. Під час обшуків правоохоронці вилучили значну кількість бурштину, виробів з нього та обладнання для видобутку. На підставі матеріалів Управління внутрішньої безпеки СБ України відкрито кримінальне провадження за фактом створення злочинної організації. СБУ повідомила колезі про підозру, а матеріали передала до Генеральної прокуратури України.". Аналогічна стаття містилась на інтернет-порталі "Рівне вечірнє" за інтернет посиланням http://rivnepost.rv.ua. З долученого викопіювання зі статті газети вбачається, що вказана стаття в центрі тексту містить фото позивача [PERSON] наявність якого, сконцентровує увагу читача на те, що інформація яка в ній оприлюднена стосується саме позивача у справі, а не інших осіб, і сприймається читачем, як інформація про [PERSON] Таким чином, суд вважає доведеним розповсюдження відповідачем викладеної у статті інформації щодо позивача. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34). Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 28 Конституції кожен має право на повагу до його гідності. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст. 12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). Також відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2, 5 ст.17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально-правовому і процесуальному значеннях. Як загальна правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 6 вищевказаної Конвенції визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У справі "Дактарас проти Литви" Європейський суд з прав людини зробив висновок стосовно некоректно вжитого слова чи виразу про винуватість особи, коли самі по собі вони не можуть порушувати права людини. Суд зауважив, що принцип презумпції невинуватості вимагає від державних посадових осіб бути дуже обережними у висловлюваннях стосовно кримінального провадження, в якому вина обвинуваченого ще не була встановлена компетентним судом. У справі "[PERSON] Рібемон проти Франції" Європейський суд з прав людини встановив, що п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості. У цьому рішенні Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Суд зазначає, що повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст. 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Однак вироку суду відносно позивача про вчинення ним будь-яких тяжких злочинів - немає. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію", інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свободи її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Пунктом 6 ч. 2 ст. 47 цього закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширила таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, переданні по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобі телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи. а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова Пленуму ВСУ) чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Оцінюючи поширену відповідачем інформацію суд приходить до висновку, що вона порушує немайнові права позивача, оскільки ці відомості ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах родини, друзів, колег та невизначеного кола осіб, які переглянули газету "Рівне вечірнє" № 1 (2262) від 06.01.2016 року та користуються Інтернетом. Поширена інформація формує негативне уявлення про позивача: про вчинення ним тяжких та особливо тяжких злочинів, створення злочинних угрупувань, корупційних порушень, що в дійсності не мало місця бути. Характер поширеної інформації свідчить про її негативне спрямування, оскільки особа позивача фактично прирівнюється до злочинця. Позивач обвинувачується у керівництві протиправними схемами, пов'язаними із незаконним видобування бурштину, хабарництвом, вчиненням дій до погроз. Неправдиво зазначається про те, що позивач перебуває у розшуку (його розшукують), що під час обшуків вилучили значну кількість бурштину, а також те, що позивач був основною ланкою корупційної схеми прикриття незаконного добування, транспортування та контрабанди "сонячного каміння". Матеріалами справи доведено та встановлено в ході судового розгляду справи, що позивач не перебуває у розшуку, а також з ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2016 року у справі № 569/81/16-к вбачається, що підозру вручено не позивачу, а його брату [PERSON] З протоколів обшуку, долучених представником позивача до матеріалів справи вбачається, що протиправних предметів та речей не було виявлено. Нічого не вилучено. За таких обставини суд прийшов до висновку, що інформація "про вилучення значної кількості бурштину, виробів з нього та обладнання для видобутку" в [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Суд відхиляє доводи відповідача викладені в запереченнях про достовірність статті та джерела її отримання, оскільки проаналізувавши статтю, яка розміщена на сайті Служби Безпеки України у Рівненській області за Інтернет посиланням http://www.sbu.gov.ua/sbu/control /uk/publish/article?art_id=171075&cat_id=169080 під заголовком "СБУ викрила одного з керівників Служби в Житомирській області на "кришуванні" незаконного видобутку бурштину" вбачається, що в статті відсутнє посилання на те, що інформації яка викладена в ній стосується позивача у справі [PERSON], а також що саме він вчиняв протиправні дії. В свою чергу, відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами, пов'язаності статті під заголовком "СБУ викрила одного з керівників Служби в Житомирській області на "кришуванні", з позивачем у справі. Так, частиною 6 ст. 17 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. Натомість на підтвердження добросовісності своїх дій, відповідачем не було надано жодного доказу чи ґрунтовного пояснення. Під час слухання справи було встановлено, що перед публікацією статті відповідач у справі не перевірив достовірності опублікованої ним статті, та в своєму розпорядженні немає на підтвердження цього належних доказів. Також, твердження відповідача що зміст статті є оціночним судженням не заслуговує на увагу, оскільки відповідач в оприлюдненій ним статті поставив позивача в образі злочинця, який переховується та вчиняв тяжкі злочини за відсутності судового вироку, а також не надав доказів на підтвердження достовірності інформації. За таких обставин, з досліджених письмових доказів було встановлено, що позивачу не було пред'явлено підозри, а також не постановлено вироків суду в межах кримінального провадження. Окрім цього, в ході судового розгляду справи було встановлено, що аналогічна стаття відповідачем була оприлюднена на інтернет-порталі "Рівне вечірнє" за інтернет посиланням http://rivnepost.rv.ua, яка в подальшому була відповідачем видалена. На вимогу суду пояснити причину видалення оскаржуваної статті із Інтернет порталу, представник відповідача пояснив суду, що він не знає причини видалення статті із Інтернету, в звязку з чим було відкладено розгляд справи, і надано позивачу строк до слідуючого засідання надати суду відповідь про причини видалення статті із Інтернету, однак представник відповідача в послідуючі судові засідання не зявився, і жодних пояснень про причини видалення статті із Інтернету суду не надав. У відповідності до ч. 1 ст. 271 Цивільного кодексу України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 273 Цивільного кодексу України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Відповідно до ч. 3 ст. 273 Цивільного кодексу України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права тощо (п. 3 постанови ПВСУ). Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п. 25 постанови ПВСУ). Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Інформація в оприлюдненій відповідачем статті показала і поставила позивача в образі злочинця, який переховується та вчиняв тяжкі злочини за відсутності судового вироку, а також доказів на підтвердження достовірності інформації. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні від 12 січня 2012 року у справі "Довженко проти України", предметом розгляду якої було порушення прав заявника на презумпцію невинуватості висловлюваннями високопоставленої особи, заяви відповідальної посадової особи передували оцінці відповідних фактів компетентним судовим органом і спонукали громадськість вважати заявника винним. При цьому Європейський суд з прав людини вважав, що має місце порушення пункту 2\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд визнає обґрунтованими твердження представника позивача про те, що поширення негативної та недостовірної інформації саме відповідачем, дискредитує позивача в очах оточуючих, формуючи відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, може сформувати або вже сформувало у громадськості думку про його причетність до кримінальної діяльності, що не відповідає дійсності та ганьбить позивача, порушує його право на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації. Поширена інформація у статті, викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки у спірній статті містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, так як, з врахуванням тексту статті та світлини позивача, розміщеній в газеті посередині статті, прямо вказується на вчинення позивачем, вказаних в статті правопорушень. За встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача в частині визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], а також щодо зобов'язання спростувати таку інформацію, суд визнає доведеними та обґрунтованими, а тому ці позовні вимоги підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає недоведеними та безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають. Суд приймає до уваги, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, суд визнає, що сам факт спростування недостовірної інформації буде слугувати достатньою моральною сатисфакцією для позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача, понесені позивачем судові витрати по справі, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1102 гривні 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved