Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

10 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Шахта імені [PERSON]", в якому просив (згідно уточненої позовної заяви від 27 січня 2015 року, заяви про збільшення позовних вимог від 07 грудня 2015 року) поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати звільнення, яке було 05.04.2013 року по день ухвалення рішення суду по цій справі по 285 грн. щоденно, стягнути з відповідача компенсацію заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, стягнути з відповідача 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної несвоєчасним розрахунком при звільненні, порушенням законних трудових прав. Позов мотивовано тим, що з 01.03.2002 року по 05.04.2013 року позивач працював робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем у шахті імені [PERSON]. Остаточний розрахунок роботодавцем проведено не було. Розмір середнього заробітку за два місяці згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року становить 285 грн. на день. Строк звернення до суду не пропущено, оскільки при виконанні своїх службових обовязків позивач зазнав ушкодження здоровя, проходив тривалий курс лікування, встановлена 2 групи інвалідності та визначено 70% втрати працездатності. У судове засідання позивач не зявився, проте на адресу суду від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності позивача, згідно якої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Згідно заперечень проти позову відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено 17.05.2013 року, про що також позивач вказував в своїй позовній заяві до Київського районного суду м.Донецька «остаточний розрахунок був проведений зі мною не в день звільнення, а більше ніж через місяць після мого звільнення», доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем надано не було. Також відповідач вказував на порушення судом підсудності розгляду справи, тому що за місцезнаходженням позивача справа підсудна Красноармійському міськрайонному суду Донецької області, за місцезнаходженням відповідача справа підсудна Добропільському міськрайонному суду Донецької області. Крім того, розмір середнього заробітку позивача складає 203,41 грн., а не 285 грн. як вказує позивач в позові. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки затримка розрахунку при звільненні була нетривалою. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Позивач у період з 11.03.2002 року по 05.04.2013 року перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахта імені [PERSON]», 05.04.2013 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП у звязку виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що позивача було звільнено у звязку виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, та проходженню позивачем тривалого лікування в комунальному клінічному лікувально-профілактичному закладі охорони здоровя «Обласна травматологічна лікарня», суд приходить до висновку, що позивачем з поважних причин пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно табелю позивача йому нараховано при звільненні заробітну плату в розмірі 22517,82 грн. Відповідно до платіжного доручення №8264 від 17.05.2013 року відповідачем перераховано 3288207,23 грн. відділенню №10 ПАТ «ПУМБ» для виплати заробітної плати за квітень 2013 року працівникам відповідача згідно угоди від 16.03.2009 року №7020219. Відповідно до Реєстру №108 від 17.05.2013 року перерахування на рахунок отримувачів згідно угоди №7020219 заробітної плати за квітень 2013 року, на рахунок 26250975168725 перераховано суму в розмірі 22517,82 грн. Згідно реєстру відповідача на зарахування сум заробітної плати в філіалі ПАТ «ПУМБ» за квітень 2013 року позивачу на особовий рахунок №26250975168725 підлягає перерахуванню заробітна плата в розмірі 22517,82 грн. Згідно листа відділення ПАТ «ПУМБ» від 15.09.2015 року №DON-50.4/8 17.05.2013 року позивачу на картковий рахунок була зарахована сума грошових коштів в розмірі 22517,82 грн. з призначенням платежу «Виплата ПАТ «Шахта імені [PERSON]». Відповідно до абзаців третього та четвертого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно довідок ПАТ «Шахта імені [PERSON]» від 11.09.2015 року №1428, від 18.12.2015 року №1388, позивач не працював останні два календарні місяці (лютий, березень 2013 року) роботи, що передували його звільненню, тому заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (грудень 2012 року, січень 2013 року), в грудні 2012 року позивач працював 1 робочий день, тому середньоденна заробітна плата складає 203,41 грн. Враховуючи, що позивача було звільнено 05.04.2013 року, розрахунок проведено 17.05.2013 року, строк затримки розрахунку при звільненні складає 25 робочих днів за період з 05.04.2013 року по 16.05.2013 року включно. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 5085,25 грн. ( 25 робочих днів х 203,41 грн.). Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної несвоєчасним розрахунком при звільненні у сумі 10000 гривень, суд виходив з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд встановив, що в результаті неправомірної невиплати позивачеві заробітної плати їй було спричинено моральні переживання, були порушені нормальні умови життя позивача, повязані з невиплатою заробітної плати, тому суд вважає, що з вини відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, в зв'язку з чим позов в частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Приймаючи до уваги тяжкість спричинених страждань, те, що позивачу спричинявся психологічний стрес через порушення її законних прав на отримання винагороди за працю, що свідчить про наявність негативних наслідків, які на деякий час вплинули на спосіб життя позивача, враховуючи тривалість часу, у який позивач не отримує компенсацію за порушення її прав, а також зусилля, що повинні бути витрачені позивачем на поновлення нормального стану, суд, виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України пп. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди», вважає, що розмір суми, яка може компенсувати позивачу спричинену шкоду, складає 500 гривень. Зазначену суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди. На виконання ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням позивача в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, оскільки згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, відповідачем були порушені права позивача, передбачені КЗпП України, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Щодо посилань відповідача про порушення судом підсудності вирішення даної справи суд вважає за необхідне заначити наступне. Згідно з ч.1 ст.110 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Згідно даних паспорту позивача місце його проживання зареєстровано в [INFO], тобто в Київському районі м.Донецька. Як вбачається з відомостей, наданих Красноармійським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області, адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС України в Донецькій області, позивач не значиться зареєстрованим в Красноармійському районі, не значиться зареєстрованим в Донецькій області. Суд враховує, що такі дані надані у звязку з неможливістю перевірки відомостей щодо реєстрації місця проживання позивача в м.Донецьку через перебування таких баз даних на території проведення антитерористичної операції. Таким чином, дана справа підсудна Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №2710/38-14. У відповідності зі ст. 88 ЦПК з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial