Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

25 лютого 2014 року позивач - Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокоммуненерго» (далі ОКП) звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS], та не вносять плату за поставлену теплову енергію, у зв'язку з чим склалася заборгованість за період з 01 лютого 1997 року по 31 січня 2014 року у сумі 15298,03 грн., яку просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. В судовому засіданні представник позивача Орлова Н.І., яка діє на підставі довіреності від 27 грудня 2013 року № юр/6918, підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі та пояснили, що в 1988 році отримали цю квартиру, з цього часу зареєстровані в ній, але тривалий час не жили в цій квартирі, також їх не задовольняла якість послуг та внаслідок тяжкої фінансової ситуації не мали можливість сплачувати плату в повному обсязі. В 2007 році їх син [PERSON], який проживав разом з ними, уклав договір реструктуризації заборгованості, проти чого вони не заперечували. Відповідач [PERSON], який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, заява про розгляд справи за відсутності не надходила. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON], дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. ст. 67, 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Плата за комунальні послуги, зокрема за послуги з теплопостачання нараховується за затвердженими тарифами. Згідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання" від 2 червня 2005 року N 2633-IV, споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. У відповідності до ч.6 ст.19 цього ж Закону споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Членами її сім'ї, які проживають разом з нею є відповідачі по справі [PERSON], [PERSON]. (а.с.4). Згідно наданої позивачем копії особового рахунку заборгованість з поставленої теплової енергії за період з 01 лютого 1997 року по 31 січня 2014 року становить 9883 грн. 39 коп. (а.с.5-11) 22 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір № 1025 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, за яким підприємство надало розстрочку у погашенні заборгованості за послуги з теплопостачання, що утворилася на 01.12.2006 року на суму 3841,44 грн. з жовтня 2007 року по жовтень 2012 року. Таким чином, у відсутності договору на споживання послуг, суд вважає потрібно користуватися доведеністю фактичного споживання послуг, що є єдиною підставою (у відсутності договору) на стягнення заборгованості за фактично спожиті послуги, тобто за фактичну поставлену до квартири споживачів теплову енергію. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року позовна давність встановлювалася у три роки. У відповідності до ст.79 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності переривався здійсненням зобов'язаною особою дій, які свідчать про визнання боргу. Відповідно до ст.75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін. Суд вважає, що укладення договору про реструктуризацію, який було укладено [PERSON], який був на той момент членом сім'ї відповідачів, і проти чого не заперечували відповідачі, а також періодична сплата заборгованості, перервав строк позовної давності. Враховуючи наведене, суд вважає, що факт несплати відповідачами послуг позивача знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за період з 01 лютого 1997 року по 31 січня 2014 року в сумі 9883 гривень 39 копійок. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів інфляційних збитків за період з 01 січня 2004 року в сумі 3961 грн. 31 коп. та трьох відсотків річних в сумі 1453 грн.33 коп. Суд не може погодитися з зазначеним розрахунком, оскільки в жовтні 2007 року було укладено договір реструктуризації, де сторони визначили розмір заборгованості станом на 1 грудня 2006 року, без урахування зазначених сум, і погодившись на розстрочку сплати заборгованості, тобто визначивши інший порядок виконання зобов'язань. Позивач ставить питання щодо відповідальності відповідачів за несвоєчасне виконання зобов'язань з 01 січня 2004 року, а тому суд вважає, що вимоги про стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК заявлені безпідставно, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають присудженню з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок, що становить мінімальний розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial