Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

19 жовтня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивачі просять: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач є колишнім чоловіком доньки позивача [PERSON] - [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, однак на даний час, відповідач є зареєстрованим за адресою позивачів. Відповідач за місцем реєстрації не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого втратив право користування житловим приміщенням, а тому для захисту свого порушеного права позивачі звернулися до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки відповідач має право проживати за місцем реєстрації. Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, власниками квартири [ADDRESS] на даний час є [PERSON] та [PERSON] [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.05.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, що видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.08.2013 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2016 року у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.10.2016 року апеляційну скаргу позивача [PERSON] відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2016 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва встановлено, що оскільки колишня дружина позивача - [PERSON] не є співвласником квартири, а [PERSON] не є сином позивача, то [PERSON] не має права на проживання у цій квартирі як колишній член сім'ї власника. Як встановлено в судовому засіданні, позивачі на даний час володіють та користуються квартирою, несуть витрати по її утриманню, відповідач протягом тривалого часу в квартирі не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи що відповідач не перебуває в родинних стосунках з власниками квартири, факт реєстрації відповідача порушує права позивачів, як власників квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, позивачі не бажають, щоб відповідач був зареєстрований в їх власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Крім того, враховуючи, що зняття з реєстраційного обліку є наслідком визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial