Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та з урахуванням уточнень просить стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики в сумі 3183 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 1118,80 доларів США, 3% річних у розмірі 120 доларів США та судовий збір в розмірі 1123 грн., посилаючись на те, що 14.03.2001 року між позивачем та подружжям [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики, за яким на придбання позичальникам житла позивачем було передано 4000 доларів США з строком повернення до 01.01.2020 року. Також умовою договору було те, що в разі неповернення боргу позивачу переходить у власність їх двокімнатна квартира. Договір позики був оформлений розпискою з підписами сторін та свідків. Придбана двокімнатна квартира по [ADDRESS] стала належати подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. З моменту підписання договору позики з боку подружжя [PERSON] їй було передано 817 доларів США в рахунок погашення боргу; залишився борг у розмірі 3 183 долара США. За ініціативою подружжя між ними 20.02.2010 року був укладений договір довічного утримання, за яким позивачка зобов`язалась довічно доглядати [PERSON] та [PERSON] , а їй у власність переходила їх двокімнатна квартира по [ADDRESS] . В 2014 році [PERSON] померла, після її смерті спадкоємцем став її чоловік - [PERSON] , який постійно проживав з нею у двокімнатній квартирі і проживає зараз, від спадщини не відмовлявся. У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання та передачі у його власність двокімнатної квартири по [ADDRESS] . З цього моменту [PERSON] порушив умову договору, внаслідок чого позивач вважає, що мають застосовуватися положення передбачені Законом про договір позики. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року позов [PERSON] був частково задоволений, договір довічного утримання в частині прав і обов`язків між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, а в решті позовних вимог відмовлено. Це рішення набрало чинності відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 18.03.2021 року. З урахуванням викладеного, позивачка просить задовольнити її вимоги в повному обсязі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 14 червня 2021 року, представник відповідача [PERSON] - адвокат Ходаковський Ю.В., не погоджуючись із заявленими до його довірителя вимогами, подав відзив на позов, в якому вказував, що згідно умов договору позики від 14.03.2001 року, укладеного у простій письмовій формі, відповідач та його померла дружина - [PERSON] , взяли в борг у [PERSON] 4000,00 доларів США, які мали б повернути до січня 2020 року. Також вони домовились про те, що у разі неповернення суми боргу нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, яка належить подружжю [PERSON] , переходить у власність [PERSON] . На виконання цієї умови відповідачем та його померлою дружиною 20 лютого 2010 року було укладено договір довічного утримання з [PERSON] , відповідно до п. 1.1 якого їй передано у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , а вона зобов`язується забезпечити їх доглядом довічно. Тобто, на виконання їхніх домовленостей, викладених у договорі позики, відповідач разом із дружиною передав у власність позивачці належну їм на праві спільної сумісної власності двокімнатну квартиру, замість обов`язку повернути суму коштів, заявлену до стягнення, у зв`язку із чим, вважає, зобов`язання за договором позики припиненими. Те, що договір довічного утримання укладався саме з метою припинення боргових зобов`язань за договором позики, підтверджується запереченнями [PERSON] на позовну заяву по справі № 643/19879/19. Посилання позивачки на те, що відповідачем порушено умови договору позики з моменту пред`явлення його позову до неї про розірвання договору довічного утримання, на думку відповідача, не можуть прийматися до уваги, оскільки разом із припинення його зобов`язань та його померлої дружини щодо повернення боргу у [PERSON] виник обов`язок їх утримувати відповідно до умов договору довічного утримання, який позивачкою не було виконано і договір розірвано в судовому порядку. Також слід врахувати ту обставину, що договір довічного утримання розірвано лише в належній відповідачу частки майна, а частка квартири його померлої дружини залишилась у власності позивачки. З урахуванням викладено, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 23 червня 2021 року позивачем [PERSON] була подана заява про зменшення розміру позовних вимог та їх уточнення, відповідно зі змісту якої просить постановити рішення, за яким стягнути з [PERSON] борг у сумі 3183 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 1118,80 доларів США, 3% річних у розмірі 120 доларів США та судовий збір у розмірі 1123 грн. Крім того, 23 червня 2021 року на адресу суду позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій вона стверджує, що намагання [PERSON] видати умови договору довічного утримання, як домовленість на заміну первісного договору позики, є надуманими. 13 липня 2021 року представник відповідача - адвокат Ходаковський Ю.В. подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказував, що заперечує проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що за домовленістю між сторонами договору позики у разі невиконання умов щодо її повернення відповідач та його дружина мають відчужити їхню квартиру на користь позикодавця, і ними ці умови договору було виконано. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Коваль О.М. заявлені уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ходаковський Ю.В. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, просили відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 березня 2001 року [PERSON] передала у борг [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США, які останні зобов`язувалися повернути до січня 2020 року, на підтвердження чого надано розписку, копія якої міститься в матеріалах справи. При цьому, у даній розписці [PERSON] та [PERSON] власноручно зазначили, що суму 4000, 00 доларів США вони отримали. За положеннями ст.ст. 374-376 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення договірних правовідносин позики), позичальник повинен повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів. Відповідно до ст. 4 Прикінцевих та Перехідних положень щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли, або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором. Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України). Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Позивач [PERSON] стверджує, що відповідачем не виконано зобов`язання, грошові кошти до теперішнього часу не повернуті. Відповідач на його представник не заперечували як факт укладання між ними договору позики так і факт отримання подружжям грошових коштів від [PERSON] . Дружина [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] про яке, як преюдиційний факт, зазначено у рішенні Московського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року. Як встановлено у судовому засіданні, у рішенні Московського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року та не оспорювалось сторонами, подружжя [PERSON] проживали разом за однією адресою: [ADDRESS] по день смерті [PERSON] . У матеріалах справи також міститься довідка про склад сім`ї, відповідно до якої відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] після смерті у 2014 році своєї дружини [PERSON] , яка була також стороною договору позики, тобто боржником у зобов`язанні, прийняв спадщину після своєї дружини, відповідно до ст. 1268 ЦК України, тим самим прийняв не тільки права померлої дружини, але також і її обов`язки, відповідно до ст. 1218 ЦК України, зокрема і за договором позики від 14.03.2001 року. Відповідач [PERSON] вказує на те, що зобов`язання ним виконано в повному обсязі, бо за домовленістю між сторонами договору позики у разі невиконання умов щодо її повернення відповідач та його дружина мають відчужити їхню квартиру на користь позикодавця, і ними ці умови договору було виконано в повному обсязі. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Судом досліджені долучені до матеріалів справи докази. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні дані та належні докази факту не повернення боргу відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] , які не були спростовані відповідачем під час розгляду справи, а твердження відповідача [PERSON] про те, що за домовленістю між сторонами договору позики у разі невиконання умов щодо її повернення відповідач та його дружина мають відчужити їхню квартиру на користь позикодавця, і ними ці умови договору було виконано, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки на забезпечення договору позики, будь-яких забезпечувальних договір, як то договір іпотеки квартири, укладено між сторонами не було. Крім того, договір довічного утримання теж не містить положень щодо наявності боргу між сторонами. Судом встановлено, що у договорі довічного утримання від 20.02.2010 р. не було посилання на домовленість про припинення боргового зобов`язання між сторонами. Верховний Суд України у постанові від 13.03.2019р. по справі № 609/67/18, зазначив , що аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим. Крім того, за позовом [PERSON] договір довічного утримання був частково розірваний, рішенням Московського районного суду від 27.05.2020 року, позов був частково задоволений та договір довічного утримання від 20 лютого 2010 року був розірваний у частині прав та обов`язків між [PERSON] та [PERSON] . На сьогоднішній день правовласності на квартиру, яка була предметом договору довічного утримання від 20.02.2010 року належить по Ѕ частині [PERSON] та [PERSON] . Тому суд не приймає до уваги доводи відповідача та його представника про те, що відповідач свій обовязок по договору позики від 14.03.2001 року виконав у повному обсязі, уклавши договір довічного утримання від 22.02.2010 року. Відносно доводів представника відповідача про те, що грошове зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні і валютою будь-якого зобов`язання може бути тільки гривня (з можливістю відображення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті) суд зазначає наступне. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України; обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки, були передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», в редакціях, що діяли на момент укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Те ж саме передбачено на теперішній час статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року. Зокрема, Декретом КМ № 15-93 від 19 лютого 1993 року на час укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 було наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику, Декретом не передбачалося. Аналогічні норми закріплені у теперішній час у ст. 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Одночасно із цим заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Оскільки факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 3183 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 і підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при розрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно, у цьому випадку прострочене зобов`язання у розмірі 3183 доларів США передбачає і нарахування 3% річних саме з 3183 доларів США. З урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 01 січня 2020 року по 15 квітня 2021 року (469 днів) у сумі 120 доларів США (3183 доларів США * 3% : 365 днів * 469 днів) підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами за період з 15.04.2018 по 15.04.2021 у сумі 1118,80 доларів США, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Слід зазначити, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином. Принцип належного виконання полягає у тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. За змістом положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Як було вище встановлено судом, предметом договору позики є іноземна валюта - долари США. Сторони договору позики не досягли згоди стосовно сплати винагороди за користування сумою позики у вигляді відсотків. Дата повернення суми позики - до січня 2020 року Позивач просив стягнути з відповідача, окрім основної суми боргу, також і відсотки за користування грошовими коштами починаючи з 15 квітня 2018 року по день звернення до суду, вказуючи, що відповідач користується грошима впродовж всього часу, а тому повинен сплатити проценти за три роки, що складає 1118,80 доларів США. Таким чином, позивач просить стягнути проценти за кожен місяць користування грошима за три роки, тобто у розмірі, якій взагалі не передбачений договором позики та за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - згідно облікової ставки НБУ. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування грошима у розмірі, не визначеному у договорі позики, шляхом застосування облікової ставки НБУ, яка виражена у гривні, за період з 15.04.2018 року по 15.04.2021 року, не ґрунтується на нормах матеріального права та відсутній механізм обрахування таких процентів. Зазначене відповідає правовій позиції, яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18), відповідно до якої: "Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась." За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів, а саме суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14.03.2001 року у розмірі 3183 доларів США та 3% річних в розмірі 120 доларів США, у задоволенні вимоги про стягнення з [PERSON] процентів за користування коштами у розмірі 1118,8 доларів США слід відмовити. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial