Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (далі ПАТ ПІВДГЗК). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 13 серпня 1992 року по 23 грудня 2016 року працювала слюсарем по ремонту обладнання і машиністом крана на підприємстві відповідача та була звільнена 23 грудня 2016 року у зв`язку з виходом на пенсію. Рішенням ЛЕК в 2018 році їй було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба 1-2 стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-периферичної ангідистонії з вазомоторно-трофічним порушенням на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою та шийною на фоні лівобічної протрузії диска, лівобічної форамінальної грижі, дифузної протрузії дисків, з помірним статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим артрозом ліктьових суглобів, деформуючим артрозом колінних суглобів, больовий синдром. Причинами виникнення професійного захворювання позивача визнано перевищення рівня загальної вібрації. Первинним оглядом МСЕК 05 березня 2019 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності. Після чого вона проходила лікування, однак стан здоров`я лише погіршився. При огляді МСЕК 24 жовтня 2019 року визначено 50 % втрати працездатності та встановлено 3 групу інвалідності безстроково. \~ \~ \~ \~Від отриманих професійних захворювань та їх наслідків позивач відчуває моральні страждання і переживання. За висновком лікарів їй необхідне щомісячно проходити посилений курс лікування, заборонено повністю працювати. Натомість рекомендовано санаторно-курортне, медикаментозне лікування, забезпечення лікарськими засобами. Різке погіршення здоров`я викликає у позивача негативні думки, спричиняє душевний біль. Також від отриманого професійного захворювання вона переносить і фізичні страждання: болі попереко-крижовому та шийному відділах хребта, судому у лівій нозі, які збільшуються при незначному фізичному навантаженні, при переміні погоди, ходьбі. Вважає. що саме відповідач винний у її професійних захворюваннях та його наслідках. Просить стягнути з відповідача на свою користь спричинену їй моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я в розмірі 190 000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до п.19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання осіб, винних в порушенні законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентних нормативів не встановлено. Вина відповідача в завданні моральної шкоди позивачу не доведена. Зазначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди вважає завищеною та такою, що не відповідає завданій моральній шкоді. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також представник відповідача підтримала викладені у відзиві обставини, з якого слідує, що загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 24 роки 04 місяці 11 днів, із них стаж в шкідливих умовах праці - 23 роки 06 місяців 06 днів. [PERSON] працювала в умовах впливу шкідливих факторів і на інших підприємствах, зокрема на Криворізькому експериментальному ремонтно-механічному заводі учнем токаря та машиністом крана на КМК «Криворіжсталь» впродовж 2 років з 1985 по 1987 року, під час яких підпадала під дію шкідливих факторів, що викликають професійні захворювання, які є у позивача, а тому не можливо встановити наявність причинного зв`язку між отриманими позивачем ушкодженнями здоров`я та працею позивача саме на АТ «ПІВДГЗК». Застосування засобів колективного та індивідуального захисту позивача при виконанні трудових обов`язків відбувалось згідно галузевих норм. Вважають, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження втрати працездатності та заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. [PERSON] усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, реалізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці на АТ «ПІВДГЗК», отримуючи за це відповідні пільги і компенсації. Саме безвідповідальне ставленні позивача до свого здоров`я у результаті призвело до встановлення їй професійного захворювання та втрати 50% працездатності. Крім того, зазначають, що позивач звільнилась з підприємства відповідача у 2016 році, а професійне захворювання первинно їй було встановлено у 2019 році, тобто через 3 роки після звільнення. Відсутні докази того, що під час праці [PERSON] на АТ «ПІВДГЗК» або на момент звільнення у позивача спостерігалось погіршення стану здоров`я. Вважають, що зазначене в позові обґрунтування моральних страждань позивача не підтверджуються наданими позивачем доказами. Розмір позовних вимог [PERSON] вважають таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Вислухав представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , слідує, що 13 серпня 1992 року вона прийнята на Південний гірничозбагачувальний комбинат учнем слюсаря по ремонту обладнання збагачувальної фабрики; 18 червня 1993 року переведена слюсарем по ремонту обладнання 3 розряду рудозбагачувальної фабрики №2. Згідно наказу №1160 від 22 вересня 1994 року, за результатами атестації робочих місць за умовами праці слюсаря по ремонту обладнання РОФ-2 підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №1. 03 квітня 2006 року [PERSON] переведена машиністом крану рудозбагачувальної фабрики №2. Згідно наказу №1328 від 30 листопада 2004 року, за підсумками атестації робочих місць за умовами праці, вказана професія атестована за Списком №1. 08 серпня 2014 року позивача переведено машиністом крана 5 розряду чергового персоналу технологічної служби зміни №4 рудозбагачувальної фабрики №2. 23 грудня 2016 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 10-14). Із довідки ПАТ «ПІВДГЗК» від 13 грудня 2019 року №130 слідує, що загальний стаж роботи [PERSON] в АТ «ПІВДГЗК» складає 24 роки 04 місяці 11 днів, пільговий стаж на підприємстві 23 роки 06 місяців 06 днів (а.с. 50). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 грудня 2018 року (далі по тексту\~Акт) проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: вібраційна хвороба 1-2 стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушенням на кистях, у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою та шийною на фоні лівобічної протрузії диска, лівобічної форамінальної грижі, дифузної протрузії дисків, з помірними статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим артрозом ліктьових суглобів, деформуючим артрозом колінних суглобів, больовий синдром (а.с. 15-17). Остаточний діагноз встановлений 04 грудня 2018 року державною установою «Український науково-дослідним інститутом промислової медицини», що підтверджується медичним висновком ЛЕК від 04 грудня 2018 року №1728 (а.с. 29). Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: працюючи машиністом крану рудо-збагачувальної фабрики №2 (з 03 квітня 2004 року по 23 грудня 2016 року) [PERSON] підпадала під вплив загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники, через недосконалість робочого місця. Із пункту 17 Акту видно, що причиною професійного захворювання [PERSON] є: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативні на 3 дБ (104 дБ при ГДР 101 дБ) на 3 дБ (62 дБ при ГДР 59 дБ). З метою ліквідації та запобігання виникнення професійного захворювання генеральному директору ПАТ «ПІВДГЗК» запропоновано розробити заходи на приведенні рівня загальної вібрації на робочому місці машиніста крану рудозбагачувальної фабрики №2 до нормативного та забезпечити своєчасне проведення інструментального контролю рівня загальної вібрації на вказаному робочому місці. Згідно п.19 Акту, осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламентні нормативи не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівництва структурного підрозділу. Згідно з інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання, виданої 29 червня 2017 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській, відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» №248 від 08 квітня 2014 року, загальні умови праці на робочих місцях [PERSON] відносяться: слюсар черговий та з ремонту обладнання РЗФ-2 ПАТ «ПІВДГЗК» до 3.3 (шкідливі 3 ст); машиніст крану до 3.2 (шкідливі 2 ст.) (а.с. 53-56). При огляді МСЕК 05 березня 2019 року [PERSON] первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності з 18 лютого 2019 року (а.с.18). При повторному огляді МСЕК 24 жовтня 2019 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі та встановлена третя група інвалідності з 07 жовтня 2019 року, безстроково (а. с. 19,20). Медичним висновком ЛЕК Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07 травня 2019 року №776 підтверджено наявність професійного захворювання [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до наданих виписок з медичної карти стаціонарного хворого та виписних епікризів видно, що [PERSON] неодноразово проходила стаціонарне лікування в медичних закладах» з \~приводу наслідків\~професійного захворюваннята скаргами на їх загострення (а.с.21-24, 26-28). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст.\~12, 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України\~- людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини\~є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~ \~ \~ \~ Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України Про охорону праці, визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності: первинно з 18 лютого 2019 року 25%; з 07 жовтня 2019 року 50% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково. Суд не\~може погодитися\~із запереченнями\~представника відповідача\~про відсутність\~у відповідача\~підстав для\~відшкодування позивачу\~моральної шкоди\~у зв`язку\~з недоведеністю\~наявності у\~ позивача\~моральної шкоди,\~відсутністю причинного\~зв`язку між\~отриманим позивачем\~професійним захворюванням\~та \~його працею\~на ПАТ\~«ПІВДГЗК», оскільки пунктом 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 грудня 2018 року, визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з її працею машиністом крану на рудо-збагачувальній фабриці ПАТ «ПІВДГЗК», де загальний рівень вібрації перевищував нормативні показники. Робота позивача на інших підприємствах не вказана в якості профмаршруту захворювання позивача, а отже не визнана такою, що вплинула на виникнення професійного захворювання. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вказаний період роботи відповідачем не надано. Окрім того, із довідки №130 від 13 грудня 2019 року, доданої відповідачем до відзиву, слідує, що пільговий стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 23 роки 06 місяців 06 днів. Суд також не приймає до уваги заперечення представника відповідача, що позивачу було відомо про шкідливі умови праці, остання погодилась з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: рівень загальної вібрації на робочому місці позивача перевищував гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість робочого місця, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач.Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці та гігієнічні регламентні нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення її звичайного способу життя та вимагає від неї додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу 50% ступіню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності безстроково,\~обсяг фізичних\~та моральних\~страждань позивача,\~їх інтенсивність\~та довготривалість,\~істотність вимушених\~змін у\~її життєвих\~стосунках,\~наслідків,\~що наступили.\~ Суд враховує, що виходячи з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювання позивача визнано перевищення рівня загальної вібрації під час роботи машиністом крану рудозбагачувальної фабрики №2 ПАТ «ПІВДГЗК». Також суд\~враховує тривалість\~праці позивача\~в шкідливих\~умовах праці\~на підприємстві\~відповідача,\~що склала\~23\~роки 06\~місяців 06\~днів;\~вину останнього\~в отриманні\~позивачем професійного\~захворювання. Із наданих доказів судом встановлено, що професійне захворювання позивача [PERSON] було первинно встановлено 04 грудня 2018 року, тобто майже через 2 роки після звільнення з ПАТ «ПІВДГЗК», яке мало місце 23 грудня 2016 року. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 100 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 90\~000 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1000 грн. На підставі ст.ст.\~8,\~22,\~58 Конституції України, ст.ст.\~5,\~23,\~1166,\~1167,\~1168 ЦК України, ст.ст.\~153,\~173,\~237-1 КЗпП України,\~ст.13 Закону України "Про охорону праці"\~та

Outcome: partial