Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

03.12.2015р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом та після уточнення позовних вимог просить: визнати\~недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.07.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1140; скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру; визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовує тим, що він є рідним племінником та єдиним спадкоємцем [PERSON], який помер 20.05.2015р. Після смерті свого дядька він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, яка складається, зокрема, з квартири за адресою: [ADDRESS], яка належала спадкодавцеві на праві власності. 24.11.2015р. приватним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дядька на спірну квартиру, оскільки право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.07.2015р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1140. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 16.07.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON], є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог закону, а саме після смерті власника квартири [PERSON], порушує його права, як спадкоємця. \~Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2016р. вказаний позов було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 16.07.2015р. між [PERSON] та\~ [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 травня 2015р, вирішено питання про судові витрати, в інший частині позову було відмовлено. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2016р. було задоволено заяву відповідача [PERSON] та скасовано заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2016р., справу було призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] після скасування заочного рішення в судові засідання неодноразово не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин своєї неявки в судове засідання, призначене на 06.04.2016р. не повідомив. В своїй заяві про перегляд заочного рішення суду від 01.02.2016р. відповідач, заперечуючи проти позову зазначав, що він є добросовісним покупцем спірної квартири, сплатив за договором купівлі-продажу спірної квартири грошові кошти, вказана угода була оформлена у нотаріуса, який гарантував її законність. Треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], представник Реєстраційної служби Запорізької області Міністерства юстиції України в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень проти позову не надали. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення\~представника позивача,\~\~дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності - повернення кожною із сторін у натурі одержаного за таким правочином, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Частиною 5 ст.1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Функції та повноваження щодо забезпечення проведення державної реєстрації прав цим Законом (ст.ст. 6,9) покладені на субєктів державної реєстрації прав, до яких належать: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі державні реєстратори). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Судом встановлено, що 20 травня 2015р. помер [PERSON] (а.с.4). Після його смерті відкрилась спадщина, у вигляді внесків з відсотками та компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться на рахунках в ЗОУ АТ «Ощадбанк» та квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №11406, виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради 24.09.2001р. та зареєстрованого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №250/36975 від 17 жовтня 2001р. (а.с. 49, 67). Позивач [PERSON] є рідним племінником [PERSON], оскільки останній та батько позивача [PERSON] були рідними братами. Факт родинних відносин підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28.102015 року, яке набрало законної сили 17.11.2015р. (а.с. 42-43). Батько позивача [PERSON] помер 23.05.1986р. (а.с.40). 05 вересня 2015р. позивач [PERSON], будучі спадкоємцем за законом після смерті свого дядька, подав до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини (а.с. 36). 23 грудня 2015р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті його дядька [PERSON], яке складається з внесків з відсотками та компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться на рахунках в ЗОУ АТ «Ощадбанк» (а.с.59). 24 листопада 2015р. постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], після смерті його дядька [PERSON], який проживав та був постійно зареєстрований у вказаній квартирі, у звязку з відсутністю зареєстрованого права власності померлого [PERSON] на вказану квартиру (а.с. 56). Згідно даних, які містяться в спадковій справі №47/2015, заведеної щодо майна [PERSON], померлого 20.05.2015р., інших спадкоємців після смерті [PERSON], немає. (а.с. 36-60). Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16.07.2015р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №1140, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності (а.с.66). Відомості про право власності [PERSON] на обєкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS], внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно 16.07.2015р. за реєстраційним номером 10436802 (а.с.68). 16.12.2015р. за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12015080070003665 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України (шахрайство) за фабулою: «16.07.2015р. невстановлена особа, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном шахрайським шляхом, заволоділа квартирою №97, що розташована по вул..Хортицьке шосе буд.12 в м.Запоріжжя, що за правом в порядку спадкування за законом, повинна належати [PERSON], спричинивши останньому матеріальну шкоду понад 250000 грн.», та розпочате досудове розслідування (а.с.115). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого 20.05.2015р. [PERSON] - власника квартири [ADDRESS], подавши до нотаріальної контори\~\~05.09.2015р. відповідну заяву, а отже спірна квартира з часу відкриття спадщини та на час укладення оспорюваного правочину у відповідності зі ст.1268 ЦК України, являлася такою, що належить спадкоємцю. Спірним договором порушені речові права позивача як єдиного спадкоємця померлого власника квартири, а тому в силу ст.ст. 215 ч.3, 1268 ЦК України\~\~він вправі звернутися з вказаним позовом до суду за захистом порушеного права на спадкування. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.07.2015 року не відповідає приписам ст.ст.203 ч.2, 215, 658 ЦК України, а тому вимоги [PERSON] про визнання його недійсним підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON], викладені в його заяві від 22.02.2016р. про перегляд заочного рішення, що він є добросовісним покупцем спірної квартири, сплатив за договором купівлі-продажу квартири грошові кошти, вказана угода була оформлена у нотаріуса, який гарантував її законність, суд не приймає, оскільки\~\~під час судового розгляду достовірно встановлено, що вказаний договір було укладено від імені померлої особи,на час укладення оспорюваного правочину спірна квартира була такою, що належить [PERSON] в порядку спадкування за законом. Відповідно право власності набуто відповідачем неправомірно. Відповідно до письмової заяви відповідача [PERSON], він просив суд долучити до матеріалів справи [PERSON] з кримінального провадження, відповідно до якого 15.12.2015р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості під №12015080070003638 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (самоправство) за фабулою: «14.12.2015р. до Хортицького ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області звернувся [PERSON], який повідомив, що невстановлена особа, діючи самоправно, змінила замки на дверях квартири [ADDRESS], чим перешкоджає перебуванню останнього у квартирі (а.с.150). Однак вказаний витяг суд не приймає як належний доказ, оскільки він не містить інформацію щодо предмета доказування, відповідач не обґрунтував належність вказаного документу як доказу на підтвердження своїх заперечень. Вимога позивача [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки не узгоджується з положеннями ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено, що записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Прийняття рішення про державну реєстрацію прав або скасування державної реєстрації прав є виключною компетенцією державних реєстраторів, які під час прийняття цих рішень діють як субєкти владних повноважень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Таким чином, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири є достатньою правовою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації. Вирішуючи вимогу про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, суд враховує розяснення, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Так, судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В матеріалах справи наявна постанова нотаріуса про відмову [PERSON]\~ у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлого 20.05.2015р. [PERSON] На підставі викладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що [PERSON], будучі спадкоємцем третьої черги, реалізував своє право на прийняття спадщини за законом після свого померлого дідька [PERSON], шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк та не здійснював відмову від прийняття спадщини, в звязку з чим спірна квартира з часу відкриття спадщини та на час укладення оспорюваного правочину являлася такою, що належить спадкоємцю, але у зв'язку з відсутністю зареєстрованого права власності померлого [PERSON] на спірну квартиру, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і іншим шляхом оформити право власності неможливо. Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами, які надані суду позивачем, тому суд приймає їх при постановленні рішення. Ніяких доказів на спростування цих обставин, своїх заперечень проти позову під час судового розгляду відповідач не надав, до суду не прибув з невідомих причин. На підставі викладеного позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1490,00 коп.

Outcome: partial