Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

15 березня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 07 червня 2008 року вони з відповідачем уклали шлюб. Подружжям у шлюбі, за спільні кошти, на підставі договору купівлі - продажу від 06 липня 2015 року посвідчений Лактіоновою С.А. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №370 придбано житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2015 року, номер запису про право власності-10296831 відповідно до якого власником вказаного житлового будинку, господарськими та побутовими спорудами є відповідач [PERSON] . Також позивач вказує, що у період шлюбу, на підставі договору купівлі - продажу від 06 липня 2015 року посвідченого Лактіоновою С.А. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №372 подружжям була придбана земельна ділянка площею 0,1428га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 4824280901:15:010:0003, право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2015 року, номер запису про право власності - 10297255, власником якої є відповідач [PERSON] . При цьому, вказане вище нерухоме майно належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Оскільки, сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна подружжя, через те, що відповідач не бажає добровільно поділити спільне майно та відмовляється вирішити питання поділу майна подружжя, позивач просить суд поділити майно подружжя, набуте за час шлюбу, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будиноку із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1428 га. за адресою: [ADDRESS] (цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 4824280901:15:010:0003). Усунути перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] , шляхом вселення в житловий будинок. Крім того позивач просила стягнути з відповідача понесені судові витрати в сумі 2724,00 грн.(оплата судового збору) та 13000,00грн. витрати у зв`язку із розглядом справи (оплата витрат на правничу допомогу) Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, при цьому 16 серпня 2021 року представник позивача -адвокат Сидоренко Тетяна Володимирівна подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила розглядати справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, при цьому 17 серпня 2021 року також подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в частині поділу майна та заперечував, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, просив розглядати справу без його участі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. 07 червня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019 року розірваний. Згідно з договору купівлі - продажу від 06 липня 2015 року посвідчений Лактіоновою С.А. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №370 придбано житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2015 року, номер запису про право власності-10296831, відповідач [PERSON] є приватним власником вищевказаного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами. Також відповідно до договору купівлі - продажу від 06 липня 2015 року посвідченого Лактіоновою С.А. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №372 подружжям була придбана земельна ділянка площею 0,1428га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 4824280901:15:010:0003, право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.07.2015 року, номер запису про право власності - 10297255, власником якої є відповідач [PERSON] Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідо з положеннями ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідо з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 30 вказаної Постанови також роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторони не домовилися про порядок поділу майна, у зв`язку з чим звернулися до суду за захистом своїх порушених прав. В мателіалах справи відсутні докази придбання спірного будинку за особисті кошти одної із сторін, а тому суд вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . Стосовно вимог щодо усунення перешкод у користуванні власністю та вселення [PERSON] у спірний будинок суд виходить з такого. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд, встановивши, що позивач ключів від вхідних дверей не має, позбавлений доступу до будинку, однак є зареєстрованим у вказаному будинку, робить висновок про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення позивача до спірного будинку, оскільки він має право на проживання, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а відмова у задоволенні вказаних вимог призведе до порушення права на житло позивача, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином,суд вважає обґрунтованим вимоги в частині порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стосовно визнання права власності по 1/2 частині вказаного будинку за кожним та вселення позивача до спірного будику. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі на професійну правничу допомогу, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню оскільки з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вказано в Постанові Верховного суду від 17.10.2018 року №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів даної справи позивач в позові зазначає попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, однак не додає до позовної заяви документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). За перевіркою матеріалів справи суд знаходить не доведеними та документально не підтвердженими витрати позивача на правничу допомогу, оскільки стороною позивача не було надано розрахунок таких витрат та доказів сплати таких послуг. Враховуючи наведене вище, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141, ч. 1ст. 142 ЦПК України позивачу [PERSON] належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 1362 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 1362 грн. 00 коп.

Outcome: partial