Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

09 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про припинення права власності на земельну ділянку, скасування державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що їй на підставі договору довічного утримання від 02 вересня 2006 року, укладеного між нею та [PERSON], належить 1/2 частина будинку [ADDRESS]. Договір зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06 жовтня 2011 року. В червні 2016 року [PERSON] вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташований будинок, але з'ясувалося, що земельні ділянка приватизована попереднім власником будинку [PERSON] При укладанні договору довічного утримання про цей факт їй ніхто не повідомив. [PERSON] вже більше п'яти років користується цією земельною ділянкою, та сплачує за неї земельний податок. [PERSON] більше десяти років не використовує спірну земельну ділянку за її цільовим призначенням та не сплачує земельного податку. Позивач вважає, що відповідно до ст. ст. 141, 143 Земельного кодексу України є підстави для припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, скасування державного акту на земельну ділянку на ім'я [PERSON], про що просить суд. Також просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0443 га. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений шляхом розміщення оголошення у пресі. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, надали клопотання про розгляд справи без їх участі. Суд, отримавши згоду представника позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 02 вересня 2006 року [PERSON] передала [PERSON] у власність 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] який розташований на землі, належній Дружківській міській раді (а.с.9). Відповідно до статті 748 ЦК України у редакції на час укладення договору, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 статті 334 ЦК України у редакції на час укладення договору, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції на час укладення договору, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Суд встановив, що державна реєстрація права власності [PERSON] на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] здійснена 06 жовтня 2011 року (а.с.14). Тобто, право власності позивача [PERSON] на це нерухоме майно виникло 06 жовтня 2011 року. Відділ Держгеокадастру у м. Дружківці Донецької області листом від 22 липня 2016 року № 28-0.2-445/2-16 повідомив [PERSON] про те, що право власності на земельну ділянку [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.3). Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 1999 року №3438 АВВ №290133 належить земельна ділянка площею 0,0443 га на території [ADDRESS] для обслуговування будинку та господарських будівель (а.с.95). Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України в редакції на дату реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно - 06 жовтня 2011 року: « 1. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. … 3. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу)». З договору довічного утримання суд встановив, що 1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] належала попередньому власнику [PERSON] на підставі договору дарування від 22 жовтня 2002 року, зареєстрованого у Дружківському БТІ 27 жовтня 2002 року (а.с.9). Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України в редакції на дату реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно - 27 жовтня 2002 року: « 1. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди». Виходячи з аналізу законодавства та обставин справи, суд встановив, що земельна ділянка [ADDRESS] належала попередньому власнику [PERSON], а тому є підстави для визнання за [PERSON] права власності на цю земельну ділянку. Щодо позовних вимог про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS] та скасування державного акту на право приватної власності на землю на його ім'я, то суд вважає, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Зазначений перелік є вичерпним. У частині 1 статті 120 Земельного кодексу України вказано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Тобто, стаття 120 Земельного кодексу України прямо вказує на те, що право власності попереднього власника земельної ділянки автоматично припиняється у разі переходу права власності на земельну ділянку до іншої особи. Тому додатково визнавати таке право припиненим немає потреби. Щодо скасування державного акту на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], то суд зазначає таке. Відповідно до ст. 131 Земельного кодексу України у редакції на час набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку [ADDRESS] - 22 липня 1999 року, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України станом на 22 липня 1999 року: «1. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. 2. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину». Земельна ділянка [ADDRESS] перебувала у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.95). Відповідно до ч. 7 ст. ст. 126 Земельного кодексу України станом на 22 липня 1999 року: « 7. Відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку». Тобто, право власності [PERSON] на частину земельної ділянки [ADDRESS] підтверджено державним актом, виданим на підставі цивільно-правової угоди - договору купівлі - продажу, у зв'язку з її виділенням в окрему земельну ділянку. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу з урахуванням вимог цього кодексу. Вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності або недійсності цивільно-правової угоди, на підставі якої виданий оспорюваний державний акт. Оскільки позивач [PERSON] не оспорює цивільно-правову угоду, на підставі якої виданий державний акт на ім'я [PERSON], то підстав для його скасування немає.

Outcome: partial