Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просила суд винести рішення, яким розірвати шлюб зареєстрований між нею та [PERSON], місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], визначити із нею, стягувати з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, стягувати з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), або фіксовану суму в розмірі 1200 грн., починаючи стягувати від дня предявлення позову до суду та до досягнення сином трьохрічного віку, тобто по 28 листопада 2016 року. Свої вимоги мотивувала тим, що вона 18.08.2012 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Коли вона була на шостому місяці вагітності, то відповідач покинув її та в неї відбувся нервовий зрив, внаслідок чого весь час, що залишився до пологів, вона провела у лікарні на збереженні дитини. Коли їй робили кесарів розтин, то відповідач приїхав до неї в лікарню, був з нею і дитиною та після цього повернувся до родини. Однак проживши з нею та дитиною близько двох місяців, відповідач знову покинув родину, а згодом повідомив, що не готовий до подружнього життя. Після цього відповідач кожен місяць висилав на дитину кошти, окрім останніх трьох місяців. Також частково оплатив лікування, коли у вересні 2015 року дитина потрапила до лікарні. Декілька разів на рік він приїжджає подивитися на дитину, ніякої участі у вихованні дитини не приймає. Протягом двох років вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, а тому, на переконання позивача, шлюб необхідно розірвати та визначити місце проживання дитини із нею. Крім того, згідно чинного законодавства, відповідач зобов»язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а також вона сама має право на отримання від відповідача аліментів на її утримання, до досягнення дитиною трьохрічного віку. Оскільки відповідач добровільно не виконує свого обовязку щодо утримання малолітньої дитини та дружини, вважає, що вправі вимагати від нього сплату аліментів за судовим рішенням. В судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені у ньому, при цьому пояснила, що останній раз отримувала грошову допомогу від відповідача у листопаді 2015 року. Іншої допомоги від відповідача не отримувала. Одного разу приїжджала тітка відповідача, яка привозила фрукти. У відповідача батьки померли, а тому його твердження про надання їй допомоги його родичами, не відповідають дійсності. Відповідач приїжджав до сина лише на дні народження та ніякої участі у вихованні дитини він не бере. Кредитний договір, на який посилається відповідач у письмових запереченнях, укладений нею, а не відповідачем і на отримані за кредитним договором кошти відповідач придбав автомобіль, яким користується особисто. Також відповідач орендує квартиру у престижному районі м.Київ та сплачує за оренду квартири значну суму, що свідчить про його гарний матеріальний стан. В свою чергу вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, направив до суду письмові заперечення проти позову відповідно до яких проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачкою не заперечує. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнає частково, згоден сплачувати аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно. Щодо стягнення аліментів на утримання позивачки, то цю позовну вимогу не визнає, оскільки має статус безробітного, сплачує заборгованість за кредитом, винаймає житло, а тому не має можливості сплачувати аліменти на утримання дружини. Справу просить розглядати у його відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне: Шлюб між сторонами в справі зареєстрований 18 серпня 2012 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодськ Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області за актовим записом №117, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1 ОЛ №064868, яке видане 18 серпня 2012 року. Від вищезазначеного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І КЕ №189897, яке видане Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 11 грудня 2013 року, де зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON], а матірю [PERSON]. Подружжя не підтримує шлюбних відносин з березня 2013 року, з цього часу спільного господарства не ведуть, проживають окремо та малолітня дитина сторін проживає із матір»ю. Спільне життя сторін не склалося у звязку із різними поглядами на подружнє життя, відсутністю взаєморозуміння. Почуття любові і поваги між ними втрачено. Бажання та наміру відновити нормальні сімейні стосунки у сторін відсутні. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки, як встановлено судом, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, то шлюб підлягає розірванню. Сторонами фактично досягнуто згоди щодо місця проживання їх малолітньої дитини з матір»ю позивачкою по справі і суд вважає це правильним та таким, що відповідає інтересам дитини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, встановлення місця проживання малолітньої дитини є законним та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст..ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, це не заперечується сторонами, а також підтверджується наданими відповідачем дублікатами чеків про грошові перекази, відповідач до листопада 2015 року у добровільному порядку надавав грошову допомогу на утримання малолітньої дитини, а після листопада 2015 року добровільно допомогу надавати припинив. Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості про способи виконання обов»язку утримувати їх дитину відповідачем. Відповідач допомогу на утримання дитини в добровільному порядку не надає, в порядку ст..188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати сина останній не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів, згідно ст. 189 Сімейного кодексу України, між сторонами не укладено. Ненадання матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини є порушенням обовязку батьків піклуватися про своїх дітей, тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст..184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Як встановлено судом, малолітня дитина сторін проживає з позивачкою та остання на даний час не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] з 13.11.2015 року перебуває на обліку в Соломянському районному центрі зайнятості, як безробітний та останньому з 20 листопада 2015 року призначено допомогу по безробіттю. При обґрунтуванні заперечень проти позову відповідач посилається на те, що він має скрутне матеріальне становище, оскільки не працює, отримує допомогу по безробіттю, інших доходів не має, сплачує за оренду житла та заборгованість за кредитами. Ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем суду не надано доказів того, що в нього наявні інші діти, непрацездатні батьки, не надано докази про наявність стягнень за іншими виконавчими листами, не надано доказів, щоб свідчили про його непрацездатність та незадовільний стан здоров»я. Твердження відповідача про те, що він сплачує заборгованість за кредитними договорами, суд до уваги не приймає, оскільки із наданої відповідачем копії кредитного договору від 25.10.2012 року вбачається, що цей договір укладено між ПАТ «Ідея банк» та позивачкою, а не з відповідачем та у наданих відповідачем копіях квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором, платником вказано саме позивачку. Із наданого відповідачем договору оренди квартири від 29.11.2015 року вбачається, що останній орендує квартиру у м.Київ та орендна плата становить 4000 грн. щомісячно, що складає майже три мінімальні заробітні плати та вказаний договір укладено після надання відповідачу статусу безробітного. Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності надані сторонами та досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та дружини та не доведено наявність обставин, які, відповідно до ст..184 СК України, є підставою для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, матеріальне становище дитини та відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі, а позовні вимоги щодо стягнення аліментів на її утримання підлягають частковому задоволенню. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути сплачений нею судовий збір, а також стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: partial