Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

09 квітня 2021 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02.04.2008 № PLRZAN36440138 (надалі по тексту рішення - кредитний договір) у розмірі 5656,31 доларів США, що за курсом 27,64 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2021 складає 156064,01 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 02.04.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 26077,90 дол. США на термін до 01.04.2015, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленому кредитним договором. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач же не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором, тобто порушив умови кредитного договору, у зв`язку з чим позивач 19.04.2012 вже звертався до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. 10.01.2013 Козельщинським районним судом Полтавської області було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. На підтвердження наведеного позивачем надано суду копію додаткового рішення суду від 10.01.2013 у справі № 1611/425/2012. На думку позивача, винесення рішення Козельщинським районним судом Полтавської області від 10.01.2013 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення з відповідача додатково трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, яка за ствердженням позивача станом на 10.02.2021 складає 21425,04 дол. США. Та оскільки рішенням суду вже було звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором за період з 02.04.2008 по 21.03.2012, то позивач просив, відповідно, стягнути три проценти річних, нараховані ним на прострочену заборгованість за період з 20.04.2012 (дата, наступна за датою подання першої позовної заяви про звернення стягнення на предмет застави) по 10.02.2021 у розмірі 5646,31 дол. США. Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості, що складається з трьох процентів річних за період з 20.04.2012 по 10.02.2021, а також понесені банком судові витрати. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 19.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач позовні вимоги не визнала, подала відзив на позовну заяву, у якому виклала свої заперечення щодо пред`явлених до неї позовних вимог. Зазначала, що позовні вимоги є необґрунтованими, невмотивованими, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором. У наданому ж розрахунку позивач, на думку відповідача, невірно обрахував суму заборгованості, оскільки застосував невірний курс валют та здійснив нарахування на суму заборгованості, яка не відповідає вже встановленій рішенням суду сумі заборгованості у гривневому еквіваленті - 367099,10 грн. Крім того, вважала, що позивач пропустив строк позовної давності, початок якого слід обраховувати з 06.11.2012 (дати ухвалення Козельщинським районним судом Полтавської області рішення по цивільній справі № 1611/425/2012). Оскільки позивач протягом 9 років не скористався своїм правом та не звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то слід дійти висновку, що позивачем строк позовної давності пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Окрім того, по тексту відзиву навела попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу, та, відповідно, просила витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн покласти на позивача. Позивачем 02.07.2021 подано до суду відповідь на відзив, у якій позивач не погодився з аргументами позивача, викладеними у відзиві, з тих підстав, що прострочена сума заборгованості за кредитом становить 21425,04 дол. США, а винесення рішення Козельщинським районним судом Полтавської області від 10.01.2013 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Відповідно, на переконання позивача, він має право у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховувати та стягувати 3 % річних від простроченої суми за період з 20.04.2012 (дати подання першої позовної заяви від 19.04.2012) по 10.02.2021. Зазначав у відповіді на відзив, що заперечення відповідача стосовно наданого позивачем розрахунку заборгованості є безпідставними, жодним чином не аргументованими та не повинні прийматися судом до уваги; посилання відповідача на курс валют НБУ від 21.03.2012 є безпідставним, адже розрахунок 3 % річних від простроченої суми здійснено за період з 20.04.2012 по 10.02.2021 та еквівалент 3 % річних від простроченої суми - 5646,31 дол. США визначено саме на дату проведення розрахунку, а саме відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2021. Щодо строку позовної давності, позивач зазначив, що дотримався при зверненні до суду строку позовної давності, оскільки договірні відносини між сторонами не припинилися, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань, а боржник не може вважатися звільненим від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання у зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Окрім того, позивач заперечував право відповідача на отримання компенсації витрат на правничу допомогу, оскільки у справі відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У судовому засіданні представником відповідачки заперечення, викладені у відзиві, підтримано та надано пояснення аналогічні тим, що по тексту відзиву. Просив суд у задоволенні позовних відмовити за безпідставністю чи з-підстав спливу строку позовної давності. Позивач належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засіданні, явку представника у судове засідання не забезпечив. Дослідивши письмові докази у справі, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). У відповідності до ч. 4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між Приватбанком (за Договором - Банк) та [PERSON] (за договором - Позичальник) укладено кредитно-заставний договір № PLRZAN36440138 (а.с. 12-19), що визнано та не оспорювалося відповідачкою та її представником. Відповідно до умов цього договору (п. 17.1) Банк надає кредит на таких базових умовах: загальний розмір кредиту - 19198,10 USD, дата видачі якого не пізніше ніж 02.04.2008, а дата погашення - 01.04.2015. Також з метою виконання зобов`язань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 6879,82 дол. США для сплати чергових страхових платежів. Пунктом 12.1 кредитного договору сторони визначили тлумачення терміну «подія дефолту», серед іншого подією дефолту вважається затримання сплати позичальником кредиту, несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми наданого кредиту тощо. Згідно пп. 12.2.1 п. 2.1 кредитного договору у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про Дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за договором. У відповідності до п. 12.2.6 кредитного договору, якщо протягом строку, зазначеного у статті 12.2.5 (30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою)) позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороду, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а Банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій: 1) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання Договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань. 2) розірвати договір у судовому порядку. 3) звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у статті 13 Договору. 4) застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволених законодавством України. У пункті 13.2 кредитного договору сторони домовились про позасудове звернення стягнення на предмет застави, серед іншого яким є продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України. Згідно підпункту 13.3.1 п. 13.3 цього ж договору, якщо банк обрав такий спосіб позасудового звернення стягнення на предмет застави, як його продаж третій особі, то позичальник зобов`язаний в 30-денний строк з моменту отримання позичальником повідомлення про подію дефолту або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою, знайти покупця на предмет застави та, у випадку згоди банку, сприяти в укладенні договору купівлі-продажу за вартістю не нижчою усієї суми грошових зобов`язань позичальника за договором (у т.ч. за наданим кредитом….). У разі неможливості продажу предмета застави за такою вартістю позичальник повинен негайно надати інше ліквідне майно, яке не обтяжене правами третіх осіб, за згодою банку в заставу/заклад до повного виконання зобов`язань за договором. Зобов`язання позичальника за даною статтею 13.3.1 вважається виконаним в момент підписання з покупцем договору купівлі-продажу предмету застави та (у разі необхідності) оформлення додаткової застави/закладу на користь банку. Предметом застави за цим договором у відповідності до п. 17.9 є легковий вантажопасажирський транспортний засіб. 19.04.2012 позивач звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, про що свідчить реєстр рекомендованих листів від 18.04.2012 (а.с. 11). За результатами розгляду позовної заяви Козельщинським районним судом Полтавської області було ухвалено рішення від 06.11.2012 у цивільній справі № 1611/425/2012, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю та надано повноваження по зверненню стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля GRET WALL DEER, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції та всі повноваження, необхідні для здійснення продажу вказаного автомобіля. Додатковим рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 10.01.2013 у справі № 1611/425/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.02.2013, вирішено в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитно - заставним договором № PLXAH36440138 від 02 квітня 2008 року в загальній сумі 367 099,1 грн або 45 973,59 доларів США , яка складається з наступного: 20 412,47 доларів США- заборгованість за кредитом; 5 970,58 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 222 ,17 доларів США - заборгованість по комісії; 16 149,35 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 187,73 доларів США - штраф (процентна складова), надати ПАТ КБ «Приватбанк» повноваження по зверненню стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля GREAT WALL DEER, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , з укладенням від її імені договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою покупцем зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції та всі повноваження, необхідні для здійснення продажу вказаного автомобіля зі встановленням початкової ціни на рівні, не нижчої рівня цін на даний вид майна на підставі відповідної оцінки по визначенню дійсної вартості майна. Заборгованість за кредитно-заставним договором, в рахунок якої рішенням суду звернуто стягнення на предмет застави, у відповідності до змісту рішення від 06.11.2012 та додаткового рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 10.01.2013 у сп. № 1611/425/2012, утворилась та була нарахована позивачем станом на 21.03.2012. Отже, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та комісій, пені, штрафів за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна. Такими діями позивач (банк) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачки. Доказів виконання указаного рішення суду та виконання зобов`язання за кредитним договором сторонами даної справи не надано. Як уже зазначено судом, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд неодноразово у своїх висновках зазначав, що ?? звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної в реєстрі на рекомендовані листи, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту (у даному випадку позовної заяви про дострокове звернення стягнення на предмет застави), сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Така правова позиція відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/75287282). Суд погоджується з аргументами відповідача та представника відповідача про зміну позивачем строку виконання зобов`язання шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою. Як вбачається з матеріалів справи позивач 19.04.2012 вже звертався до суду з метою дострокового звернення стягнення на предмет застави з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно, позивач змінив строк виконання зобов`язань за договором, та такий строк настав для відповідача через тридцять днів з дня отримання дострокової вимоги. Саме з цієї дати відповідач зобов`язаний був повернути позивачеві кредит у повному обсязі. Також з додаткового рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 10.01.2013 вбачається, що при зверненні до суду з вимогою звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу предмета застави від імені відповідача третім особам, позивач визначав суму основної заборгованості за кредитно-заставним договором у сумі 20412,47 дол. США, й саме таку суму основної заборгованості за кредитом суд визнав доведеною та обґрунтованою. Разом з тим, звертаючись з даною позовною заявою про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, позивач визначив розмір простроченої заборгованості на рівні 21425,04 дол США, жодним чином не пояснивши та не обґрунтувавши причини збільшення ним основної заборгованості за кредитним договором після пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет застави. Тому суд уважає, що розмір заборгованості за кредитом у сумі 20412,47 дол. США , що встановлений рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 06.11.2012 та додатковим рішенням цього ж суду від 19.02.2013, є встановленим та не підлягає доведенню у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Решта суми заборгованості за кредитом, на яку здійснено нарахування позивачем трьох відсотків річних від простроченої суми, суд уважає необґрунтованою. Позивачем здійснено нарахування 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитом у сумі 21425,04 дол. США за період з 20.04.2012 по 10.02.2021. За розрахунком позивача сума 3 % річних від простроченої суми склала 5646,31 дол. США. Зважаючи на те, що суд визнав обґрунтованою суму основного боргу за кредитом у розмірі 20412,47 дол. США, відповідно розмір суми трьох відсотків річних від такої простроченої суми заборгованості за той самий період буде складати 5 396,11 дол. США. Розрахунок заборгованості здійснювався за формулою: сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочення : 365 : 100. Заперечення відповідачки в частині того, що нарахування 3 % річних мало б здійснюватися на суму заборгованості за кредитним договором, що визначена рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області у цивільній справі № 1611/425/2012 у національній валюті, а саме на: 367099,10 грн за курсом НБУ станом на 21.02.2012, а не за курсом 2764,00 грн за 100 $, суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні з таких підстав. Так, як уже зазначалось вище, додатковим рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 10.01.2013 вирішено надати повноваження банку на звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитно - заставним договором № PLXAH36440138 від 02 квітня 2008 року в загальній сумі 367 099,1 грн або 45 973,59 доларів США , яка складається, у тому числі з 20 412,47 доларів США - заборгованості за кредитом. За умовами договору валютою кредиту (п. 17.1.2 кредитного договору) були долари США (USD). Банк (позивач) зобов`язувався надати позичальникові (відповідачеві) кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит… (п. 2.1 кредитного договору). Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, у відповідності до якої, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Оскільки валютою кредиту сторони кредитного договору визначили - долари США, у рішенні Козельщинського районного суду Полтавської області у справі № 1611/425/2012 визначено суму боргу за кредитним договором як у національній валюті, так і в доларах США, то у відповідача, відповідно, існує обов`язок повернути суму кредиту саме в іноземній валюті, визначеній у кредитному договорі та у рішенні суду, а не в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, встановленим станом на дату ухвалення рішення суду. Відповідно, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки сума боргу за кредитом, що визначена у рішенні Козельщинського районного суду Полтавської області у справі № 1611/425/2012, яка відповідачкою не була погашена, а предмет застави не був реалізований у рахунок погашення заборгованості за кредитом, - складає 20412,47 дол. США, то саме ця сума боргу має братися за основу для обрахунку 3 % річних, а не 367099,10 грн як уважає відповідачка, та не 21425,04 дол. США як уважає позивач. З наведених підстав суд також не вважає обгрунтованою вимогу позивача про визначення у рішенні суду гривневого еквіваленту заборгованості за кредитним договором. Отже, сума трьох процентів річних від простроченої суми, нарахована на суму боргу за кредитом у розмірі 20412,47 дол. США за період з 20.04.2012 по 10.02.2021, буде, відповідно, складати 5 396,11 дол. США. Саме така сума трьох процентів річних, на переконання суду, буде обґрунтованою та підставною. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України . Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Крім цього, правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якій зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, беззаперечно позивач має право на отримання трьох процентів річних, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання за кредитом, яке відповідачем не повернуто після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове повернення кредиту. Разом з тим, відповідачем у даній справі зроблено заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Позивач стверджував, що дотримався строку позовної давності, а договірні відносини тривають й донині, що є підставою для покладення відповідальності на відповідача за невиконання ним грошового зобов`язання. Розглядаючи та оцінюючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом у даній справі встановлено, що відповідачка [PERSON] належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, за яким їй надано кредит терміном погашення до 01.04.2015. У зв`язку із цим позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вимогою про дострокове звернення стягнення на предмет застави, що забезпечував зобов`язання за кредитним договором, шляхом його продажу в рахунок погашення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами, штрафами, пенею та комісіями. Судовим рішенням від 06.11.2012 та додатковим рішенням суду від 10.01.2013 про звернення стягнення на предмет застави підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачки перед банком та його порушення. Станом на дату ухвалення рішення у даній справі доказів погашення кредиту, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави, суду надано не було. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет застави у 2012 році зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває й донині. Відтак позивач як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до визначеної ним дати 10.02.2021. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у цивільній справі № 127/15672/16, відповідно до якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення трьох процентів річних за період з 20.04.2012 по 10.02.2021. З позовною заявою до суду позивач звернувся 09.04.2021. Отже, застосовуючи строк позовної давності у даній справі, суд частково погоджується з доводами відповідача та представника відповідача, та приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами за період з 20.04.2012 по 08.04.2018 (дата, що передувала трирічному строку перед датою звернення до суду з позовною заявою). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три проценти річних, що нараховані на суму основного боргу за кредитом, що була визначена судовим рішенням, а саме - 20 412,47 дол. США, за останні три роки, які передували даті подачі такого позову, по дату визначену позивачем, тобто з 09.04.2018 по 10.02.2021. Нарахована сума трьох процентів річних із застосуванням принципу розрахунку, що зазначений судом вище по тексту рішення, буде складати 1 741,49 дол. США. Саме таку суму боргу ( 3 % річних від простроченої суми) за кредитним договором суд уважає законною та обґрунтованою, тому у цій частині позовні вимоги банку задовольняє, а у задоволенні решти позовних вимог відмовляє, у тому числі з-підстав пропущення строку позовної давності. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в загальній сумі 1741,49 дол. США, тобто 30,84 % від ціни позову, то з відповідача у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 721,95 грн (2340,96 х 30,84 % = 721,95). Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: partial