Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Фірма «Т.М.М.» - ТОВ звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСББ «Мій-Дім», про стягнення заборгованості. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у будинку [ADDRESS], споживачами яких є відповідачі, які зареєстровані у квартирі № 38. При цьому, власником вказаної квартири є відповідач [PERSON] Оскільки у відповідачів виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги, яку вони у добровільному порядку не сплачують, представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2010 року по червень 2014 року в сумі 143554,68 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1435,55 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2016 року касаційну скаргу Фірма «Т.М.М.» - ТОВ задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.12.2015 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 10.02.2016 року скасовано, а справу за позовом Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до [PERSON] про стягнення заборгованості передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 03.01.2017 року справу прийнято до провадження суддею Савицьким О.А. В судовому засіданні судом залучено до участі у справі ОСББ «Мій-Дім» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також залучено до участі у справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як співвідповідачів. Ухвалою від 06.06.2018 року розгляд справи вирішено продовжити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні судом задоволено клопотання сторони позивача, а саме прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, у якій представник позивача уточнив суб'єктний склад, зазначивши відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також просив стягнути з останніх на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 143554,68 грн. у солідарному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. Відповідачі в судове засідання не з'явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили та відзиву не подали. Враховуючи, що представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явились, відзиву не подали, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 09.06.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 922, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 05.06.2018 року № 126453268. Згідно із довідкою Форми 3 від 28.05.2014 року № 5 в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією у будинку [ADDRESS], яка надає житлово-комунальні послуги мешканцям цього будинку, в тому числі й відповідачам. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Тобто, якщо жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин є власник зазначеного приміщення. У частині 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.1 ст. 319 ЦК України лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так, тягар утримання майна лежить на власникові, що відповідає ст. 322 ЦК України, згідно якої власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Аналогічні вимоги зазначені й у ст. 150 ЖК УРСР, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.3 ст. 156 ЖК УРСР спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Так, участь інших осіб, які проживають у житловому приміщенні, визначаються його власником і обов'язки з оплати комунальних послуг у них виникають лише перед останнім. Відповідно до ч.1 ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Отже, системний аналіз вказаних вище норм матеріального права свідчить про те, що лише власнику належить право укладати договори про надання житлово-комунальних послуг та виключно власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, у тому числі оплачувати зазначені послуги. Таким чином, враховуючи, що єдиним власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON], суд вважає, що правові підстави для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів відсутні. Разом з тим, згідно із ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-3066цс15. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання виконував належним чином, про що свідчать копії рахунків на оплату послуг наданих позивачем за період з 01.10.2010 року по 01.07.2014 року. Однак, відповідачі несвоєчасно та не в повному обсязі сплачували за житлово-комунальні та інші послуги, у зв'язку з чим за вказаний період у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 143554,68 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку. Разом з тим, відповідачі посилаються на часткову оплату наданих їм послуг попереднім власником квартири - [PERSON], після смерті якої квартира була успадкована відповідачем [PERSON], що підтверджується квитанцією № 138610 від 12.01.2015 року на суму 80698,40 грн. за період з січня 2012 року по грудень 2014 року. При цьому, посилання представника позивача на невизнання ним вказаного рахунку у зв'язку із наявністю судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ заборгованості за надані послуги по вказаній квартирі до уваги судом не приймаються, оскільки в графі «призначення платежу» вказаної квитанції зазначено «сплата за період з 01.2012 року по 12.2014 року», а не на виконання судового рішення. Крім того, порядок виконання судових рішень регламентований Законом України «Про виконавче провадження» та полягає у сукупності дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом. Проте, оскільки позивачем заявлено до стягнення з відповідачів заборгованість за період з жовтня 2010 року по липень 2014 року, то суд вважає за необхідне зарахувати в погашення заборгованості перед позивачем суму в розмірі 69123,56 грн. за заявлений позивачем період з січня 2012 року по липень 2014 року. Посилання представника відповідачів на те, що між сторонами відсутня домовленість з приводу вартості та обсягу послуг, а тому ним не визнаються виставлені рахунки в частині сплати за послуги з охорони, системи колективної телевізійної мережі, відеоспостереження та системи будинкового зв'язку судом відхиляються, оскільки такі послуги надаються позивачем централізовано для усіх мешканців будинку з часу введення будинку в експлуатацію. Відповідачі мали право відмовитись від надання їм вказаних послуг, проте про своє небажання отримувати послуги на визначених умовах повідомили позивача письмово у серпні та вересні 2014 року фактично після того, як послуги вже були надані. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача з 01.10.2010 року по 01.01.2012 року суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник позивача просив суд не застосовувати позовну давність у зв'язку із тим, що 30.09.2014 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, який був в подальшому скасований. Разом з тим, згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року в справі № 6-214цс14, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Проте, відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Таким чином, у зв'язку із зверненням позивача до суду в наказному провадженні у вересні 2014 року, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до вимог позивача за період з жовтня 2010 року по вересень 2011 року на суму вимог в розмірі 46229,52 грн. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи те, що одноосібним власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON], яка зобов'язана утримувати належну їй квартиру, у тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь Фірма «Т.М.М.» - ТОВ заборгованість в сумі 28201,60 грн. (143554,68 грн. - 69123,56 грн. - 46229,52 грн.). Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 282,02 грн., а всього з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 28483,62 грн. (28201,60 грн. + 282,02 грн.).

Outcome: partial