Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

05 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором від 15 жовтня 2013 року в сумі 10190,11 грн. Відповідно до ч.1\~ст.274\~ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду 12 січня 2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. Позивач - АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач [PERSON] копію ухвали отримали 14.01.2021. У відведений строк, з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, від сторін не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що 04 грудня 2010 року АТ КБ "ПриватБанк" на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Позичальник погодився з умовами надання банківських послуг і зобов`язався виконувати прийняті на себе зобов`язання. 15 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN50ОТС003278555, який укладений між ним та банком 05.06.2010 року. За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості з дати підписання Генеральної угоди складає 6688,45 грн. Дата останнього погашення по договору - 31.10.2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань по договору позичальник зобов`язується в день підписання генеральної угоди мати залишок на любому відкритому в банку рахунку в розмірі 480 грн. Згідно п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит в сумі, яка становить 6208,45 грн. строком на 2 роки з 15.10.2013 року по 31.10.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 6208,45 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, відсотків в розмірі 1,5% в місць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості відбувається шляхом внесення щомісячних платежів в сумі 310,67 грн. Вказана Генеральна угода підписана як представником банку так і позичальником [PERSON] . З часу її підписання жодних претензій щодо незгоди з її умовами сторони не пред`являли, в передбаченому законом порядку не оскаржували. Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 11.11.2020 року утворилась заборгованість в сумі 10190,11 грн., яка складається з 4016,39 грн. заборгованості по тілу кредиту, 4240,44 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, заборгованості за пенею - 1933,38 грн. Відповідно до ч.1ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до норм статей 629,610,612,625 ЦК України- договір є обов`язковим до виконання; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між банком та [PERSON] від 15.10.2013 року. Вказана Генеральна угода підписана сторонами, а відтак підлягає до виконання. Пунктом 2.1 Генеральної угоди сторонами визначено суму наданих кредитних коштів, що становить 6208,45 грн. та строк дії Генеральної угоди з 15.10.2013 року по 31.10.2015 Відповідно до пункту 2.3 Генеральної угоди для надання послуг банк надає позичальнику платіжну картку згідно п. 2.1. Генеральної угоди, тобто зі строком дії до кінця жовтня 2015 року. Доказів які-б підтверджували перевипуск картки сторонами не надано, також відсутні докази про пролонгації дії генеральної угоди. Факт отримання позичальником кредитної картки з терміном дії до кінця жовтня 2015 року відповідачем не спростовано. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2\~ст. 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок\~доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту по кредитному договору та Генеральній угоді від 15 жовтня 2013 року в розмірі - 4016,39 грн. (тіло кредиту). Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків по заборгованості суд приходить до наступних висновків. Так, згідно ч.1ст.1048\~ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, в даній справі вимоги банку про стягнення процентів за користування кредитом після жовтня 2015 року (закінчення строку генеральної угоди) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення з позичальника відсотків за межами дії договору, тобто після його закінчення 30.10.2015 року, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на положеннях ст.\~1048\~ЦК України та суперечать усталеній практиці Верховного Суду України у справах з подібними правовідносинами. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що з боржника на користь банку підлягають стягненню відсотки за користування кредитом лише за період з 15.10.2013 року по 31.10.2015 року, розмір яких згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості становить 1023,31 грн. Що стосується вимог банку про стягнення пені, суд приходить до наступного. Відповідно до частини 2 статті 612\~Цивільного кодексу\~України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 926,79 грн. В п.2.8 зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань по кредиту, останній сплачує пеню, розмір якої указаний в Умовах і правилах за кожен день прострочки. Таким чином, генеральною угодою передбачено два види відповідальності за не виконання зобов`язання штраф і пеня. Отже банк за одне й те саме правопорушення передбачив подвійну відповідальність одного виду, що суперечить ст. 61 Конституції України. Вказаною статтею визначено, що ніхто не може бути притягнутий двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З розрахунку, доданого до позову, вбачається, що відповідачу, починаючи з 01.10.2014 року нараховувалась пеня, проте у виписці по рахунку зазначається про регулярні списання з рахунку штрафу за прострочення за кредитом. Таким чином вимога про стягнення пені в сумі 1933.28 грн. не ґрунтується законі, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Суд приходить до висновку, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за Генеральною угодою про реконструкцію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 15.10.2013 року, відповідач станом на 11.11.2020 року має заборгованість за кредитом та повинен сплатити тіло кредиту в розмірі 4016,39 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 15.10.2013 року по 31.10.2015 року в сумі 1023,31 грн., решту вимог позову слід залишити без задоволення.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.3 ч.2, ч.13 ст.141 ЦПК України суд вирішує розподіл судових витрат. Позовні вимоги задоволені на 49,45% (із заявлених 10190,11 грн. стягнуто 5039,70 грн.), отже витрати на судовий збір мають бути стягнуті з відповідача у розмірі 49,45% від суми сплаченого судового збору в розмірі 2102 грн., що становить 1039,44 грн.

Outcome: partial