Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~23 березня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, в якому з урахуванням уточнень від 21.08.2018р., просить стягнути з відповідача на її користь суму майнової відповідальності (три відсотки річних), а саме: 85 865 х 3% : 365x615 = 4\~340,30грн. Стягнути з відповідача на її користь інфляційне подорожчання у сумі 20607,60 грн. Стягнути з відповідача на її користь 85 865 х 12% : 365х 615 = 17 361грн. 20 коп. у відшкодування упущеної вигоди. Стягнути з відповідача на її користь 5 000,00грнвень у відшкодування моральної шкоди. Судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-14, 38-51, 130-144). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона уклала договір з ПАТ «Банк Михайлівський», в результаті чого на її ім'я було відкрито поточний рахунок № 26200518762101. 28.04.2016 р., був укладений договір «Суперкапітал» (Новий) № 980-027-000230695 (зі сплатою процентів щомісячно). Як зазначено у платіжному дорученні (квитанції) № 7070390 від 28.04.2016 року нею внесено на особистий рахунок 85 865,00 гривень відповідно до умов договору. 12.07.2016 р. приймається рішення НБУ № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський». Грошові кошти загальною сумою 85 865.00 гривен станом на 19.05.2016 року знаходились на балансовому рахунку. Ніяких обмежень щодо відкриття депозитних рахунків, блокування в Автоматизованій банківський системі встановлено не було, тому вона у відповідності до діючого законодавства уклала угоду з ПАТ «Банк Михайлівський» на розміщення коштів. Вона здійснювала всі банківські розрахунки у відповідності до положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. На підставі рішення Правління Національного банку України від 23.05.2016 № 14/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб 23.05.2016 прийнято рішення № 812 про впровадження з 23.05.2016 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський». На момент введення тимчасової адміністрації на її балансовому рахунку знаходилися грошові кошти в сумі 85 865.00 грн. На підставі рішення Правління НБУ від 12.07.2016р. № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016р. №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» і делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з цим рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016р. до 12.07.2018р. включно, про що зазначено на офіційному сайті [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону Украйни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На запити щодо включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, отримано відповіді, від вересня 2016 року, а саме: за №/13156; /13156/1; /13157;/13157/1. У листах зазначено, що договори є нікчемними, право власності у неї на такі кошти не виникає, а отже здійснення нею будь-яких дій по розпорядженню коштами, що належать ПАТ «Банк Михайлівський» також є нікчемним. Вона не погодилася із такою відмовою [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, вважаючи дії [PERSON] такими, що суперечать вимогами ст.ст.\~26,\~27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положенню про порядок відшкодування [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженому рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012р. №14, і порушують її право на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2017р. по справі №804/1234/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017р., визнано протиправною бездіяльність уповноважену особу [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON], щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб і зобовязано включити її до цього переліку. На виконання рішення суду її включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб та 26.02.2018р. і вона отримала свої кошти. Однак, спірні кошти у розмірі 85865грн. незаконно утримувались [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб у період з 21.06.2016р. (21-й день з дня початку процедури виведення банку з ринку) і по 26.02.2018 року. А тому, на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних на цю суму за весь період прострочення боржника, який становить 615 днів, виходячи з розрахунку: 85865 х 3% : 365 x 615 = 4340,30 грн. Окрім вказаного, вона вважає, що на її користь підлягає відшкодуванню упущена вигода на підставі статей\~22,\~611 ЦК України. Так, ПАТ «Банк Михайлівський» протиправно утримувались кошти у розмірі 85865,00 грн. з 21.06.2016р. Якби зобов'язання не було порушено відповідачем, ці кошти були б виплачені своєчасно, і вона б отримала дохід у розмірі 12,0% річних на цю суму за весь час прострочення зобов'язання. Отже, стягненню підлягає упущена вигода у розмірі 12,0% річних на цю суму за період прострочення боржника, який тривав 615 днів, виходячи з розрахунку: 85865,00 x 12% : 365 х 615 = 17361,20 грн. Також підлягають стягненню інфляційні витрати у розмірі 20607,60 грн., виходячи з такого: 85865 грн. x 124, 6 % (сукупний показник індексу інфляції за період з червня 2016 р. по лютий 2018 р.) = 106472.60 грн. - сума заборгованості (85865 грн.) разом з інфляційним подорожанням = 20607.60 грн. Крім цього з відповідача підлягає стягненню моральна шкода на підставі статей 23, 611, 1167 ЦК України та частини другої статті 25 Закону країни «Про звернення громадян». Внаслідок порушення (неналежного виконання) відповідачем не договірного зобовязання з виплати гарантованої законом суми відшкодування за вкладом в неплатоспроможному банку, вона була змушена протягом місяців вести з відповідачем тривале і виснажливе претензійне листування, і таким чином відповідачем була заподіяна немайнова (моральна) шкода, яку вона оцінює у 5000,00грн. Обґрунтовуючи свою позицію про те, що даний спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, позивач зазначила наступне. У відповідності до норм статей\~1,\~3,\~26,\~27,\~28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, який є юридичною особою публічного права, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, мав відшкодовувати їй кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, але не більше суми граничного розміру (200 000 грн.), попередньо включивши її до реєстру вкладників і виплативши не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку. Позивач вважає, що виходячи зі змісту норм ст.ст.1,2,11,14 ЦК України,[PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб,як субєкт публічного права, у цьому спорі виступає учасником цивільних відносин тому між сторонами існують цивільні майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності. За змістом цивільно-правових угод (договорів банківського рахунку і банківського вкладу), укладених між позивачем і банком, враховуючи спеціальні норми\~статей 26-28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», [PERSON] є гарантом виконання банком зобов'язань з виплати вкладів на суму гарантії до 200 000 грн. Згідно зі\~ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~є актом цивільного законодавства в розумінні\~статті 4 ЦК України, то виходячи з норм статей\~1,\~2,\~4,\~11,\~13,\~14,\~509,\~560\~цього\~Кодексу, спірні правовідносини з гарантування вкладів виникли з моменту укладення договорів вкладу, договорів рахунку. А з моменту виникнення встановленого Законом права вкладника на отримання гарантованого відшкодування за вкладами, виник також і кореспондуючий цьому праву обов'язок [PERSON] з виплати цього гарантованого відшкодування. Таким чином, спірні правовідносини сторін є цивільними в розумінні\~ст. 1 ЦК України, регулюються загальними нормами\~ЦК України\~(зокрема, Книгою П'ятою «Зобов'язальне право») і спеціальними нормами\~Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тому, спір, що виник із цивільних відносин, відповідно до приписів\~статті 15 ЦПК України\~підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 14.12.2016р. у справі № 6-2735цс16, від 09.11.2016р. у справі № 6-2309цс16, від 07.10.2015р. у справі № 6-І 1521цс15. Окрім того, звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, викладений в постановах від 14.12.2016р. у справі № 6-2735цс16, від 09.11.2016р. у справі № 6-2309цс16, від 07.10.2015р. у справі № 6-1521цс15, у яких зазначено, що звернення позивачки (вкладника банку) до відповідача ([PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб) як до суб'єкта владних повноважень - не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач звернулася за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, і тому, відповідно до приписів\~статті 15 ЦПК України, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Позивач також вважає, що до спірних правовідносин застосовуються положення\~Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона є споживачем фінансових послуг у розумінні цього\~закону\~і\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При цьому, позивач посилається на ч. 3\~ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої до банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів. На думку позивача, гарантії [PERSON] на відшкодування вкладу відноситься до фінансової послуги, оскільки за змістом пункту 7 ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~надання гарантій є фінансовою послугою. Водночас, згідно із ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про систему гарантуванні вкладів фізичних осіб», [PERSON] є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону «Гарантії за вкладом» розділу V «Гарантії [PERSON] та відшкодування коштів за вкладами», [PERSON] гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Згідно із ч. 5 ст. 34 цього Закону, під час тимчасової адміністрації [PERSON] має повне і виняткове право управляти банком. У відповідності до ч.ч. 1 і 2 ст. 36 цього Закону, з дня початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю. [PERSON] набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Виходячи з цього, позивач робить висновок, що вона у спірних правовідносинах, як вкладник неплатоспроможного банка, є споживачем фінансових послуг в розумінні законодавства про захист прав споживачів, а тому має право на їх судовий захист. При цьому, має право на звільнення від сплати судового збору за подання цього позову на підставі ч. 3\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач наполягає, що при розгляді цієї справи слід врахувати правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014р. у справі № 6-113цс14, щодо застосування норми\~ст. 625 ЦК України, а також у постановах з аналогічними позиціями: від 30.03.2016р. у справі № 6-2168цс15; від 14.11.2011р. у справі № 6-40цс11; від 06.06.2012р. у справі № 6-49цс12; від 30.10.2013р. у справі № 6-59цс13. При цьому, на підставі ч. 2 ст.\~214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України і ч. 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд має право відступити від цих правової позиції, лише з одночасним наведенням відповідних мотивів. 03 травня 2018 року від представника відповідача [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] (діє на підставі довіреності від 27.12.2017р. (а.с. № 81), надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнають, оскільки на підставі рішення НБУ від 23.05.2016р. № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією [PERSON] прийнято рішення від 23.05.2016р. № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Уповноваженою особою [PERSON] на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено [PERSON] 13.06.2016р. виконавчою дирекцією [PERSON] прийнято рішення № 991, яким продовжено строки тимчасової адміністрації у банку з 23.06.2016р. до 22.07.2016р. включно. Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016р. № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією [PERSON] прийнято рішення від 12.07.2016р. №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку». Цим рішенням розпочато процедуру ліквідації банку з 13.07.2016р. до 12.07.2018р. включно, призначено уповноважену особу [PERSON] гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» [PERSON] з 13.07.2016р. до 12.07.2018р. включно. Рішенням виконавчої дирекції [PERSON] № 1702 від 01.09.2016р. змінено уповноважену особу [PERSON], якій делегуються повноваження ліквідатора на [PERSON] з 05.09.2016р. Рішенням виконавчої дирекції [PERSON] № 265 від 24.01.2017 р. визначено повноваження уповноважених осіб [PERSON] гарантування на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський». Згідно з цим рішенням з 25.01.2017р. повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» делеговано [PERSON], з 25.01.2017р. уповноваженою особою [PERSON] гарантування на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» призначено [PERSON], якому з 25.01.2017р. делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський». Рішенням виконавчої дирекції [PERSON] № 383 від 08.02.2018р. змінено уповноважену особу [PERSON] гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» і визначено її повноваження. Згідно з цим рішенням з 09.02.2018р. відкликано повноваження ліквідатора банку, делеговані [PERSON] і призначено уповноваженою особою [PERSON] на ліквідацію банку провідного юрисконсульта відділу розслідування протиправних діянь департаменту розслідування протиправних діянь [PERSON], якому з 09.02.2018р. делеговано повноваження ліквідатора банку. Отже, [PERSON] гарантування з 23.05.2016р. здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку - ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідач вважає помилковим твердження позивача про регулювання спірних правовідносин Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (ст. 1). Правовідносини між позивачем і [PERSON], а також уповноваженою особою [PERSON] регулюються спеціальним законом - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За змістом ч. 1 ст. 3 цього Закону [PERSON] є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. [PERSON] є установою, що немає на меті отримання прибутку (ч. 3 ст. 3 Закону). Відповідач наполягає, що [PERSON] гарантування не є надавачем фінансових послуг, оскільки його статус і діяльність не підпадає під сферу застосування Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». [PERSON] не є правонаступником банку, що ліквідується. Відповідач зазначає про відсутність порушеного права позивача з боку [PERSON], і, як наслідок, про безпідставності його вимог. Так, порядок відшкодування [PERSON] гарантування коштів за вкладами встановлюється спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і Положенням про порядок відшкодування [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим Рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012р. № 14. За приписами ст. ст. 26, 27 та 48 Закону та Розділів III і IV Положення № 14 вбачається, [PERSON] гарантування починає виплату коштів в межах гарантованої державою суми відшкодування (200 000,00 грн.) вкладникам неплатоспроможного банку, які включені в Загальний реєстр вкладників. Для цього у відповідності до ст. 27 Закону уповноважена особа [PERSON] складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів [PERSON]. У [PERSON] відсутні будь-які первинні документи по вкладникам і тому при складанні Загального реєстру використовуються виключно інформація, що наявна в переданому уповноваженою особою Переліку вкладників. Законодавство не покладає обовязок на [PERSON] враховувати під час складання Загального реєстру інші документи, окрім Переліку рахунків вкладників. Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр, який затверджується [PERSON] гарантування, є різними за суттю, змістом та призначенням документами. Перелік складається уповноваженою особою [PERSON], а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується [PERSON] на підставі Переліку. Перелік, який складається уповноваженою особою, по суті має характер попереднього документу, який надалі у формі Загального реєстру затверджується [PERSON] гарантування. З наведеного слідує, що Загальний реєстр не складається та не затверджується уповноваженою особою [PERSON] гарантування, як і Перелік вкладників не складається та не затверджується [PERSON] гарантування. [PERSON] гарантування є особою публічного права (ст. 3 Закону), тому в силу приписів ст. 19 Конституції України він має діяти виключно в межах повноважень, встановлених діючим законодавством, і за відсутності правових підстав не має права вчиняти будь-які дії, що не передбачені законом, або вчиняти їх передчасно (безпідставно). Тобто, під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів [PERSON] гарантування в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку, та за договорами банківського рахунку. Статтею 28 Закону передбачено, що [PERSON] розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією [PERSON] реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування. [PERSON] здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Отже, повноваження щодо формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON] гарантування, та визначення сум, що підлягають відшкодуванню покладені на Уповноважену особу [PERSON]. Оскільки, у переданому Уповноваженою особою [PERSON] гарантування Переліку рахунків ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» інформація про позивача була відсутня, дані про позивача не могли бути враховані [PERSON] гарантування при складанні та затвердженні Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ». Отже, [PERSON] правомірно не включив Позивача до Загального реєстру вкладників, оскільки [PERSON] не володів і не повинен був володіти жодною додатковою інформацією про позивача, окрім тієї, що міститься в наданому Уповноваженою особою Переліку рахунків, в якому інформація щодо позивача відсутня. Відповідно до Закону у [PERSON] ще не виникло жодного обовязку перед позивачем, і тому права позивача не могли бути порушені [PERSON], жодної правової підстави для спонукання [PERSON] до вчинення відповідних дій на даний час не існує. Для зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії, обовязковою умовою є визнання неправомірними його дій чи бездіяльності. В свою чергу, [PERSON] гарантування не вчиняв та не допускав жодних протиправних дій/бездіяльності відносно позивача. Окрім того, відповідач вказує на неможливість стягнення коштів на користь позивача, оскільки їх відшкодування проводиться через банки-агенти, а не безпосередньо вкладнику (ч. 2 ст. 28 Закону). Перелік банків-агентів затверджується виконавчою дирекцією [PERSON] відповідно до вимог Положення про порядок визначення банків-агентів [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування від 12.07.2012р. № 6. [PERSON] проводить виплату гарантованої суми відшкодування виключно через банк-агент, визначений відповідно до цього Положення № 6 і не може виплатити кошти безпосередньо вкладнику за реквізитами, зазначеними у рішенні суду або у виконавчому листі. Тому й виконання судового рішення у такий спосіб є неможливим. Окрім цього, на думку відповідача, позивач обрав невірний спосіб захисту права шляхом стягнення коштів з [PERSON], оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено мораторій на стягнення коштів [PERSON] гарантування, а їх виплата можлива лише у порядку, передбаченому цим Законом (ст. 20). Позивач не зазначає у позові про спосіб відшкодування вкладу, який би узгоджувався із приписами Закону, Положення про порядок відшкодування [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування від 09.08.2012р. № 14, і Положення про порядок визначення банків-агентів [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції [PERSON] гарантування від 12.07.2012р. № 6. Взагалі, вимоги позивачки про стягнення з [PERSON] нарахованих відсотків, пені тощо за зобовязаннями банку в порядку норм ЦК України, вважає безпідставним, оскільки в силу положень спеціального Закону неможливе стягнення з [PERSON] коштів, компенсацій, пені, будь-яких інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань банка перед кредиторами. Такий висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2017р. № 6-7371св17. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с 76-86). Позивач не скористалася своїм правом на подання відповідь на відзив. Третя особа - уповноважена особа [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» - [PERSON] також позовні вимоги не визнав. 16 травня 2018р. від нього надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких він повідомив про обставини повернення суми вкладу позивачу. Так, 18 квітня 2016р. між [PERSON] і ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі ТОВ «ІРЦ») був укладений договір № 980-027-000230695, на підставі якого позивач передала 85865,00 грн. у власність ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» як позику. 19.05.2016р. з банківського рахунку ТОВ «ІРЦ» позивачці було здійснено повернення 87131,84 грн. на її банківський рахунок. Отже, суму коштів, що обліковувалася на рахунках позивача, остання отримав на умовах договору, та вони є сумою повернутої позики з процентами. Підтвердив, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2017р. по справі № 804/1234/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2017р., за позовом [PERSON] до Уповноваженої особи [PERSON] в особі [PERSON], третя особа - [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи щодо не включення її до Переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON]. Зобовязано Уповноважену особу включити [PERSON] із сумою 85865,00грн. до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок [PERSON] та надати до [PERSON] додаткову інформацію про Позивача для внесення даних Позивача до Загального реєстру вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які отримують кошти в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів [PERSON]. На даний час, ухвалою Верховного Суду України від 28.09.2017р. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Уповноваженої особи [PERSON]. Позивачку було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб та 26.02.2018р. вона отримала кошти у розмірі 85865,00 грн., що нею не заперечується. Третя особа також не погоджується із заявленими до стягнення збитками (упущеною вигодою), трьома відсотками річних. Вважає, що позивачка безпідставно посилається на норми ст.ст. 526, 549, 551, 610, 611, 623, 625 ЦК України і Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до пп. 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовуються індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку, нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Отже, в період дії тимчасової адміністрації фінансові санкції не застосовуються. Аналогічна правова позиція підтримана Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25.10.2017р. № 6-7371св17. На обґрунтування підстав не включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON], зазначив, що відповідно до п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладом є кошти, які залучені банком від вкладника. Але ж кошти позивачки були залучені не банком, а фінансовою компанією на підставі договору позики з подальшим їх поверненням на рахунок позикодавця. Окрім того, звертає увагу суду ще й на те, що 19.11.2016р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» №1736-VIII 15.11.2016р. Означені зміни були внесені з метою захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банку, шляхом укладення у приміщеннях банку фізичним особам не договорів банківського вкладу з банком, а договорів позики з небанківськими фінансовими установами через повіреного, яким виступає банк. При цьому з метою введення в оману споживачів щодо дійсного предмета договору банк відкривав кожному клієнту банківський рахунок, з якого в подальшому кошти перераховуються на рахунки небанківських фінансових установ. Розуміння законодавцями того факту, що чинним законодавством не передбачено відшкодування коштів, залучених небанківськими фінансовими установами від фізичних осіб на умовах договорів позики, призвело до прийняття Закону №1736-VIII 15.11.2016р., яким, з метою поширення гарантій Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеним ознаками, які при цьому не є вкладом згідно з чинним законодавством. Так, відповідно до п. 15 Перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції від 15.11.2016р.) до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг" віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника. Отже, передумовою включення фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу до загального реєстру вкладників неплатоспроможного банку, є наявність укладеного договору з небанківської фінансовою установою через банк, що виступив повіреним за відповідним договором. Станом на дату розгляду справи, в межах граничної суми відшкодування коштів за вкладами [PERSON] виплачуються як суми вкладів у розумінні ст. 2 Закону, так і суми коштів, прирівняних до вкладів відповідно до п.15 Перехідних положень цього Закону. Разом із тим, договір позики № 980-027-000230695 від 28.04.2016р. між позивачкою і ТОВ «ІРЦ» є двостороннім, укладений без участі банку як повіреного, а кошти, що вносились/отримувались за цим договором по своїй природі не є вкладом у розумінні Законів України «Про банки і банківську діяльність» і «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тому гарантії Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюються на ситуацію з позивачкою щодо договору позики № 980-027-000235178. Також зазначає, що вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною. Позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю їй заподіяно шкоду, з чого позивач виходила визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи викладене, уповноважена особа [PERSON] [PERSON] просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог (а.с.97-100). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. 28 березня 2018 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с.36). 10 квітня 2018 року позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків. 13 квітня 2018 року по справі відкрито провадження і призначено підготовче судове засідання (а.с.74). 16 травня 2018 року відповідачем і третьою особою подано клопотання про закриття провадження по справі (а.с.109-110). Ухвалою судді від 30 липня 2018 року \~закрито підготовче судове засідання у справі і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.126). 24 вересня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] (клієнт) та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» №980-027-000001334 від 30.04.2015 року, згідно якого банк за ініціативою клієнта відкриває на його ім'я поточний рахунок №26200518762101 в гривні для зберігання грошей клієнта і здійснює його розрахунково-касове обслуговування за допомогою платіжних інструментів (а.с.54). 28.04.2016 року між [PERSON] (сторона-1) та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (сторона-2) укладено договір №980-027-000230695 «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно), згідно умов якого сторона-1 передає стороні-2 у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим договором, а сторона-2 зобовязується повернути кошти стороні-1 та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим договором (а.с.56). Відповідно до статті 1 договору сторона-2 приймає від сторони-1 у власність кошти на наступних умовах: сума коштів 85865 грн.; строк користування коштами не більше 181 дня; кошти передаються з дати укладання цього договору по 26.10.2016 року; розмір процентів за користування коштами ставка: 33,54% річних після утримання податку з таких процентів; періодичність сплати нарахованих процентів щомісячно в дату, що відповідає даті підписання договору, за період з дати попередньої виплати по дату, що передує даті фактичної виплати процентів, а проценти за місяць, в якому кошти повертаються, в тому числі при достроковому поверненні коштів не пізніше дня повернення коштів за аналогічний період; сторона-2 сплачує стороні-1 проценти у безготівковій формі на рахунок сторони-1 №26209518762102 в ПАТ «Банк «Михайлівський», код банку 380935; сторона-2 повертає стороні-1кошти у безготівковій формі на рахунок сторони-1 №26200518762101 в ПАТ «Банк «Михайлівський», код банку 380935; автоматичне продовження договору не встановлено. Днем надання суми коштів у власність (позику) стороні-2 вважається день зарахування суми коштів на поточний рахунок сторони-2 відповідно до умов цього договору. Того ж дня, 28.04.2016 року позивачем перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» згідно договору №980-027-000230695 від 28.04.2016 року суму коштів в розмірі 85865 грн. (а.с.57). В подальшому, на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року за №14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.05.2016 року №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» (а.с.101-103). Уповноваженою особою [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» призначено [PERSON]. 13.06.2016 року виконавча дирекція [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23.06.2016 року до 22.07.2016 року включно. Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський»« виконавчою дирекцією [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно, призначено уповноважену особу [PERSON] гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» [PERSON] з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно (а.с.104). Рішенням виконавчої дирекції [PERSON] №1702 від 01.09.2016 року змінено уповноважену особу [PERSON], якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з яким всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» делеговано [PERSON] з 05.09.2016 року. У вересні 2016 року уповноваженою особою надіслані на адресу позивача: повідомлення про нікчемність правочину №13157/1, яким повідомлено, що переказ коштів (транзакція), здійснені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19.05.2016 року в сумі 85865 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договором №980-027-000230695 від 28.04.2016 року» на рахунок №26200518762101, та в сумі 1266,84 грн. з призначенням платежу «Оплата процентів по договору №980-027-000230695 від 28.04.2016 року» на рахунок №26209518762102, що належать [PERSON] є нікчемними; лист «щодо надання інформації» №13157, яким повідомлено, що [PERSON] не включена до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON] гарантування (а.с.58). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року справа № 804/1234/17, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року, адміністративний позов [PERSON] до Уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] щодо невключення [PERSON] до переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб. Зобов'язано Уповноважену особу [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» [PERSON] включити [PERSON] із сумою 85865 грн. до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» за рахунок [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, та надати до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про [PERSON] для внесення даних позивача до Загального реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які отримують кошти в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів [PERSON] (а.с.59-68). У відповідності до ч.\~4,\~7\~ст.82\~ЦПК\~України \~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. \~Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Цією ж постановою встановлено, що кошти, котрі надійшли від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на поточні рахунки [PERSON] є вкладом. [PERSON] є власником коштів у розмірі 85865,00 грн., які зберігаються на банківському рахунку у ПАТ «Банк Михайлівський», банк, перераховуючи кошти та приймаючи кошти на зберігання взяв на себе певні зобовязання, зокрема зобовязання по поверненню таких коштів у визначений термін. Відповідно до умов договору, банк зберігає гроші клієнта і здійснює розрахунково-касове обслуговування його рахунку за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України. На виконання рішення адміністративних судів позивача було включено до переліку фізичних осіб, кошти яких підлягають виплаті (а.с.105). За вкладом [PERSON] виплачено 26 лютого 2018 року. у відділенні ПАТ «ПУМБ» 85865,00грн. (а.с.69), що не оспорюється сторонами. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. Відповідно до частин 1, 2статті 1060 Цивільного кодексу України(далі\~ЦК) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з ч.1ст.1061\~ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Разом з тим частина 1статті 1074\~ЦК визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Отже, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі. Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України\~від 23.02.2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~(далі\~Закон №4452-VI), який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону №4452-VI\~тимчасова адміністрація\~це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується [PERSON] стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. У відповідності з пунктом 6 статті 2\~Закону №4452-VI\~ліквідація банку\~це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону №4452-VIє спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. За правилами, встановленими частиною 1 статті 26 Закону №4452-VI\~, [PERSON] гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. [PERSON] відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 гривень. Адміністративна рада [PERSON] не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань [PERSON] перед вкладниками здійснюється [PERSON] з дотриманням вимог щодо найменших витрат [PERSON] та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Частиною 2 статті 26 Закону №4452-VI\~визначено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів [PERSON] в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів [PERSON] в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення [PERSON] банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті. [PERSON] має право не включати до розрахунку гарантованої суми відшкодування коштів за договорами банківського рахунку до отримання в повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною). Виплата гарантованої суми відшкодування за договорами банківського рахунку здійснюється тільки після отримання [PERSON] у повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною). За змістом частини 6 статті 26 Закону №4452-VI\~у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другоюстатті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», [PERSON] гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №4452-VI, [PERSON] завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи. Таким чином, у зв'язку з прийняттям Національним банком України рішення від 12.07.2016 року №124-рш про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Банк Михайлівський», у відповідача виникло зобов'язання з виплати позивачу коштів в розмірі неповернутої суми вкладу. При розгляді справи встановлено, що відповідач виконав свої зобовязання щодо виплати позивачу банківського депозиту лише 26 лютого 2018 року, що не оспорюється сторонами. Згідно з частиною 2\~статті 625 ЦК\~боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Як вбачається із змісту укладеного договору, до нього не були включені положення про розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобовязання, отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних обґрунтована й підлягає задоволенню. Три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобовязань перед складає 4340,30грн. відповідно до такого розрахунку: (85865,00х3%:365х615) = 4340,30грн., де: 85865,00\~сума вкладу; - 365\~кількість днів у році; - 615\~кількість календарних днів від 21.06.2016 року по 26.02.2018 року. Крім цього у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобовязання та постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 742/1015/15-ц про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту), у яких Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції статті 625 ЦК України, зазначив, що у випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника у цьому ж банку, але не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним, та до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобовязання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України. Проте відповідно до п. 1, 3 ч. 5\~ст. 36 Закону № 4452-VI\~під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Отже, у період дії тимчасової адміністрації індекс інфляції не застосовуюється. Тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Крім того, позов у частині відшкодування позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди, а також моральної шкоди задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Стаття 611 ЦК України встановлює правові наслідки порушення зобов'язання. Судом критично розцінені доводи позивача про наявність збитків у вигляді упущеної вигоди, на підтвердження чому нею не було надано будь-яких належних та допустимих докази, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення збитків у сумі 17361,20 гривень не підлягають задоволенню через їх недоведеність. Також, приймаючи до уваги право на свободу та вільний вибір контрагентів при укладанні договорів, що регламентоване основними засадами цивільного законодавства відповідно до вимог ст.ст.\~3,\~6 Цивільного Кодексу України, а також посилання позивача на\~Закон України «Про захист прав споживачів», який дає чіткий перелік умов для предявлення та задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, за даних обставин суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у сумі 5000,00 гривень. Відповідно до функцій відповідача, визначених\~статтею 4 Закону\~№4452-VI,\~на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку. Отже, відповідач гарантує виплату вкладникові коштів в граничному розмірі, передбаченому статтею 26 Закону\~№4452-VI, у тому числі за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби. Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, [PERSON] набуває право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику. Порядок виплати коштів, встановлений\~Законом\~№4452-VI,\~судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, оскільки воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього\~Закону. Таке рішення не зобов'язує [PERSON] проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене\~статтею 36 цього Закону, або ж порушувати встановлену ним черговість виплат. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права (пункт 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Згідно з частиною 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зважаючи на предметну юрисдикцію та характер правовідносин у даній справі, наведені в клопотанні доводи [PERSON] про непідвідомчість цього спору цивільному суду суд відхиляє як необґрунтовані, натомість вважає, що\~правовідносини, що склались між сторонами, за своїм характером належать до цивільно-правових, й [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб виступає в справі як сторона цивільно-правового спору, не здійснюючи при цьому владних повноважень. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.\~Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо сплати судового збору, суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, позивач зазначав, що він є споживачем фінансових послуг відповідно до укладеного договору банківського вкладу з ПАТ «Банк Михайлівський», який було віднесено до\~категорії неплатоспроможних постановою Правління Національного банку України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністюабо виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Таким чином вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, а також з урахуванням ст. 36 Закону України, вказане свідчить про необґрунтованість висновку відповідача про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів». Також слід зазначити, що при розгляді цієї цивільної справи не було підстав для задоволення клопотання відповідача і третьої особи від 16.05.2018р. про закриття провадження у справі через те, що вказаний спір має розглядатись у порядку адміністративного судочинства суд зазначає таке. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №8 «Про деякі питання юрисдикції адміністративних судів» передбачено, що відповідно до частини першої та другої статті 3 Закону України від 23.02.2012р. «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. [PERSON] є юридичною особою публічного права. Оскільки [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спір, що виник між сторонами є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України. Отже, якщо спір пов'язаний із виконанням [PERSON] функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб (зокрема, оскарження відмови у включенні рахунку до переліку рахунків, за яким отримується оскарження рішень відшкодування коштів за вкладами) то цей спір є публічно-правовим, оскільки пов'язаний зі здійсненням [PERSON] владних управлінських функцій. Аналогічна позиція викладена в постанові [PERSON] Верховного Суду від 12.04.2018р. у справі №820/11591/15. Як видно з матеріалів позовної заяви, позивач звернувся до [PERSON] із вимогами про відшкодування збитків, трьох відсотків річних і інфляційних, обґрунтовуючи свою позицію нормами ЦК України. Спір виник на підставі цивільно-правової угоди (договору банківського вкладу), адже позивач розрахував заявлені до стягнення суми від суми банківського вкладу. Зважаючи на предметну юрисдикцію та характер правовідносин у даній справі, наведені в клопотанні доводи [PERSON] про непідвідомчість цього спору цивільному суду суд відхиляє як необґрунтовані, натомість вважає, що\~правовідносини, що склались між сторонами, за своїм характером належать до цивільно-правових, й [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб виступає в справі як сторона цивільно-правового спору, не здійснюючи при цьому владних повноважень. Що стосується стягнення витрат за надання правової допомоги, слід зазначити наступне. Право на правову допомогу в Україні гарантовано\~статтею 59 Конституції України\~та\~статтею 15 ЦПК України. Так, за приписами ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)\~розмір\~витрат\~на правничу\~допомогу\~адвоката,\~в\~тому\~числі гонорару\~адвоката\~за\~представництво в\~суді\~та\~іншу правничу\~допомогу,\~повязану\~зі\~справою,\~включаючи\~підготовку\~до її\~розгляду,\~збір\~доказів\~тощо,\~а\~також\~вартість послуг\~помічника\~адвоката\~визначаються згідно\~з\~умовами\~договору про\~надання\~правничої\~допомоги та\~на\~підставі\~відповідних доказів\~щодо\~обсягу\~наданих послуг\~і\~виконаних\~робіт та\~їх\~вартості,\~що\~сплачена\~або підлягає\~сплаті\~відповідною\~стороною або\~третьою\~особою;\~ 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис\~робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних\~адвокатом,\~та\~здійснених\~ним витрат,\~необхідних\~для\~надання правничої\~допомоги.\~ Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)\~ціною\~позову\~та (або)\~значенням\~справи\~для сторони,\~в\~тому\~числі впливом\~вирішення\~справи\~на репутацію\~сторони\~або\~публічним інтересом\~до\~справи.\~ У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 02.05.2018 року укладений між нею та адвокатом [PERSON], ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2355, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, товарний чек № 05/07/18 від 05 липня 2018р. на 4000,00грн. В 4 договору визначена вартість послуг адвоката, повязаних з наданням правової допомоги та порядок її сплати. П. 4.2 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги визначено, що гонорар адвоката складає 4000,00грн., який сплачується за повний супровід справи у суді першої та апеляційної інстанції. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 753/15683/15. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95)\~зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За змістом ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи повязані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Таким чином, враховуючи умови договору про надання правової допомоги, складність справи, час, витрачений адвокатом, обсяг наданих адвокатом послуг суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати за надання правової допомоги у розмірі однієї тисячі гривень. Крім цього, позивачем було сплачено 23 гривні (а.с.128-129) за відправку поштової кореспонденції, які також підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial