Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

11.03.2019 року до Новобузького районного суду надійшов цивільний позов АТ КБ "ПриватБанк" до відповідачки [PERSON] , за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 12.06.2006 року у розмірі 127039,62 грн. та судових витрат по справі. 16.05.2019 року Новобузьким районним судом ухвалено заочне рішення, яким вищезазначені позовні вимоги задоволенні повністю. 24.06.2019 року за ухвалою суду вищезазначене заочне рішення скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом останній направив до суду письмову заяву за якою просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити і не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні пред`явлений позов визнали частково, зокрема в частині заборгованості за тілом кредиту, у розмірі 5266,82 грн., однак були не згодні з сумою нарахованої позивачем заборгованості за відсотками, яку вважають безпідставною, оскільки в заяві про видачу кредитних коштів від 12.06.2006 року, яку вона підписувала, не перебачено сплату відсотків за кредитом. При цьому, відповідачка пояснила, що вона з 2013 року проживала і працювала в АР Крим. На початку 2014 року їй стали надходити чисельні дзвінки та повідомлення на телефон від представників ПАТ КБ «ПриватБанк» з необхідністю негайно погасити заборгованість за кредитом. У зв`язку з цим у лютому 2014 року вона прибула до головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» у АР Крим - до м. Сімферополя, де через касу банку цього ж дня сплатила 4860 грн., після цього їй було видано відповідну квитанцію про сплату, а також довідку про повне погашення заборгованості, які до цього часу у неї, нажаль, не збереглися. При цьому у неї також було відібрану універсальну кредитну банківську картку, через яку вона сплачувала кредит, і при ній її було знищено (розрізано навпіл). Суд, вислухавши доводи відповідачки та її представника, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як слідує з матеріалів справи, 12.09.2006 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 7) і отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 4-6) [PERSON] порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно вимог позовної заяви, станом на 31.01.2019 року, заборгованість позичальниці [PERSON] перед банком за вищевказаним кредитним договором становила 286538,82 грн. з яких: 5266,82 грн. заборгованість за тілом кредиту; 275535,82 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5736,58 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання. При цьому, позивач, користуючись своїм правом, пред`явив вимогу про стягнення з відповідачки заборгованості, яка більш ніж у двічі менша ніж фактично встановлена банком, зокрема у розмірі 127039,62 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 5266,82 грн. та заборгованості за відсотками, у розмірі 121772,80 грн. Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього приводу суд вказує таке. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 12.09.2006 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 121772,80 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Укладений між сторонами кредитний договір від 12.09.2006 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Слід зазначити, що відповідачка та її представник у судовому засіданні наголошували, що востаннє боржник [PERSON] вносила кошти в рахунок погашення боргу за наданим кредитом ще у лютому 2014 року у розмірі 4860 грн. і хоча, як вбачається з розрахунку заборгованості - 27.02.2014 року відображена не ця, а інша, значно менша сума, у розмірі 50 грн., їхні доводи, що відповідачка не могла вносити в подальшому відповідні кошти, насамперед тричі 2016 року, суд знаходить обґрунтованими виходячи з наступного. Так, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, на кредитний рахунок відповідача 13.04.2016 року було внесено 7,75 грн., 23.04.2016 року - 2,77 грн. та 06.05.2016 року - 2,90 грн. (а.с. 6). З деталізованої виписки відповідного карткового рахунку [PERSON] взагалі не відображено в який спосіб, через яку систему обслуговування кредитної картки та з якого місця були перераховані вказані кредитні кошти, тоді як станом на 08.03.2013 року при виконанні відповідною операцій з даною кредитною карткою такі відомості з даної виписки маються у повному обсязі. Більш того, позивачем не надано доказів про одержання відповідачкою інших кредитних карток для можливого погашення нею заборгованості за даним кредитом, зважаючи на те, що термін дії кредитної картки, яка видавалася відповідачці під час оформлення кредиту (12.09.2006 року) на час внесення вищезазначених платежів (квітень-травень 2016 року) очевидно вже сплив. За таких обставин, у суду дійсно викликають сумніви щодо можливості відповідачкою в період припинення дії кредитної картки, через значний проміжок часу (з дня останнього внесеного та визнаного відповідачкою платежу - 27.02.2014 року), внести тричі, незначними та не круглими сумами (7,75 грн., 23.04.2016 року - 2,77 грн. та 06.05.2016 року - 2,90 грн.), на власний картковий рахунок дані платежі. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача отриманого [PERSON] та непогашеного нею тіла кредиту в розмірі 5266,82 грн., а врешті вимог позову слід відмовити. Крім цього, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені останнім на оплату судового збору, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки позов підлягає задоволенню лише на 4,31% від заявлених вимог, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 79,52 грн. судового збору.

Outcome: partial