Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

05.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради, за участю третьої особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.01.2000 року №45 в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS]), площею 592 кв.м, для будівництва і обслуговування житлового будинку, скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі вказаного рішення виконкому (а.с.23-25). Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.05.2008 року за його позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним договору дарування частки житлового будинку та визнання права на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку за [ADDRESS] його позов задоволено повністю та встановлено, зокрема, що він прийняв спадщину на 1/6 частку будинковолодіння після смерті [INFO] року його матері [PERSON], визнано частково недійсним договір дарування та визнано за ним право власності на спадкове майно (1/6 частку будинковолодіння). Інша частина цього будинковолодіння належить [PERSON] Крім того, вказує, що даним рішенням встановлено, що його батьки використовували земельну ділянку, на якій розташоване вказане домоволодіння, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 31.12.1958 року. Пізніше він довідався, що у 2000 році його батько звернувся до Вінницької міської ради про безоплатну передачу йому у власність всієї земельної ділянки, про що було прийняте оскаржуване рішення, та отримав відповідно державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. 29.01.2001 року [PERSON] подарував вказану земельну ділянку [PERSON], яка в свою чергу отримала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. Позивач вказує, що оспорюваним рішенням виконкому Вінницької міської ради були порушені його права як правонаступника померлої матері, співвласника будинковолодіння та землекористувача, і в результаті дій його батька (останній, знаючи про наявність спадкоємців, не поставив їх до відома, здійснив приватизацію земельної ділянки самостійно) позивач позбавлений права користуватися своїм майном. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. При цьому позивач просив поновити пропущений строк позовної давності, вказуючи, що за захистом порушеного права він звертався в порядку адміністративного судочинства, однак касаційна інстанція дійшла висновку, що справу слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року позов задоволено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.07.2016 року вказане рішення скасоване та в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року рішення першої та апеляційної інстанції скасовані, справа передана на розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2017 року новим складом суду справа прийнята до провадження та судове засідання призначене на 11.07.2017 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено виконавчий комітет Вінницької міської ради та розгляд справи призначений на 31.08.2017 року. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв'язку з неявкою то однієї, то іншої сторони. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувся за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України зі стадії розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах, викладених в позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник Вінницької міської ради (він же представник виконавчого комітету Вінницької міської ради) Кундеус С.І. заперечував щодо задоволення позову, вказуючи, що [PERSON] являвся власником будинковолодіння і йому, як власнику майна, була передана в приватну власність земельна ділянка. Станом на момент прийняття рішення позивач власником майна не являвся, а тому жодне його право не порушено. Позивач став власником частки в будинковолодінні лише в 2008 році. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позову, вказуючи, що власником будинковолодіння по [ADDRESS] являвся [PERSON] і йому як власнику майна була передана в особисту приватну власність земельна ділянка. Земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки одержана ним із державного земельного фонду і не може бути спільною сумісною власністю подружжя і у спадщину не могла перейти. Позивач став власником майна в 2008 році, а тому станом на момент прийняття оскаржуваного рішення жодних його прав не порушено. Крім того, вказують, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки про прийняте рішення йому стало відомо ще в 2010 році, однак з позовом він звернувся лише в 2016 році. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні обставини справи, яким відповідають правовідносини врегульовані нормами ЦК та ЗК України щодо захисту прав. Судом встановлено, що спір щодо будинковолодіння [ADDRESS] було розглянуто Ленінським районним судом м. Вінниці в цивільній справі №2-1544/08 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права на спадкування за законом, визнання частково недійсним правочину та встановлення факту прийняття спадщини. Під час його розгляду судом встановлено, що батькам позивача [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, посвідченого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 31.12.1958 року, належав, збудований ними в період шлюбу, будинок [ADDRESS]. Право власності на дане будинковолодіння 20.04.1961 року було зареєстровано на ім'я [PERSON] (батька позивача). Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року і після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаного будинковолодіння. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були: чоловік [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] в частинах (по 1/3 від 1/2 будинку або по 1/6 від всього будинковолодіння). Ніхто із спадкоємців до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, так як на момент смерті спадкодавиці вони проживали в спірному будинку. Тому, вищевказані спадкоємці фактично всі прийняли спадщину та між ними склався порядок користування спірним будинковолодінням. Сестра позивача та дочка [PERSON] - [PERSON], померла [INFO] року і після її смерті між сторонами виник конфлікт щодо користування спірним будинком. В ході з'ясування конфліктної ситуації в 2006 році позивач дізнався, що [PERSON] подарував спірний будинок [PERSON], оформивши у 2001 році два договори дарування, а саме: договір від 01.02.2001 року на 77/100 частин спірного будинку та договір від 31.05.2001 року на 23/100 частин цього ж будинку, тобто останнім договором подарував [PERSON] належну, фактично, [PERSON] частку в будинку по спадщині. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.05.2008 року по цій справі встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини в шестимісячний строк з дня її відкриття після смерті [PERSON] та визнано частково недійсним договір дарування від 31.05.2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині 1/6 частини будинку [ADDRESS] (а.с. 5-7). Дані обставини встановлені рішенням суду, а тому в силу положень ч. 4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. В 2000 році [PERSON] знаючи, що позивач і його сестра - [PERSON] є також спадкоємцями після смерті матері, самостійно здійснив приватизацію всієї земельної ділянки по [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.01.2000 року №45 [PERSON] було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 592 кв.м., для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою (а.с. 8). 06.12.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.01.2000 року №45 [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS], площею 0,0584 гектара для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с. 9). 29.01.2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0584 га по [ADDRESS] (а.с. 10). 10.04.2007 року [PERSON] був виданий державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0584 гектара по [ADDRESS] зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за №010700100390 (а.с. 11). 15.10.2009 року помер батько позивача - [PERSON] Таким чином, позивач прийнявши спадщину, був позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію частини земельної ділянки за місцем розташування належної йому частини будинку, що знаходиться по [ADDRESS] Суд відхиляє доводи представника відповідачів та третьої особи, що [PERSON] являвся власником житлового будинку і йому як власнику майна було передано у власність земельну ділянку, оскільки вказане спростовується встановленим вище. Щодо їх посилання, що позивач лише в 2008 році набув право власності на частину будинку, то суд звертає увагу, що рішенням суду підтверджено його право власності на частину будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель, в той же час встановлено факт прийняття ним спадщини в шестимісячний строк з дня її відкриття після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Спадщина позивачу по справі належала та належить з часу її відкриття, оскільки прийнята позивачем шляхом фактичного вступу. А тому суд погоджується з доводами позивача, що останній у зв'язку з прийняттям спадщини на частину будинковолодіння набув також право безстрокового користування відповідною часткою земельної ділянки, на якій [PERSON] та [PERSON] було споруджено житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] Оскільки земельна ділянка перебувала у безстроковому користуванні, право на її частку в порядку спадкування разом з відповідною часткою будинковолодіння, що на ній споруджено, увійшло до спадкової маси майна [PERSON], а як наслідок - успадковується на загальних підставах разом з відповідною часткою будинковолодіння. Відповідно до ст. 30 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спадщини) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Щодо посилань, що земельна ділянка перебувала в особистій приватній власності і не може являтися спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно і спадкуватися, то суд звертає увагу, що таке право власності в [PERSON] виникло лише на підставі оспорюваного рішення виконкому, прийняття якого порушило право позивача реалізувати спільно з [PERSON] право на приватизацію земельної ділянки. Суд вважає також безпідставним посилання на припинення права користування земельною ділянкою у зв'язку зі смертю, оскільки право користування земельною ділянкою позивач набув у зв'яжу з переходом до нього права на частину будинковолодіння. Слід відмітити, що діюче на час прийняття позивачем спадщини законодавство закріплювало загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій об'єкт розташований. Окрім того при ситуації, яка має місце станом на час розгляду справи, позивач будучи власником частки в будинковолодінні, внаслідок відсутності закріпленого в нього у передбаченому законом порядку права на відповідну частку земельної ділянки, на якій знаходиться в тому числі і його частка будинковолодіння, позбавлений права належним чином обслуговувати частку в будинковолодінні, якою володіє він. Щодо посилання третьої особи на користування частиною земельною ділянкою, то сам факт користування не відновлює порушене право на можливість приватизації земельної ділянки. Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними, тому слід визнати незаконним та скасувати рішення виконкому від 27.01.2000 року №45 "Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність" в частині передачі [PERSON] земельної ділянки,яка розташована в [ADDRESS] Відповідно підлягає скасуванню і державний акт на право приватної власності на землю, який виданий на підставі незаконного рішення. Щодо застосування строків позовної давності, то суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено, що позивач своєчасно звернувся до суду за захистом порушеного права і такий строк є непропущеним. Твердження, що позивач звернувся лише в 2016 році спростовується матеріалами справи. Позивач звертався до суду за захистом свого порушеного права, однак, внаслідок неврегульованості питання, станом на час розгляду справи за правилами якого судочинства слід розглядати справу позивач на протязі тривалого часу не міг захистити своє право цивільне. З огляду на викладене позов до Виконкому Вінницької міської ради слід задовольнити. Разом з тим, суд не вважає належним відповідачем у справі Вінницьку міську раду, зважаючи, що оспорюване рішення приймалося виконкомом Вінницької міської ради, а тому в позові до цього відповідача необхідно відмовити. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Зважаючи, що позов до виконавчого комітету Вінницької міської ради задоволено, з останнього слід стягнути на користь позивача сплачену суму судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial