Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

21 серпня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON], 2008р.н., і [PERSON], 2011р.н., про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні квартирою, вселення у квартиру, виселення відповідачів. На обґрунтування вимог позивач вказав, що він є співвласником квартири [ADDRESS], право власності на це майно виникло внаслідок приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло № 6402 від 04.11.1994року. Квартира була приватизована на позивача та його батьків [PERSON], [PERSON] Після смерті його батька [PERSON], права померлого у квартирі, що складаються з 1/3 частки, успадкувала його мати [PERSON], яка померла [INFO]. У 2004 році власники квартири надали її для проживання відповідачам [PERSON] і [PERSON], що є подружжям. За згодою співвласників відповідачі були зареєстровані у цьому помешканні. Свою доньку [PERSON], а потім і онуків, відповідачі зареєстрували у квартирі без дозволу на це її співвласників. Посилаючись на статті 317, 319, 383 ЦК України, позивач наголошував, що з моменту виникнення у власників квартири потреби у її використанні на власний розсуд, у тому числі реалізації права на проживання у цій квартирі, зникли ті підстави, що слугували виникненню у відповідачів права на проживання у квартирі, співвласником якої є позивач. Квартира йому потрібна для власного проживання і проживання членів його сім'ї. У зв'язку з чим, позивач звернувся до повнолітніх відповідачів з письмовою вимогою про звільнення квартири і зняття з реєстрації місця проживання протягом тридцяти днів. Але, відповідачі на цю вимогу не відреагували, квартиру не звільнили, з реєстраційного обліку не знялись, чим порушили його право власності. В зв'язку з чим, вважав, що його право власності на помешкання у відповідності до статті 391 ЦК має бути захищено в судовому порядку шляхом виселення відповідачів і вселення позивача. Зазначав, що відповідачі ніколи не були ні членами його сім'ї, ні членами сім'ї його батьків. Самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, вони не набули, договір найму між власниками квартири та відповідачами не укладався. Подав суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив: вселити його у квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою; виселити відповідачів з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]; зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідачів понесені і документально підтверджені судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник, що діє в інтересах позивача, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, пояснила, що позивач є співвласником квартири, у нього виникла необхідність у здійсненні свого права власності на спірну квартиру за своєю волею, а відповідачі, незважаючи на пред'явлену вимогу, без згоди позивача продовжують проживати у спірній квартирі та не бажають виселятися з неї добровільно. Наголошував, що договір, який породжував би перехід права власності на квартиру до відповідачів, з власниками квартири ніколи не укладався, як і не укладався договір користування житлом, сімейні відносини у розумінні статті 3 СК між власниками квартири та відповідачами ніколи не існували, зобов'язання щодо дотримання права дітей на житло як природньо, так і законодавчо, покладено на батьків або осіб, які їх замінюють і відповідачі не мають права маніпулювати правами своїх дітей всупереч правам власника, які вважає пріоритетними. За таких обставин, позивач не може у повній мірі здійснювати своє право користування і розпорядження спірною квартирою, його право власності належить судовому захисту. Посилаючись на це, просила вимоги позивача задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку повідомлені належним чином. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що відповідач [PERSON] є власницею спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у 2007 році між нею та її двоюрідною сестрою [PERSON] Між тим зазначив, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений і державна реєстрація не проведена. Крім цього, вказав, що між співвласниками квартири [PERSON] і подружжям [PERSON] до 2004 року були сімейні стосунки, а також, що у спірній квартирі зареєстровані малолітні діти, у яких нема іншого житла. Посилаючись на вказані обставини, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що орган опіки і піклування не може дати згоду на зняття з реєстрації місця проживання малолітніх дітей. Разом із цим, зазначила, що обов'язок з приводу забезпечення житлових прав дитини є батьківським зобов'язанням і якщо діти не є членами сім'ї позивача, він як стороння особа не має нести цей обов'язок. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші матеріали справи, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1994року № 6402 належить квартира за адресою: [ADDRESS]. За довідкою Селидівського БТІ від 19.08.2014року № 395 ця квартира на праві спільної власності числиться за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом і угоди про розподіл спадкового майна від 24.11.2013 року, після смерті [PERSON], померлого [INFO], 1/3 частину квартири [ADDRESS] успадкувала його дружина [PERSON]. [INFO] померла [PERSON], яка була співвласницею квартири, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 30.10.2014року. 05 січня 2013 року позивач зареєстрував шлюб із гр. [PERSON], актовий запис № 5, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане 05.01.2013 року. [INFO] у нього народилась донька [PERSON], актовий запис № 85, що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 07.05.2013року. З довідки № 975, виданої 08.05.2014року КП «СЄЗ м.Селидове», вбачається, що спірна квартира є приватизованою, особовий рахунок відкритий на [PERSON], [PERSON]. У квартирі зареєстровані позивач [PERSON], його дружина [PERSON] і донька [PERSON], 2013 року народження. З 05.10.2004року у спірній квартирі зареєстровані як квартиранти [PERSON], [PERSON], [PERSON], з 19.06.2008року зареєстрована [PERSON], 2008р.н., з 01.02.2011року - [PERSON], 2011р.н. 06 червня 2014року на адресу відповідачів співвласниками квартири, у тому числі позивачем, направлено письмову вимогу від 30.05.2014року про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у якій міститься вимога до відповідачів звільнити спірну квартиру, знятися з реєстраційного обліку у визначений строк, - протягом тридцяти днів з моменту її отримання. Ця обставина підтверджується описом вкладення, а також квитанцією про поштове відправлення від 03.06.2014р. В судовому засіданні сторонами визнано, що у спірній квартирі позивач і члени його сім'ї не проживають, квартира відповідачами не звільнена, з реєстрації місця проживання за цією адресою вони не зняті, відповідачі продовжують в ній проживати, звільняти квартиру не бажають. Ці обставини, що визнані сторонами спору, у відповідності до статті 61 (частина 1) ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перевіривши доводи позову та заперечень проти нього, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з позиції відповідності їх вимогам щодо належності та допустимості, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволенні частково з таких підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК). Відповідно до статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об'єктом права власності може бути, зокрема квартира (ст.382 ЦК). Права власника квартири визначені статтями 383 ЦК і 150 ЖК України, згідно яким власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Позивачем доведено, що він є співвласником спірної квартири, право спільної сумісної власності на це помешкання набуто у відповідності до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду". Враховуючи це, відповідачі не мають права порушувати його законні права на володіння та користування спірною квартирою, у тому числі, право на проживання в ній. Позивач має право на володіння та користування належною йому на праві спільної власності квартирою незалежно від стосунків, що склалися між сторонами, та незалежно від наявності у нього іншого житла. Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо самостійного набуття відповідачкою [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, оскільки ця обставина не доведена належними та допустимими доказами. З цього приводу доречно також навести роз'яснення у пункті 8 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яким у разі нездійснення державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна, він не є укладеним, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до статей 210 та 640 ЦК, з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК), пов'язується з державною реєстрацією, а отже, не створює прав та обов'язків для сторін. Доводи щодо належності спірної квартири відповідачу [PERSON] є безпідставними. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо вони не пов'язані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності визначені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (пункт 33 постанови №5). Кваліфікуючи спірні правовідносини, суд враховує, що у 2004 році власники квартири дозволили відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], проживати у своїй квартирі, які були зареєстровані в ній. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є подружжям, [PERSON] є їх дочкою, а [PERSON] і [PERSON] є дітьми відповідача [PERSON] і онуками подружжя [PERSON]. З обставин справи вбачається, що відповідачі не є членами або колишніми членами сім'ї власників спірної квартири, що договір найму житла з його власниками, зокрема, з позивачем [PERSON], не укладався. Суд не приймає доводи представника відповідачів про те, що між сторонами спору, були сімейні відносини за таких мотивів. У відповідності до статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, згідно якій до них належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 Сімейного кодексу України, за якими сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Але, відповідачі не належать до переліку тих осіб (дружина, діти, батьки), яких законодавець безумовно наділив статусом члена сім'ї власника квартири. Щодо інших осіб, відповідачами не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що між ними та власниками помешкання малась така структура сімейно-правових відносин у розумінні статті 64 ЖК України, статті 3 СК України, яка б дозволила визначити їх правовий статус як членів або колишніх членів сім'ї позивача. Суд наголошує, що у відповідності до частини 4 статті 61 ЦПК доказування не може грунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 3 ЦК однією із загальних засад цивільного судочинства є принцип неприпустимості позбавлення права власності, що означає право особи на безперешкодне користування і розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що у позивача виникла необхідність використання своєї квартири для власного проживання та проживання членів його сім'ї, а отже розпорядження цією власністю на свій розсуд, з приводу чого відповідачам 03.06.2014року було направлено письмову вимогу. Відтак, встановлені судом обставини дозволяють суду прийти висновку, що з виникненням у позивача потреби у здійсненні свого права на спірну квартиру за своєю волею, у відповідності до статті 316 ЦК України відповідачі втратили право проживання у цій квартирі, незалежно від їх волі. Суд також зазначає, що відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України). Проте, до теперішнього часу у спірній квартирі зареєстровані і продовжуть проживати відповідачі, що дозволяє суду прийти висновку про наявність у [PERSON] перешкод, які заважають йому здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження квартирою, а отже його право власності підлягає захисту. Тому, вимоги [PERSON] щодо вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] та виселення з неї відповідачів є такими, що грунтуються на законі. До того ж, позивач зареєстрований за адресою спірної квартири, що підтверджується копією його паспорту, а також довідкою КП «СЄЗ» від 08.05.2014року. У спірній квартирі також зареєстровані з 21.02.2014року дружина позивача [PERSON] і з 14.01.22014року його дочка [PERSON], які у відповідності до статті 156 ЖК України мають право проживати у цьому помешканні як члени сім'ї власника квартири. Суд вважає безпідставними заперечення представника відповідачів з посиланням на реєстрацію у спірній квартирі дітей [PERSON] і [PERSON], оскільки нормативно-правові акти, що регулюють питання захисту та забезпечення дотримання житлових прав дітей, зобов'язання з цього приводу покладають на батьків дитини або осіб, що їх замінюють, до яких позивач не відноситься. Зокрема, такий висновок узгоджується з вимогами, що визначені статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства». З огляду на те, що позивач є власником спірної квартири, відповідачі не є членами сім'ї позивача, договір найму з ними не укладався, проживають у будинку та не бажають виселятися з неї добровільно, у зв'язку з чим позивач не може у повній мірі здійснювати своє право користування спірною квартирою, його право власності підлягає захисту відповідно до вимог статей 317, 319, 391 ЦК України шляхом виселення відповідачів і вселення у житловий будинок позивача. Вимоги позивача про покладення зобов'язання провести зняття відповідачів з реєстрації є передчасними, оскільки відповідно до вимог ст.7 ЗУ від 11.12.2003року № 1382-ІV«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду, яким встановлено втрату права користування цим житлом чи у зв'язку з виселенням. У задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial