Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просила: - відновити порушені права власника, ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним [PERSON] домоволодінням, шляхом визнання відповідача [PERSON], таким, що втратив право на житлову площу; - зняти [PERSON] з реєстраційного обліку та примусового виселення з будинку розташованому в м. Кропивницький за адресою: [ADDRESS]; - зобовязати третіх осіб у справі: квартальний комітет №15 кіровського району м. Кіровограда та Управління державної міграційної служби України у Кіровоградській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] з будинку розташованого в м. Кропивницький за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначено, що на праві приватної власності, витягу БТІ, з 07.12.2009 року [PERSON] за заповітом належить половина будинку, розташованого в м. Кропивницький за адресою: [ADDRESS]. Вона там зареєстрована та всі особові рахунки відкриті на її імя. До 2003 року, позивач проживала разом зі спадкодавцем [PERSON], а потім виселилась з будинку та продовжила піклуватися за спадкодавцем. З 2003 року [PERSON] не проживає та знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а відповідач так і залишився зареєстрованим за цією адресою. Але реєстрація носила формальний характер оскільки [PERSON] проживав за іншою адресою зі своєю родиною. Відповідач ніколи не піклувався про спадкодавця, тому заповіт було складено на імя [PERSON] На даний час, [PERSON] всупереч волевиявлення власника намагається протиправно заволодіти належним [PERSON] майном, шляхом самовільного вселення до будинку [PERSON] Крім того, [PERSON] залучає органи внутрішніх справ, звертаючись до них з заявою про вселення його за місцем реєстрації. За тривалий час реєстрації за адресою: м. Кропивницький за адресою: [ADDRESS], відповідач жодного разу не ніс витрати на утримання будинку. На даний час, через формальну реєстрацію відповідача у належному їй домоволодінні [PERSON] не може оформити субсидію та розпорядитися власним майном. В звязку з цим позивач звернулись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, вказали, що з 1970 року по 2014 рік він мешкав в спірному домоволодінні, оскільки іншого житла не має. Померлий спадкодавець [PERSON] була його рідною бабусею, яка перед своєю смертю розпорядилась майном склавши на позивача заповіт на ? частину домоволодіння та зобовязала останню залишити йому для проживання дачний будинок. Проте, дані зобовязання позивач виконувати відмовляється. Перешкод позивачу в користуванні квартирою не чинив, оскільки з 2014 року по січень 2016 рік перебував в Кіровоградській установі виконання покарань № 14. Крім того, позивачем не надано доказів того, що він намагався самовільно зайняти житло (а.с. 41-45). 25.03.2016 року ухвалою суду при відкритті провадження у справі залучено до розгляду у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору - Управління державної міграційної служби України у Кіровоградській області та Квартальний комітет № 15 Кіровського району у м. Кіровограді про усунення перешкод у користуванні будинком (а.с. 9-10). Треті особи в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 07.12.2009 року [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: м. Кропивницький за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на нерухоме спадщину від 27.10.2009 року(а.с. 4). Згідно штампу в паспорті [PERSON], він зареєстрований за адресою: [INFO] з 30.07.1985 року (а.с. 31). Сторонами підтверджено, що попереднім власником житлового приміщення, що є предметом спору була бабуся сторін у справі, спадкоємцем майна якої одноособово на підставі заповіту стало позивач. До складу спадщини ввійшла квартира № 2 розташовано в будинку № 6 по вулиці Глибко в м. Кропивницькому. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позивач [PERSON], як власник домоволодіння, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача, згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями\~64, 156 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таким чином, після набуття [PERSON] права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] втратив право користування спірним домоволодінням, як особа, яка не належать до членів сімї нового власника. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що\~належним способом захисту права власності [PERSON], порушення якого виявляється у наявності перешкод у користуванні домоволодіння, у даному випадку буде припинення дії, яка порушує це право, а саме: позбавлення\~[PERSON]права користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS]. При цьому, суд відмовляє у вимозі про виселення відповідача, оскільки сторонами у справі визнано, що відповідач з часу звільнення із місць позбавлення волі 21.06.2016 року у спірному домоволодінні не проживає, відтак фактично його виселення не можливе. Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з підстав визначених ст. ст. 72, 116 ЖК України ст. 405 ЦК України, оскільки дані норми права не регулюють виниклі правовідносини в межах обґрунтування позову. Суд відмовляє у вимогах до третіх осіб, оскільки вони не приймали участь як сторона у справі. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Із наведеної норми закону вбачається, що безпосередньо саме рішення суду про позбавлення права користування домоволодінням та виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, отже заявлені, як окремі, вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту. На підставі вищевикладеного суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог\~[PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної міграційної служби України у Кіровоградській області та Квартальний комітет № 15 Кіровського району у м. Кіровограді про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом [PERSON]права користування квартирою № 2, що знаходиться за адресою: вул. Глибка, 6 в м. Кропивницькому. Крім того, згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та підтверджені витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: partial