Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з [PERSON] на свою користь втрати від інфляції - 78003,23 грн.; проценти за користування коштами - 9335,13 грн.; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 19 617,68 грн., всього 106956,04 грн., що є предметом позову. Під час розгляду справи, позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до змісту поданої заяви, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь втрати від інфляції - 76381,34 грн.; проценти за користування коштами - 9006,68 грн.; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 20570,45 грн., всього 105958,47 грн. (а.с.20) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що відносини між сторонами виникли на підставі договору позики від 02 червня 2001 року, за умовами якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в розмірі 19512 доларів США,які зобов'язувався повернути до 31 жовтня 2001 року, однак до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув. На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2004 року присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 19512 доларів США, що еквівалентно 103534 грн. 57 коп. та сплачене ним мито в розмірі 1053 грн. 65 коп. На даний час рішення суду відповідачем добровільно не виконано, у зв'язку з чим позивач отримав виконавчий лист та пред'явив його для примусового виконання, на даний час виконання рішення суду здійснюється Відділом державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції. За даними державної виконавчої служби, станом на 06 червня 2016 року залишок боргу у боржника [PERSON] становить 89756,06 грн. На даний час позивач звертається до суду з вимогою застосувати санкції, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, та стягнути з відповідача втрати від інфляції - 76381,34 грн.; проценти за користування коштами - 9006,68 грн., а також пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 20570,45 грн., всього 105958,47 грн., які розраховані за період з 31 липня 2012 року по 31 липня 2015 року, що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2004 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів згідно договору позики. Судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 19512 доларів США, що еквівалентно 103534 грн. 57 коп. та сплачене ним мито в розмірі 1053 грн. 65 коп. (а.с.7) 09 грудня 2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45754398 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-6430/04 виданого 15 травня 2013 року Тернопільського міськрайонним судом Тернопільської області про стягання з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 19512 доларів США, що еквівалентно 103534 грн. 57 коп. та сплачене ним мито в розмірі 1053 грн. 65 коп. (а.с.61) Згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Д Тернопільського районного управління юстиції від 06.06.2016 року за №8818/03-41/05, станом на 06 червня 2016 року залишок боргу у боржника [PERSON] становить 89756,06 грн. (а.с.62) Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 02 червня 2001 року, укладеного між сторонами, який оформлений у вигляді боргової розписки, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в рішенні від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, тому в силу положень ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковим для застосування для всіх судів України. Разом з тим, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Отже, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період із дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних. Разом з тим, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком в цій частині заявлених позовних вимог та застосовує наступну методику для розрахунку 3% річних за прострочення грошового зобов'язання, яка має розраховуватись наступним чином: 99982,87 (сума боргу) х 3%/365 х 235 (днів прострочення виконання грошового зобов'язання за період 09 грудня 2014 року (дата винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) по 31 липня 2015 року(дата визначена позивачем у позовній заяві) = 1922 грн. 96 коп. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Наслідки порушення договору позичальником визначено ст. 1050 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 цієї статті передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Таким чином, виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі договору позики, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача санкції у виді пені, оскільки в розумінні положень ст. 1050 Цивільного кодексу України у боржника виникає обов'язок сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) лише у разі неналежного виконання зобов'язань за договором позики щодо повернення речі, визначеної родовими ознаками, в той же час предметом договору, який укладено між сторонами спору, є грошові кошти, що зумовлює застосування до боржника заходів цивільно - правової відповідальності, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в розмірі 20570,45 грн. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат, три відсотки річних від простроченої суми та пені, у зв'язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотка річних від простроченої суми, за порушення виконання грошового зобов'язання, в розмірі 1922 грн. 96 коп., в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд, з урахуванням суми позовних вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial