Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, третя особа Сєвєродонецька міська рада, посилаючись на наступне. На початку 2014 року він з дружиною були вимушені виїхати з м. Брянка Луганської області у зв'язку із проведенням антитерористичної операції та проведенням бойових дій. 07 березня 2014 року позивачем було придбано у відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідач проживає в тому ж будинку, але в сусідньому під'їзді. Подружжю стало відомо, що за їхньою квартирою закріплено господарську споруду (сарай), який знаходиться у дворі їхнього будинку та йому присвоєно № 25 в кварталі 17. Також їм стало відомо, що вказана господарська споруда (сарай) знаходиться у власності територіальної громади м. Сєвєродонецька та стоїть на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Ритм». Бажаючі оформити право власності на себе [PERSON] звернувся до комунального підприємства «Житлосервіс «Ритм» для вирішення вказаного питання. Там йому було повідомлено, що питання щодо оформлення права власності вирішується Сєвєродонецькою міською радою. 29 лютого 2016 року рішенням № 154 Сєвєродонецької міської ради господарську споруду (сарай) № 25, площею 10 кв.м, що розташована у кварталі 17 та була закріплена за квартирою позивача, було передано йому у власність. Однак користуватися та володіти даною господарською спорудою позивач не має можливості, оскільки право власності на неї не визнає колишній власник квартири відповідач. Він вважає, що цей сарай належить йому і перешкоджає в його використанні шляхом ненадання ключів від дверей сараю. З свого боку позивач надав відповідачу всі необхідні документи, які підтверджують його право власності на зазначений сарай та було запропоновано вирішити питання щодо користування даною господарською спорудою в досудовому порядку, однак відповідач прав [PERSON] не визнає та продовжує перешкоджати користуватися сараєм. Тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на господарську споруду (сарай) № 25, площею 10 кв.м, що розташована у кварталі 17 м. Сєвєродонецька та усунути перешкоди у здійсненні ним своїх прав користування та розпорядження сараєм. В судовому засіданні представник позивача та позивач присутні не були, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також не заперечував проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник Сєвєродонецької міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та не заперечував проти задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У звязку із наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014, відповідач [PERSON] продав позивачу [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Леніна (бульвар Дружби Народів)[ADDRESS]. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 396. Рішенням Сєвєродонецької міської ради "Про передачу господарської споруди (сараю), яка знаходиться на балансі КП «Житлосервіс «Ритм» у власність громадянина [PERSON]С." № 154 від 29 лютого 2016 року, господарську споруду (сарай) № 25, площею 10 кв.м, що розташована у кварталі 17, врахована на балансі КП «Житлосервіс «Ритм» та закріплена за квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS], було передано безкоштовно у власність громадянина [PERSON]. 29 березня 2016 року КП «Житлосервіс «Ритм» передало [PERSON] закріплену за квартирою № 3 за адресою: м. Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, 22, господарську споруду (сарай, гараж) № 25 в кварталі № 17, що підтверджується копією акту прийому-передачі господарської споруди (сарай, гараж). Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; частини 2 - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно норм частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, звертаючись до суду із позовом, може скористатись конкретним способом захисту свого порушеного права, який визначений статтею 16 ЦК України, або договором чи спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України, власник майнамає право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З позовної заяви вбачається, що право власності на спірну господарську споруду, яка не є нерухомим майном, було передано позивачеві рішенням міської ради, що відповідає ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». При цьому таке право власності позивача не визнається відповідачем, який утримує у себе ключі від господарської споруди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на господарську споруду є законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Враховуючи те, що [PERSON] є власником господарської споруди (сараю) № 25, площею 10 кв.м, що розташована у кварталі 17, а відповідач за твердженнями позивача чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача, щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні сараєм шляхом передачі ключем від нього також підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити безперешкодний доступ позивачу до сараю суд зазначає, що згідно із ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. На думку суду, вчинення дій по забезпеченню безперешкодного доступу власника майна до належного йому майна не є обовязковим для інших осіб, адже перешкоди у доступі до майна можуть створюватися невизначеним колом осіб і дії по забезпеченню вільного доступу власника до свого майна є фактично діями по захисту права власності, тобто завданням держави, судових та правоохоронних органів. Отже, такий спосіб захисту порушеного права позивача як зобовязання відповідача забезпечити безперешкодний доступ позивачу до спірного майна, не є належним, в той час як належним є спосіб захисту шляхом зобовязання відповідача не чинити перешкод у користуванні спірним майном, який позивачем вже заявлений в якості позовної вимоги. Враховуючи викладене, у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити безперешкодний доступ позивачу до спірного майна належить відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., проте позовні вимоги задоволені частково, а саме повністю задоволена перша позовна вимога та частково задоволена друга позовна вимога. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму понесених позивачем витрат зі сплати судового збору в розмірі 400,00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial