Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом та, згідно останнього уточнення від 22.04.2014 року, просить стягнути з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» (далі - ДСК «ЧМП») на його користь моральну шкоду у розмірі 5.000,00 (п'ять тисяч) гривень; заробітну плату, з урахуванням податків, за грудень 2013 року у розмірі 1.687 (одна тисяча шістсот вісімдесят сім) гривень 91 (дев'яносто одна) копійка; додаткову вихідну допомогу за колективним договором у розмірі 15.990 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто) гривень 36 (тридцять шість) копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року у розмірі 8.366 (вісім тисяч триста шістдесят шість) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки. При цьому, позивач посилається на те, що він працював в ДСК «ЧМП» з 16 лютого 1963 року по 12 квітня 1996 року та з 13 лютого 2010 року по 11 грудня 2013 року на різних посадах в т.ч. береговим матросом Відстійного флоту Технічної служби. В ДСК «ЧМП» пропрацював 25 (двадцять п'ять) днів, 11 (одинадцять) місяців і 36 (тридцять шість) років. Наказом по ДСК «ЧМП» від 11.12.2013 року №-197-Л «По особовому складу» був звільнений з ДСК «ЧМП», у зв'язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). Вказаний наказ був виданий ДСК «ЧМП» на підставі наказу №-137 від 04.10.2013 року. Однак, в день звільнення позивачеві не виплатили належні йому кошти, а саме, відповідно до уточнених вимог: заробітну плату за грудень 2013 року та вихідну допомогу за колективним договором, чим порушено права позивача та норми діючого законодавства України. Також, позивач вказує, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, а саме: моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, так як він повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Завдану моральну шкоду за затримку розрахунку [PERSON] оцінює у розмірі 5.000,00 (п'ять тисяч) гривень. Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 1.687,91 грн., а в іншій частині вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надав суду письмові заперечення. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та такими, що випливають з трудових відносин, у зв'язку з чим урегульовані положеннями ЦК України та КЗпП України. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] працював в ДСК «ЧМП» з 16 лютого 1963 року по 12 квітня 1996 року та з 13 лютого 2010 року по 11 грудня 2013 року на різних посадах в т.ч. береговим матросом Відстійного флоту Технічної служби. В ДСК «ЧМП» пропрацював 25 (двадцять п'ять) днів, 11 (одинадцять) місяців і 36 (тридцять шість) років. Наказом по ДСК «ЧМП» від 11.12.2013 року №-197-Л «По особовому складу» був звільнений з ДСК «ЧМП», у зв'язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). Однак, в день звільнення позивачеві не виплатили належні йому кошти, а саме: заробітну плату за грудень 2013 року та вихідну допомогу за колективним договором, чим було порушено його права та норми діючого законодавства України. Відповідно ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Всупереч вимогам ст. 115 КЗпП України, відповідно до якої заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, позивачу заробітна плата за період роботи у відповідача виплачувалася не в повному обсязі, строки її сплати не дотримувалися. У порушення вимог ст. ст. 83, 116 КЗпП України, остаточний розрахунок з позивачем не був проведений. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе в цьому відсутності своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Заборгованість ДСК «ЧМП» перед позивачем по заробітній платі складає 1.687 (одна тисяча шістсот вісімдесят сім) гривень 91 (дев'яносто одна) копійка, яка відповідачем не оскаржується. Пунктом 9.4.1. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДСК "ЧМП" на 2005-2007 роки, що діє на теперішній час, всім працівникам ДСК «ЧМП» при звільненні передбачено виплату додаткової вихідної допомоги в розмірі дванадцятимісячного середнього заробітку звільняємого працівника. Виплату провадити в першочерговому порядку. Отже, відповідачем, в порушення пункту 9.4.1. Колективного договору, при звільненні позивача не сплачено додаткову вихідну допомогу у розмірі дванадцятимісячного середнього заробітку, що становить 15.967,44 грн., виходячи з довідки № ГБ-406 від 14.04.2014 року, наданої ДСК «ЧМП», середньомісячна заробітна плата позивача складає 1.330,62 грн. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не була виплачена компенсація за затримку заробітної плати з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року у розмірі 8.366 (вісім тисяч триста шістдесят шість) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 5 Порядку, нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.02.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходи, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано ніяких доказів причино-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної шкоди. Отже, в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial