Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору від 31.11.2012 року про обслуговування банківського рахунку, укладеного між відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» та ним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2012 року відповідачем йому видано кредитна картка у національній валюті, за якою він отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. При цьому, для отримання кредитної картки і кредиту працівниками банку йому було запропоновано заповнити та підписати лише заяву-анкету. Ніяких інших документів, у тому числі договору на обслуговування банківського рахунку він при отриманні кредитної картки не підписував. Не був він ознайомлений й з Умовами та Правилами користування і надання банківських послуг та йому не було надано достовірної інформації про правочин, у тому числі щодо строку повернення кредиту, графіка погашення кредиту, тощо. Наприкінці 2019 року він дізнався, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2018 року з нього на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 22 559 грн. 03 коп. Оскільки договір на обслуговування банківського рахунку за його кредитною карткою він не підписував та з його умовами не знайомий, тому є підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 203, 208, 1055 ЦК України, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 27.09.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Після усунення недоліків позову ухвалою суду від 08.10.2020 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (спрощеного) провадження. 01.12.2020 року від представника відповідача Штронди А.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Заявою позивача підтверджується, що останній був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. При цьому, позивач не заперечує факт отримання картки, користування лімітом, а також погашення за ним. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, у зв`язку з його пропуском позивачем, оскільки спірний договір був укладений 30.11.2012 року, а з позовною заявою про визнання його недійсним позивач звернуся через 8 років з моменту підписання спірного договору. Суд у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Виходячи з положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно з ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що 30.11.2012 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», в якій, серед іншого, зазначено, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між банком та ним договір про надання банківських послуг. Підписавши вказану анкету-заяву позивач був повідомлений про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» (www.privatbank.ua), а також про Тарифи банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві. Таким чином, [PERSON] , підписавши анкету-заяву, погодився з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір про надання банківських послуг, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. Доводи позивача про відсутність його підпису та не ознайомлення з умовами договору, є безпідставними, оскільки позивач не надав різних за змістом Умов та Правил надання банківських послуг, які б діяли у ПАТ КБ «Приватбанк» на час підписання ним заяви позичальника від 30.11.2012 року. Крім того, суд звертає увагу, що сама по собі відсутність підпису на вказаних Умовах не є підставою для висновку про те, що [PERSON] не був з ними ознайомлений, враховуючи умови анкети-заяви позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 30.11.2012 року. При цьому, як вбачається з виписки по рахунку вбачається, що позивачем [PERSON] була отримана кредитна картка у національній валюті України з кредитним лімітом 8 000,00 грн. та тривалий час користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. Крім того, факт отримання кредитної картки та кредитних коштів у розмірі 8 000,00 грн. позивачем не заперечувався. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору від 30.11.2012 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Також суд звертає увагу, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2018 року у справі № 753/5153/18 позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 30.11.2012 року у розмірі 22 559 грн. 03 коп. та судові витрати у розмірі 1 600 грн. 00 коп., що разом складає 24 159 грн. 03 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаними судовим рішенням фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваного договору від 30.11.2012 року. За наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним. Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц (провадження № 61-19654св18). При цьому, позивач не був позбавлений права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з нього заборгованості за ним. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш, ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи, що оспорюваним кредитним договором права позивача [PERSON] не порушені, то і підстави для висновку про пропуск останнім встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права відсутні. З урахуванням наведеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав їх необґрунтованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій компенсується державою.

Outcome: dismissed