Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

29.06.2017 р. (засобами поштового зв»язку) [PERSON], звернувся до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON], та з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 09.02.2017 р., просить визнати недійсним договір позики грошових коштів від 11.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А.; визнати недійсним договір дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS], у м. Києві від 11.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що навесні 2015 року позивач програв на гральних автоматах велику суму - біля 30 000 грн. та не мав можливості їх своєчасно повернути. Не маючи можливості в короткий термін заробити таку велику суму грошей, з метою отримання позики, Позивач почав шукати оголошення в Інтернеті та знайшов помічника «інвестора» -[PERSON], який в свою чергу привів позивача до «інвестора», людини яка може надати кошти в борг. Позивач наступного дня зустрівся з [PERSON], та разом поїхали до нотаріуса, який знаходився на проспекті Перемоги, у м. Києві. Нотаріус вислухавши [PERSON], відмовила у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вказала на те, що немає оцінки квартири, довідки БТІ, форми №3 та повідомила [PERSON], що необхідна згода інших співвласників квартири. [PERSON] наказав Позивачу взяти паспорт, свідоцтво про право власності на квартиру та в ЖЕД форму №3, після чого вони знову поїхали до нотаріуса, тепер вже на вул. [ADDRESS] [PERSON] повідомив про те, що для того, аби він був впевнений у тому, що борг буде повернуто, необхідно заставити належну позивачу частку у квартирі. Після цього [PERSON] зателефонував "інвестору"- [PERSON], який також приїхав до нотаріальної контори. [PERSON] повідомив позивача про те, що в борг він може надати 40 000 гривень, і що для того, аби оформити у заставу частку у квартирі потрібно було звернутись до БТІ м. Києва для отримання довідки, та до суб'єкта оціночної діяльності для виготовлення звіту про оцінку квартири, що всі витрати по терміновому нотаріальному оформленню позики повинен нести позивач, та що за користування позикою необхідно сплатити шість відсотків щомісячно. Тому сума, вказана у договорі буде трохи більшою, ніж 40 000,00 гривень, яка фактично буде передана. Позивач погодився та підписав договір позики. У відповідності до п. 1 договору позики, [PERSON] передав у власність Позивачу грошову суму у розмірі 136 000,00 грн., а останній зобов'язувався повернути йому таку ж суму грошей не пізніше 11 вересня 2016 року, за наступним графіком: -6 000,00 грн. в строк до 11 квітня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 травня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 червня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 липня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 серпня 2016 року; -106 000,00 грн. в строк до 11 вересня 2016 року. [PERSON] сказав, що 40 000,00 грн. він готовий йому передати зараз (та показав їх), що із 136 000,00 грн. - 60 000,00 грн. це вартість термінового оформлення документів для застави частки у квартирі та вартість послуг нотаріуса, і 36 000,00 грн. - це відсотки за користування кредитом, по шість тисяч щомісячно (6%). Розуміючи те, що у позивача є реальна можливість погасити існуючий борг він підписав наданий йому договір позики на вказаних вище умовах. Після цього позивачу був наданий на підпис інший документ, яким був договір дарування його 1/3 частки у квартирі, як спосіб забезпечення повернення грошових коштів, і що після того, як позивач поверне борг, [PERSON] подарує йому назад його частку у квартирі. Помічник нотаріуса надала [PERSON] оригінали двох договорів (дарування та позики), а позивачу лише копію договору позики. Після цього [PERSON] передав позивачу 40 000,00 гривень. Потім позивач повернувся ще для підписання оригіналу договору. У подальшому позивач роботу не знайшов, кошти згідно умов договору позики, у встановлений в ньому термін, не повернув. Позивач просить задовольнити його позов, оскільки: договір позики, в частині отримання позивачем 10000,00 грн., був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай не вигідних умовах, на решту суми, зазначеної у договорі позики у розмірі 96000,00 грн. - за його безгрошовістю; договір дарування належної йому 1/3 частини квартири було вчинено під впливом помилки. Тобто у момент укладення договору дарування мала місце помилка позивача, яка має істотне для нього значення. Позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого правочин не був би вчинений. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 23.08.2016 року провадження у справі відкрито. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.02.2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача [PERSON] надав суду заперечення, в яких він заперечує проти позову про визнання недійсними договорів позики та дарування в повному обсязі заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача посилається на те, що 11.03.2016 р. між позивачем та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого Відповідач передав у власність позивачеві 136000,00 грн., а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів впродовж шести місяців, тобто не пізніше 11.09.2016 р. При цьому відповідач свої зобов'язання за вказаним договором виконав в повному обсязі, тобто передав позивачеві зазначену у договорі суму грошових коштів - 136 000 грн., а позивач свої зобов'язання не виконав і в обумовлений у договорі строк кошти не повернув. Зазначений договір позики підтверджується фактом отримання позивачем зазначених у договорі грошей в сумі саме 136 000,00 грн. та підтверджується його власноручним підписом і власноручним написом свого прізвища, імені та по батькові у договорі позики. Крім того, відповідно до п. 14 даного договору: «Цей Договір вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові та його нотаріальне посвідчення». Отже, той факт, що вищевказаний договір позики був посвідчений нотаріусом свідчить про отримання позивачем всієї суми позики, обумовленої умовами договору (136 000,00 грн.), а не її частки. Отже, власноручно підписуючи зазначений договір позики грошових коштів, позивач підтвердив факт отримання ним у позику саме 136 000 грн., оскільки жодних заперечень щодо умов договору, зокрема щодо розміру позики, не висловлював. Другою вимогою позивача у позовній заяві є визнання недійсним іншого договору укладеного між позивачем і відповідачем, а саме договору дарування нерухомого майна. Так, 11.03.16 р. між позивачем і відповідачем укладено договір дарування 1/3 час праві спільної часткової власності на квартиру, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність (подарував) відповідачеві 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. Отже, власноручно підписуючи зазначений договір дарування, позивач підтвердив своє добровільне волевиявлення та дійсний намір щодо вчинення саме цього правочину (дарування відповідачеві своєї частки у житловому приміщенні), а також розуміння його правових наслідків, оскільки жодних заперечень щодо умов договору не висловлював. Висловлення позивача про наявність у відповідача наміру в майбутньому «подарувати йому назад» його частку в квартирі є голослівною заявою, оскільки воно жодними доказами не підтверджено, та взагалі є нелогічним і абсурдним. У випадку укладення оспорюваного договору дарування сторонами повністю дотримано вимоги законодавства щодо його форми, цей договір у встановленому порядку посвідчено нотаріусом, а також здійснено державну реєстрацію права відповідача на отримане ним у дарунок від позивача нерухоме майно - 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. В даному випадку метою вчинення зазначеного правочину був перехід права власності на належне позивачеві нерухоме майно до відповідача шляхом його дарування. Своїми добровільними діями сторони досягли реального настання цих правових наслідків що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав в» нерухоме майно (а.с. 22-23), і з 11.03.16р. відповідач є власником отриманого у дарунок позивача нерухомого майна, а отже, вчинений 11.03.2016р. позивачем та відповідачем правочин дарування нерухомого майна є правомірним. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок у позовній заяві наведено. За таких обставин представник відповідача вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування відсутні. Представник третьої особи [PERSON] надала суду поряснення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки оскаржувані договори повністю відповідають законодавству, що було чинним на момент їх укладання та нотаріального посвідчення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Зі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.2002 р. № 1743 вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності по 1/3 частині [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). З довідки форми №3 від 11.03.2015 р. вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по теперішній час зареєстровані за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 16). 11.03.2016 р. між позивачем і відповідачем укладено договір дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, відповідно до умов якого Позивач безоплатно передав у власність (подарував) Відповідачеві 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 175 (а.с. 17-20). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна вбачається, що з 11.03.2016 р. [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування (а.с. 22). 11.03.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого Відповідач передав у власність позивачеві 136000,00 грн., а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів впродовж шести місяців, тобто не пізніше 11.09.2016 р. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 178 (а.с. 21). У відповідності до п. 1 договору позики, [PERSON] передав у власність Позивачу грошову суму у розмірі 136 000,00 грн., а останній зобов'язувався повернути йому таку ж суму грошей не пізніше 11 вересня 2016 року, за наступним графіком: -6 000,00 грн. в строк до 11 квітня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 травня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 червня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 липня 2016 року; -6 000,00 грн. в строк до 11 серпня 2016 року; -106 000,00 грн. в строк до 11 вересня 2016 року. Факт того, що позивач за договором позики отримав від відповідача 40000,00 грн. сторонами не заперечується. Також позивач підтвердив факт його згоди в момент підписання договору позики на свою згоду оплати відсотків за договором та витрат, понесених укладанням договору, які склали 96000,00 грн. і які були включені у загальну суму позики. Факт того, що кошти згідно умов договору позики, у встановлений в ньому термін, позивач не повернув, сторонами також не заперечується. Відповідно достатті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другоюстатті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другоїстатті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно правової позиції викладеної у Постанові № 6-63 цс13 «Про стягнення боргу за договором позики» Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд вважає, що в дійсності між сторонами 11.03.2016 р. було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач передав у власність позивачеві 136000,00 грн., частина з яких - 40000,00 грн. була передана реально , а частина з яких склала відсотки за користування позикою та витрати, пов»язані з оформленням договору і які поніс відповідач, а позивач зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів впродовж шести місяців, тобто не пізніше 11.09.2016 р. При цьому відповідач свої зобов'язання за вказаним договором виконав в повному обсязі, тобто передав позивачеві зазначену у договорі суму грошових коштів - 136 000 грн., а позивач свої зобов'язання не виконав і в обумовлений у договорі строк кошти не повернув. Крім того, відповідно до п. 14 даного договору: «Цей Договір вважається укладенним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові та його нотаріальне посвідчення». Отже, той факт, що вищевказаний договір позики був посвідчений нотаріус свідчить про отримання позивачем всієї суми позики, обумовленої умовами договору (136 000,00 грн.), а не її частки. Отже, власноручно підписуючи зазначений договір позики грошових коштів, позивач підтвердив факт отримання ним у позику саме 136 000,00 грн. Щодо встановлення обставин укладання договору дарування. Судом встановлено, що 14 червня 2016 року адвокат Данилов Ю.В. звернувся з адвокатським запитом до Фонду Державного майна України та отримав відповідь, згідно до якої ТОВ «Схід - П Експерт» зареєстрований та знаходиться у м. Харкові. Відокремлених підрозділів не має (а.с. 94). Крім цього, 14 червня 2016 року адвокат Данилов Ю.В. звернувся з адвокатським запитом до начальника БТІ м. Києва та отримав відповідь, у відповідності до якої позивач з заявою до БТІ м. Києва про отримання довідки про наявність зареєстрованого права власності на об'єкт нерухомого майна, якою є квартира [ADDRESS], у м. Києві, не звертався, а зверталась до БТІ уповноважена нотаріусом (третьою особою у справі) - [PERSON] 15.03.2016 року, вже після укладення спірного договору дарування 1/3 частини квартири (а.с. 95-98). 27 липня 2016 року адвокат Данилов Ю.В. звернувся з адвокатським запитом до директора ТОВ «Схід - П Експерт», у якому просив надати інформацію стосовно того, хто був замовником робіт по оцінці квартири [ADDRESS] чи укладався договір на виконання робіт по оцінці майна, хто сплачував вартість робіт та у якому розмірі, також просив надати копію звіту про оцінку квартири, договір на виконання робіт по оцінці квартири та копію фінансового документу на підтвердження сплати вартості виконаних робіт (а.с. 102) У відповідь на адвокатський запит директор ТОВ «Схід - П Експерт» надіслав копію звіту про незалежну оцінку майна від 10 березня 2016 року, де вказано, що замовником робіт був [PERSON] (а.с. 103,104-108). Проте інших документів, які б підтверджували те, що оцінку замовляв позивач не надано, також не надано пояснень стосовно того, яким чином оцінка майна була проведена у м. Києві, а ТОВ «Схід - П Експерт» знаходиться у м. Харкові, не був наданий ні договір на виконання робіт по оцінці квартири, ні копія фінансового документу на підтвердження сплати вартості виконаних робіт, ні копія акту приймання-виконання виконаних робіт. У відповідь на адвокатський запит від 12.08.2016 р., КМБТІ КМР надало відповідь (вих. № 10806 від 18.08.2016 р.), де зазначено, що [PERSON] є особою яка оформила замовлення про надання інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно та уклала договір замовлення (а.с. 113). Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним . Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті203 та статті229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивач зазначив, що при укладенні договору дарування ним було допущено помилку щодо справжньої природи правочину, оскільки був необізнаним та в дійсності укладено було договір позики грошових коштів. А тому, укладаючи договір дарування, помилився щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. А тому, суд вважає, що вчинений 11.03.2016 року договір дарування між сторонами не був спрямований на безоплатну передачу майна у власність відповідача, у зв'язку з цим договір дарування підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд також бере до уваги той факт, що у відповідності до п. 1.1. договору дарування, дарувальник безоплатно передав (подарував) у власність обдарованому 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру;відчужене майно, яким є 1/3 частина квартири є єдиним житлом позивача, в процесі його відчуження (укладення спірного договору дарування 1/3 частини квартири), кошти за нього позивач не отримував; фактично передача дарунка не відбулась, позивач продовжує проживати у спільній квартирі; позивач, відчужуючи своє майно з реєстрації у спірній квартирі не знятий. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки в України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність [PERSON]

Outcome: partial