Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

25.01.2019 позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якої просила: - в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] ; - автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, всього майна на 10\~114\~833,00 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 2\~190\~716 грн. 50 коп.; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію Ѕ частки розміру вкладу відповідача у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіко» у розмірі 52\~675,00 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію Ѕ частки розміру вкладу [PERSON] у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір і К» у розмірі 250,00 грн.; - стягнути з відповідача судові витрати судовий збір у розмірі 9\~605,00 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилалась на те, що 30.01.1993 між нею та відповідачем був укладений шлюб, який не розірвано. Вказує, що наразі у подружжя склались складні стосунки, тому позивач бажає поділити майно, яке було придбано під час шлюбу. Так, під час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: 1. Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , який складається з однієї квартири (5 жилих кімнат) та підвалу літ. «Ап», загальною площею 356,6 кв.м., житловою 118,4 кв.м. та допоміжних приміщень площею 117,7 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 1000 кв.м., яка надана на підставі рішення Харківської міської ради народних депутатів від 28.01.1992 № 23. На вказаній земельній ділянці також розташовані будівлі: гараж літ Б, огорожа № 1. Вказаний житловий будинок зареєстрований на праві спільної сумісної власності на ім`я позивача та на ім`я відповідача. [PERSON] зазначила, що дійсна вартість будинку на день звернення до суду складає 14 750 000,00 грн. 2. Нежитлові приміщення першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначені нежитлові приміщення зареєстровані на праві власності на ім`я відповідача. Дійсна вартість нежитлових приміщень на день звернення до суду складає 7 178 250,00 грн. 4. Ѕ частка нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , які також зареєстровані на ім`я відповідача та дійсна вартість яких складає 1 126 000,00 грн. 5. Автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, дійсною вартістю 281 000 грн. 6. Автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, дійсною вартістю 281 000 грн. Також, під час шлюбу подружжям внесено пайовий внесок на будівництво по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на 14 поверсі, будівельною площею 117,28 кв.м. Договір укладений з позивачем. Розмір пайового внеску складає 496 715,00 грн., який повністю внесений ТОВ Монолитстроительній альянс. Також, під час шлюбу подружжям внесено пайовий внесок на будівництво по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на 15 поверсі, будівельною площею 117,28 кв.м. Договір укладений з позивачем. Розмір пайового внеску складає 497 044,00 грн., який повністю внесений ТОВ Монолитстроительній альянс. Підсумовуючи викладене, [PERSON] вказує, що під час шлюбу придбано майно на загальну суму 24 611 099 грн., яке підлягає поділу. Частка кожного з подружжя складає 12 305,549,50 грн. Позивач [PERSON] , посилаючись на п.3 ч.1 ст.57 СК України вважає, що при поділі майна подружжя її частка у житловому будинку [ADDRESS] повинна складати 2/3 частки, виходячи з того, що для придбання спірного житлового будинку у подружжя необхідних коштів не було, тому позивачкою 25.05.2000 продана однокімнатна ізольована квартира, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 31,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира була дошлюбним майном та особистою власністю позивачки, а кошти, отримані від продажу квартири, були витрачені на придбання спірного житлового будинку. Після придбання вказаного будинку, коштів для ремонту не було. Оскільки спірний будинок був придбаний для проживання в ньому сім`ї і він потребував ремонту, то позивачкою було прийнято рішення про продаж квартири [ADDRESS] житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 36,9 кв.м., яка належала на праві сумісної власності позивачці та її донькам. При укладенні договору купівлі-продажу вказаного спірного будинку, відповідач визнавав ці обставини, а тому будинок був придбаний подружжям в спільну сумісну власність, без зазначення частки кожного з подружжя. Крім того, позивач зазначила, що претендує на автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску; 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] ; на 1/2 частку вартості нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 частку вартості нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а всього на суму 10 114 833, що на 2 190 716 грн. 50 коп. менше, ніж приходиться на частку позивача, тому різниця має бути сплачена відповідачем. Також, посилаючись на те, що грошові кошти внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в право вимоги на виплату частини вартості такого внеску, [PERSON] вказує, що відповідач є засновником ТОВ «Альтіко та ТОВ Альтаір і К. Виходячи зі змісту частин 2,3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК України, інший з подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Під час шлюбу 04.05.2011, при створенні ТОВ Альтіко, відповідачем в статутний капітал підприємства були внесені спільні кошти у розмірі 105 350,00 грн., які складають 35% статутного фонду і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка має право вимоги виплати 1/2 частки статутного капіталу, внесеного відповідачем, яка складає 52 675,00 грн. 04.05.2011 було створено ТОВ Альтаір і К, де відповідач також є засновником і який для створення цього підприємства вніс в статутний капітал спільні сумісні кошти у розмірі 500,00 грн. В статутному капіталі товариства йому належить 1/2 частки. Грошові кошти внесені в статутні капітали вказаних господарських товариств, набуті подружжям під час спільного проживання, тому половина зроблених відповідачем внесків має бути відшкодована на користь позивача. На підставі викладеного позивач звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2019 справу передано для розгляду судді Сенаторову В.М. (т.1 а.с.1). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 04.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження (т.1 а.с.37). 15.04.2019 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву (т.1 а.с.68-72). Так, представник відповідача посилався на те, що житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , було зареєстровано на праві спільної сумісної власності на ім`я позивача і відповідача, факт продажу позивачем вказаних в позовній заяві квартир, які були дошлюбним майном, жодним чином не пов`язаний з придбанням будинку по [ADDRESS] та виконанням у ньому ремонтних робіт. Жодних доказів використання зазначених коштів саме на придбання будинку та проведення в ньому ремонтних робіт позивач не подала. Крім того, необґрунтованою є вартість самого будинку, яку зазначає позивач, а саме 14\~750\~000,00 грн., тобто, позивач навмисно та безпідставно завишає вартість спірного будинку. Спірний будинок було придбано у 2000 році, навіть з урахуванням ремонтних робіт та будь-яких поліпшень, вартість будинку на сьогодні не складає 14\~750\~000,00 грн. Вважає, що спірний будинок за адресою: [ADDRESS] , підлягає поділу в рівних частинах, а саме Ѕ частина будинку позивачу та Ѕ частина будинку відповідачу. Щодо стягнення з відповідача грошової компенсації Ѕ частки розміру статутного капіталу ТОВ «Альтіко» та ТОВ «Альтаір і К» зазначив, що відповідачем було внесено грошові кошти у статутний капітал вищевказаних товариств у розмірах 105\~350,00 (ТОВ «Альтіко») та 500,00 грн. (ТОВ «Альтаір і К») за рахунок сумісних грошових коштів, представник відповідача вказує на те, що позивач не має права вимагати від відповідача сплати їй Ѕ частки розміру вкладу у статутний капітал ТОВ «Альтіко» у розмірі 52\~675,00 грн. та Ѕ частки розміру вкладу у статутний капітал ТОВ «Альтаір і К», оскільки грошові кошти, які були внесені відповідачем до статутних капіталів зазначених товариств є власністю товариств, а отже не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості нежитлових приміщень представник відповідача [PERSON] зазначив, нежитлові приміщення першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбані відповідачем для здійснення господарської діяльності за кредитні кошти. Відповідно до договору про надання траншу № 207.44123FW207.570 від 30.04.2014, надалі кредитний договір, фізична особа-підприємець [PERSON] позичив у ПАТ «ПроКредит Банк» грошові кошти у сумі 90\~000,00 доларів США для придбання нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Згідно з додатком № 1 до Договору траншу від 30.04.2014 відповідач зобов`язаний повернути отриманий кредит та сплатити проценти до 05.05.2021. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нежитлові приміщення першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] передано в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк» за Договором іпотеки № 320958-ІДІ від 30.04.2014 та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, необґрунтованою є вартість нежитлових приміщень, яку зазначає позивач, а саме 7\~178\~250,00 грн. та 1\~126\~000,00 грн., тобто позивач навмисно та безпідставно завишає вартість спірного майна. Також посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження вартості придбаного, на думку позивача, під час шлюбу, на спільні кошти, майна. В позовній заяві позивач зазначив загальну вартість такого майна у розмірі 24\~611\~099 грн., однак документального підтвердження таких доводів позивач не надала. Окрім того, вказав, що позивачем не надано доказу факту придбання переліченого у позові майна за спільні сумісні кошти. На думку представника відповідача, нежитлові приміщення першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя і поділу не підлягає; Ѕ частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] підлягає поділу в рівних частинах: Ѕ частина Ѕ частки вказаних нежитлових приміщень позивачу, Ѕ частина Ѕ частки відповідачу. Також зазначив, що з січня 2017 року спільне проживання однією сім`єю позивача з відповідачем було фактично припинено, також припинилися шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не велося. У результаті усної домовленості, сторони дійшли згоди у тому, що позивач отримує у приватну власність: Ѕ будинку, що розташований у [ADDRESS] ; два автомобілі марки Suzuki, майнові права на квартиру по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на [ADDRESS] загальною площею 117,28 кв.м.; майнові права на квартиру по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на [ADDRESS] загальною площею 117,28 кв.м., та в якості компенсації частки в майні, що набуте позивачем та відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність, відповідач протягом 3 років сплачує позивачу суму в розмірі 1\~000\~000,00 грн. Починаючи з січня 2017 року відповідачем було перераховано позивачу 640\~000,00 грн., що підтверджується відповідними виписками з банку. У травні 2018 року позивач погодилась на укладення договору із відповідачем про поділ майна подружжя, але потім відмовилась від врегулювання даного питання. Також, відповідач самостійно сплачує платежі за надані комунальні послуги у спірному будинку, що розташований у [ADDRESS] з січня 2017 року по сьогодні загальна сума сплати становить 94\~714,00 грн. Підсумовуючи викладене, представник відповідача вважає, що спільне майно за правильне розподілити наступним чином: за позивачем залишити Ѕ будинку, що розташований у [ADDRESS] , автомобіль марки Suzuki, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску та майнові права на квартиру по [ADDRESS] трикімнатної квартири під час [ADDRESS] на [ADDRESS] загальною площею 117,28 кв.м.; замість Ѕ частини Ѕ частки нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за позивачем залишити автомобіль марки Suzuki, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску та майнові права на квартиру по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на [ADDRESS] загальною площею 117,28 кв.м. За відповідачем залишити Ѕ будинку, що розташований у [ADDRESS] , Ѕ частки нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 16.04.2019 [PERSON] подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просила: в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на: - 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] ; - автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску; - на Ѕ частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - на Ѕ частку нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - на Ѕ частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 39а, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - на Ѕ частку двокімнатної квартири [ADDRESS] ; - на Ѕ частку гаража № [NUMBER] по [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача: - грошову компенсацію у розмірі 496 879 грн. 50 коп.; - грошову компенсацію Ѕ частки розміру вкладу відповідача у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіко» у розмірі 52\~675,00 грн.; - грошову компенсацію Ѕ частки розміру вкладу [PERSON] у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір і К» у розмірі 250,00 грн.; - судові витрати судовий збір у розмірі 9\~605,00 грн. (т.1 а.с.81-88). При цьому, позивач, без врахування вимог та підстав первісного позову, посилалась на те, що відповідач категорично відмовляється сплачувати їй грошову компенсацію за частку майна, а саме нежитлові приміщення, що зареєстровані на праві власності за відповідачем та які він використовує для здійснення підприємницької діяльності. Серед спільного майна, зазначеного у первісному позові, за час шлюбу подружжям було також придбано нежитлові приміщення 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 39а, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] вартістю 2 949 026,00 грн. Також, була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] , вартість якої на день звернення до суду з уточненим позовом складає 2 111 250,00 грн., гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] вартістю 84 500,00 грн., які зареєстровані на праві власності за відповідачем. Тому загальна вартість майна, яке підлягає поділу між подружжям складає 30 881 785,00 грн., частка кожного з подружжя становить 15 440 892,50 грн. Так, в порядку поділу майна подружжя, з урахуванням уточненого позову, позивач претендує на майно загальною вартістю 14 044 013 грн., що менше ніж приходиться на її частку у спільному майні подружжя на 496 879,50 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Також 16.04.2019 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, в якій [PERSON] просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження наступного майна, яке є предметом позову: 1) нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; 2) нежитлових приміщень першого поверху: №12, площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв. м., № 126 площею 9,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6,, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; 3) нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 39а, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв. м в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; 4) двокімнатної квартири [ADDRESS] ;\~5) гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] , яке на праві власності зареєстроване за відповідачем - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , реєстрація місця проживання: [ADDRESS] та заборонити перереєстрацію на будь-яку іншу особу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАІР І К», ідентифікаційний код юридичної особи 37658125, місце знаходження юридичної особи: 61023, місто Харків, вулиця Чернишевська, будинок № 95, квартира 29 (т.1 а.с.44-47). Ухвалою суду від 09.09.2019 задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження наступного нерухомого майна: 1) нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; 2) нежитлових приміщень першого поверху: №12, площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв. м., № 126 площею 9,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6,, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; 3) нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 39а, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв. м в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; 4) двокімнатної квартири [ADDRESS] ;\~5) гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] , яке на праві власності зареєстроване за відповідачем - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , реєстрація місця проживання: [ADDRESS] , заборонено перереєстрацію на будь-яку іншу особу Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАІР І К», ідентифікаційний код юридичної особи 37658125, місце знаходження юридичної особи: 61023, місто Харків, вулиця Чернишевська, будинок № 95, квартира 29 (т.1 а.с.104-107). 23.10.2019 представником відповідача [PERSON] було подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті справи №646/3916/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 922950,00 грн. шляхом реєстрації права власності на Ѕ нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. «А-1» загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та суми судового збору в розмірі 9229,50 грн. (т.1 а.с.119-120). 18.11.2019 відповідачем подано заяву про відвід судді (т.1 а.с.125-130). Також 18.11.2019 відповідачем подано відмову у наданні відповідей на запитання (т.1 а.с.131-133). 08.01.2020 представником відповідача адвокатом Бочаровою О.М. подано заяву про відвід судді (т.1 а.с.150-155). Представником позивача [PERSON] 08.01.2020 подано заяву про залучення доказів до матеріалів справи (т.1 а.с.157). 09.01.2020 позивачем [PERSON] подано заяву про закриття підготовочго провадження та призначення справи до судового розгляду (т.1 а.с.165). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 14.01.2020 визнано заяву відповідача [PERSON] та його представників адвокатів Бочарової О.М., Деркач С.А. про відвід судді Сенаторова В.М. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя- необґрунтованим, заявлений відвід передано для розгляду судді, визначеному у порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України, провадження у цивільній справі № 640/1846/19 зупинено до вирішення питання про відвід судді (т.1 а.с.173). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Сенаторова В.М. передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Губській Я.В. (т.1 а.с.175). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.01.2020 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Київського районного суджу м. Харкова Сенаторова В.М. по розгляду цивільної справи № 640/1846/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено (т.1 а.с.177-178). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.02.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с.187). 18.03.2020 [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2019 року (т.1 а.с.202-204). 02.04.2020 матеріали цивільної справи направлено до Харківського апеляційного суду (т.1 а.с.198). Постановою Харківського апеляційного суду від 13.05.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2019\~року у частині накладення заборони відчуження гаражу № [NUMBER] по [ADDRESS] скасовано, постановлено в цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження гаражу № [NUMBER] по [ADDRESS] , який зареєстрований за [PERSON] (т.1 а.с.234-239). У зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа №640/1846/19 09.04.2020 передана в провадження судді Зуб Г.А. (т.2 а.с.5). Матеріали цивільної справи було повернуто до Київського районного суду м.Харкова 20.05.2020 (т.2 а.с.6). Ухвалою від 21.05.2020 прийнято цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до провадження судді Зуб Г.А. (т.2 а.с.7). 01.07.2020 позивачем [PERSON] подано заяву про відвід судді Зуб Г.А. (т.2 а.с.17-18). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова у складі головуючого судді Зуб Г.А. від 07.07.2020 заявлено самовідвід щодо розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, а справу передано для повторного розподілу автоматизованою системою документообігу суду (т.2 а.с.23). 29.06.2020 представником відповідача подано клопотання про повторне проведення підготовчого провадження (т.2 а.с.25-28). У зв`язку із заявленим самовідводом суддею Зуб Г.А., відповідно до п.п. 2.3.23 п.2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа №640/1846/19 07.07.2020 передана в провадження судді Колесник С.А. (т.2 а.с.31). Ухвалою від 07.07.2020 прийнято цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до провадження судді Колесник С.А (т.2 а.с.32). Протокольною ухвалою суду від 30.07.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача про повторне проведення підготовчого засідання відмовлено (т.2 а.с.38 на звороті). Ухвалою суду від 30.10.2020 залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» та [PERSON] , запропоновано третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, подати письмові пояснення по суті справи (т.2 а.с.62-63). Суд дійшов висновку про те, що рішення по даній справі може вплинути на їх права та обов`язки як іпотекодержателя та власника частини спірного майна. 19.11.2020 до суду надійшли письмові пояснення по суті справи третьої особи [PERSON] (т.2 а.с.68-104). Так, [PERSON] вказує, що він є власником: - двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу за № Н5-224 від 29.03.1995; -1/2 нежитлових приміщень 1-го поверху в житловому будинку літ. «А-10» № 103-1-:-103-8, загальною площею 91,90 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2002 року реєстраційний № 1669; - нежитлових приміщень першого поверху № 31г, № 35, № 38а, № 39, № 39а, № 40, № 40а, № 42, № 60 загальною площею 128,8 кв.м. в літ. «А-6», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2014 року, реєстраційний № 342. Правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Позивачем не заявляються вимоги щодо визнання незаконними договорів купівлі- продажу, на підставі яких він набув право власності на перелічене майно. Одночасно, позивачем не надано документального підтвердження того факту, що перелічене майно належить на праві власності відповідачу. Постановою Харківського апеляційного суду по справі № 640/1846/19 від 25.02.2020 року, встановлені обставини, які виключають можливість розгляду позовних вимог позивача в частині належного йому майна. Одночасно, [PERSON] є одним із засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАІР І К», з розміром внеску до статутного фонду (грн.): 25 500,00 грн. із загальної суми статутного фонду 26 000,00 грн. Стосовно вимоги про грошову компенсацію внеску відповідача до статутного капіталу, наголошує на тому, що відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, на даний час між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо права власності на 1/2 нежитлових приміщень 1-го поверху за № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8 «літ А-1» загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Цивільна справа за № 646/3916/19 знаходиться в провадженні судді Київського районного суду міста Харкова Лях М.Ю. Спір обґрунтований тим фактом, що грошової кошти на придбання зазначеного майна, відповідач отримав у позику саме від [PERSON] та не повернув своєчасно. Таким чином, зазначене майно також є спірним та поділу не підлягає. Крім того, відповідно до листа № 1-2/20/502 від 20.08.2020 року, між АТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] 29.04.2014 року укладено рамкову угоду № FW207.570, відповідно до якої Банк зобов`язувався здійснювати кредитування позичальника у межах ліміту кредитування - 300 000,00 доларів США. На підставі рамкової угоди Банк та Позичальник уклали Договір про надання траншу № 207.44123ZFW207.570 від 29.04.2014 року, відповідно до якого позичальнику було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 90 000,00 доларів США, процента ставка 12% річних (змінювана), строк 84 місяці. На дату укладення Кредитного договору, загальна сума процентів за кредитом за весь період становить 44 177,12 доларів США, загальна сума кредиту разом з процентами за користування кредитом становить 134 177,12 доларів США. Остаточна сума процентів залежить від розміру процентів відповідно до умов Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Рамковою угодою та Кредитним договором надано: нежитлове приміщення першого поверху за № 31г, 35, 38а, 39, 40, 40а, 42, 60 загальною площею 128,8 кв.м. «літ. А-6», за адресою: [ADDRESS] (договір іпотеки № 320952-ІД2 від 30.04.2014 року; Іпотекодавець - [PERSON] ); нежитлове приміщення першого поверху за № 12, 12а, 126, 1; другого поверху № 1, третього поверху №№ 1, 2, 6, 6а, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 12а, 126, 12в, 12г; частина приміщень № 1 «літ А6», загальною площею 300 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (договір іпотеки № 320958-ІД1 від 30.04.2014 року; Іпотекодавець - [PERSON] ); - двокімнатну квартиру [ADDRESS] (договір іпотеки № 320952-ІДІ від 30.04.2014 року; Іпотекодавець - [PERSON] ); поруку [PERSON] (Договір поруки № 320952-ДП1 Від 29.04.2014 року). Станом на 25.10.2019 року заборгованість за кредитом становила 28 356,83 доларів США. Станом на 10.08.2020 року заборгованість за кредитом становить 14 113,00 доларів США. Оплату здійснюють [PERSON] та [PERSON] . Зазначені кредитні кошти отримувались відповідачем для придбання нежитлових приміщень 1-го поверху №12 пл.3,1 кв.м, 12а пл. 0,6 кв.м, 126 пл. 0,2 кв.м, І пл. 4,4 кв.м, 2-го поверху № І пл.4, 9 кв.м та 3-го поверху №№ 1,2,6,6а,7,8, 9,10, 11,12, 12а,126, 12в, 12г, частина № І пл. 4, 8 кв.м, загальною площею 300,0 кв.м в літ.» А-6» у [ADDRESS] . Ці приміщення придбавались для ведення господарської діяльності. Таким чином, станом на момент розгляду справи, кредит відповідачем не виплачений, а позивач не приймає жодної участі у виконані зобов`язань на кредитом, що фактично позбавляє її права на визнання права власності на перелічені вище нежитлові приміщення. 19.11.2020 позивачем [PERSON] подано до суду заяву, у якій зазначила, що при визначенні частки нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91, 9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на яку вона претендує в порядку поділу майна подружжя помилково зазначена 1/2 частка цих приміщень. Розрахунок вартості частки цих приміщень був здійснений, виходячи із 1/4 частки. Тому, в порядку поділу майна подружжя просить визнати за нею право власності на ј частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-56, 103- 6-:-103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-10 загальною площею 91, 9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Крім того, просила визнати право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м. , № 12а площею 0,6 кв. м., № [NUMBER] площею 0,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4, 9 кв.м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , допустивши технічну описку - не зазначила, що ці приміщення знаходиться в літ. «А-6». Тому, в порядку поділу майна подружжя просить визнати за нею право власності на Ѕ частку нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв. м., № 12а площею 0,6 кв. м., № [NUMBER] площею 0,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4, 9 кв.м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, №9, №10, №11, № 12, № 12а, №126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м в літ. А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовні вимоги підтримує в повному обсязі (т.2 а.с.105-106). 05.01.2021 позивачем [PERSON] подано заяву в порядку ст.49 ЦПК України (т.2 а.с.127-129). Так, позивач вказує, що постановою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року встановлено, що 1/2 частка нежитлових приміщень 1-го поверху № №103-1, 103-5, 103-5а, 103-56, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ «А-1», загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та нежитлові приміщення 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв.м, в літ.«А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] і двокімнатна квартира [ADDRESS] належать 3-й особі [PERSON] . В суді апеляційної інстанції [PERSON] на підтвердження права власності на квартиру надав для огляду, оригінал договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , виданий Харківською товарною біржею, завірені ним копії договору купівлі-продажу від 30.04.2002 р. 1/2 частки нежитлових приміщень в житловому будинку літ «А-10» № 103-1-:-103-8 загальною площею 91,90 кв. метрів, що знаходяться в [ADDRESS] та завірену ним копію договору купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв. м. в літ.«А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Інформаційні довідки № 141409163 від 16.10.2018 року за параметрами пошуку « [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за повним співпадінням» розділ «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» не містить інформацію, що 3-я особа [PERSON] є власником вище вказаного майна. Тому позивач бажає відмовитися від частини позовних вимог, а саме: від позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв.м. в літ.«А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] . В Інформаційній довідці № 141409163 від 16.10.2018 року за параметрами пошуку « [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за повним співпадінням» розділ «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» міститься інформація про належність відповідачу в цілому на праві власності гаражу № [NUMBER] , що розташований по [ADDRESS] , але у зв`язку з тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 3 травня 2020 року встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником спірного гаражу, позивач також бажає відмовитися від позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частку цього гаражу. Згоду на відчуження гаражу вона надавала, але коштів від відповідача [PERSON] від продажу гаражу в 1/2 частці його вартості не отримувала. В суд апеляційної інстанції теперішній власник гаражу надав договір купівлі-продажу, з якого вбачається, що спірний гараж був проданий за 10023 грн. На підставі викладеного, позивач остаточно просить суд: - прийняти відмову від частини заявлених позовних вимог, а саме: визнання права власності на: 1/2 частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 31г, 35, 38а, 39, 40, 40а, 42, 60, загальною площею 128,8 кв.м. в літ.«А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] ; на 1/2 частку гаражу № [NUMBER] , що розташований по [ADDRESS] . Позовні вимоги про визнання права власності: на 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] , на автомобіль SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску в цілому; на 1/4 частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-56, 103-6-:-103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-10 загальною площею 91, 9 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; на Ѕ частку нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв. м. , № 12а площею 0,6 кв. м., № 126 площею 0,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4, 9 кв. м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, №11, № 12, № 12а, №126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м в літ. А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; стягнення з [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації у розмірі 496879, 50 коп.; стягнення з [PERSON] на користь позивача грошової компенсації Ѕ частки розміру вкладу [PERSON] у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіко» у розмірі 52675 грн.; -стягнення з [PERSON] на користь позивача грошової компенсації Ѕ частки розміру вкладу [PERSON] у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір і К» у розмірі 250 грн.; -стягнення з [PERSON] на користь позивача судових витрат - судового збору у розмірі 9 605 грн. [PERSON] підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнену позвону заяву від 04.01.2021 року, яка подана до суду 05.01.2021 року, підтримала у повному обсязі. Представник позивача адвокат Хряпинська С.С. у судовому засіданні просила про задоволення уточненої позовної заяви, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та уточнених позовних заявах. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, 12.01.2021 представником відповідача адвокатом Бочаровою О.М. подано до суду заяву відповідача [PERSON] про те, що він просить розглянути справу за його відсутності, від надання пояснень відмовляється, від надання відповідей на запитання позивача та її представника відмовляється. Також зазначив, що, судом дійсно було винесено ухвалу, якою дійсно, визнано його явку до суду обов`язковою, однак, він надавав до суду заяву, у якій просив вирішити справу за його відсутності та з урахуванням того, що його інтереси представляють адвокати Деркач С.А. та Бочарова О.М., які взмозі надати відповіді на всі питання по суті справи. Крім того, на даний час відповідач переймається через свою безпеку, оскільки має докази втручання в його особисте життя з боку невідомих йому осіб, що перешкоджає [PERSON] вільно пересуватись територією України (т.2 а.с.137). Представник відповідача\~ адвокат\~Бочарова О.М.\~у судовому\~засіданні просила\~позов задовольнити\~частково,\~визнати за\~подружжям по\~Ѕ частині\~ житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , та за позивачем визнати право власності на автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску. При цьому посилалася на те, що позивачем не надано жодних джоказів, які б підтверджували, що кошти від продажу квартир позивача були використані для купівлі будинку по [ADDRESS] та проведення в ньому ремонту. Щодо стягнення з відповідача грошової компенсації Ѕ частки розміру статутного капіталу ТОВ «Альтіко» та ТОВ «Альтаір і К» вказала, що грошові кошти, які були внесені відповідачем до статутних капіталів зазначених товариств є власністю товариств, а отже не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На позовну заяву в частині стягнення з відповідача грошової компенсації вартості нежитлових приміщень заперечувала, вказуючи, що нежитлові приміщення першого поверху: № 12, площею 3,1 кв.м., № 12а, площею 0,6 кв.м., № [NUMBER] , площею 9,2 кв.м., 1, площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1, площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12В, № 12Г, частина приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбані відповідачем для здійснення господарської діяльності за кредитні кошти, та в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором вказані вище нежитлові приміщення передано в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк». Стосовно нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] пояснила, що вказані приміщення відповідачу не належать. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлялись, причин неявки у судове засідання повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Треті особи не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явились у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. В силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності третіх осіб. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.1, 2 ч.2 ст.49 ЦПК України). Суд погоджується із доводами представника позивача стосовно подання відзиву на позовну заяву не уповноваженою на те особою. Так, згідно ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України). Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до\~Закону України\~"Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Положеннями\~статті 26 Закону N 5076-VI\~визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, що узгоджується зі статтею 14 Правил адвокатської етики. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Частина друга статті 27 Закону N 5076-VI регламентує вичерпні випадки вчинення договору про надання правової допомоги усно: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. Системний аналіз положень статей\~26\~та\~27 Закону N 5076-VI\~дозволяє дійти висновку, що надання правової допомоги адвокатом без укладення договору в письмовій формі, зокрема лише на підставі довіреності, не допускається, окрім випадків, передбачених частиною другою\~статті 27 цього Закону. Таким чином, в даному випадку [PERSON] повинен надати суду договір про надання правової допомоги. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Вимоги до форми заяв по суті справи також викладені у ст.183 ЦПК України. Частиною 2 вказаної статті також визначено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Відповідно до ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Частиною 3 вказаної статті визначено обов`язковий вміст відзиву. Крім того, відповідно до ч.6 статті, до відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача. Однак, до поданого [PERSON] відзиву не додано документів, які б підтверджували його повноваження на представництво інтересів [PERSON] . Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Питання щодо прийняття заяв по суті справи вирішувалось на стадії підготовчого провадження в порядку, визначеному ст.197 ЦПК України. У підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Як встановлено судом, ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.02.2020 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с.187), оскільки суд дійшов висновку, що проведено всі необхідні дії на стадії підготовки справи до судового розгляду по суті. При цьому, судом було прийнято відзив [PERSON] до розгляду, долучено його до матеріалів справи. Однак, з даним висновком погодитись не можна, оскільки відзив подано з порушенням ст.178 ЦПК України. Разом з тим, враховуючи, що наразі минула стадія, коли суд мав право повернути без розгляду поданий відзив, суд, при ухваленні рішення, не приймає його доводів до уваги. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, в межах остаточних позовних вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 30 січня 1993 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 30.01.1993 зроблено запис за №181 у Палаці одружень «Центральний» у м.Харкові, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (т.1 а.с.10). Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2000 [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 31,8 кв.м., корисною площею 31,1 кв.м., посвідченого 25 травня 2000 року державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори Авер`яновою Л.П. за реєстровим № 3-878. Ця квартира належала продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.11.1999 Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 7-3164, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 03 грудня 1999 року за реєстром № П-2-8804, Продаж вчинено за суму 7000 грн. (т.1 а.с. 12). 21.06.2000 [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , позначений на плані будівлі літерою «А-2» (рік будівництва - 2000) складається з однієї квартири (5-ти жилих кімнат) та підвалу, позначеного літерою «Ап», загальною площею 356,6 кв.м., житловою площею 118,4 кв.м. та допоміжних приміщень площею 117,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., наданій користувачу на підставі рішення Харківської міської ради народних депутатів від 28.01.1992 № 23. На вказаній земельній ділянці також розташовані надвірні будівлі: Гараж Літ. Б, Огорожа № 1, зазначені у технічному паспорті та довідці-характеристиці КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 23-13783 від 20.06.2000. Вказаний житловий будинок зареєстрований на праві спільної сумісної власності на ім`я позивача та на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 червня 2000 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішним Є.В. за реєстровим № 2801 (т.1 а.с. 11). Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2000 [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 36,9 кв.м., корисною площею 36,3 кв.м., посвідченого 01 вересня 2000 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. за реєстровим за реєстровим № 1-2077. Ця квартира належить гр.гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 26.05.1999 за реєстраційним № 5-99-191352, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 28.05.1999 за реєстром № П-5-50022, Продаж вчинено за 6000 грн. (т.1 а.с. 13). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серія [NUMBER] від 19.09.2006, власником транспортного засобу SUZUKI GRAND VITARA (V=1995), серійний номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (т.1 а.с. 27). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія [NUMBER] від 30.11.2007, власником транспортного засобу марки SUZUKI (як вказує позивач та відповідачем не заперечується), реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (т.1 а.с. 28). Згідно з договором № 79 від 09.01.2006 [PERSON] уклала договір з ТОВ «Монолит» строительный альянс» про участь в будівництві по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на 14 поверсі, будівельною площею 117,28 кв.м. Розмір внеску на день укладення договору складає 503\~424,40 грн. (т.14 а.с. 17-20). Відповідно до договору № 86 від 09.01.2006 [PERSON] уклала договір з ТОВ «Монолит» строительный альянс» про участь в будівництві по [ADDRESS] трикімнатної квартири під [ADDRESS] на 15 поверсі, будівельною площею 117,28 кв.м. Розмір внеску на день укладення договору складає 503\~424,40 грн. (т.1 а.с. 21-23). Згідно з довідкою № 3112 від 07.11.2008, виданою [PERSON] директором ТОВ Монолит строительный альянс [PERSON] , про те, що відповідно до договору № 86 про участь у будівництві від 09.01.2006 внесені грошові кошти на будівництво трикімнатної квартири під [ADDRESS] у розмірі 497\~044,00 грн. (т.1 а.с. 24). [PERSON] на праві приватної власності належить частина нежитлових приміщень першого поверху: № 12, площею 3,1 кв. м., № 12а площею 0,6 кв. м., № [NUMBER] площею 0,2 кв. м., 1 площею 4, 4 кв. м.; другого поверху: № 1 площею 4, 9 кв. м.; третього поверху: № 1; № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, №11, № 12, № 12а, №126, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв. м., загальною площею 300 кв. м в літ. А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 338, виданий 30.04.2014, видавник: Маренко Л.М. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу. Відповідно до Довідки № 1-2/20/502 від 20.08.2020 виданої АТ «ПроКредит Банк», між АТ «ПроКредит Банк» та ФОП [PERSON] 29.04.2014 укладено рамкову угоду № FW 207.570, відповідно до якої Банк зобов`язувався здійснювати кредитування Позичальника у межах ліміту кредитування - 300 000,00 доларів США. На підставі рамкової угоди Банк та Позичальник уклали Договір про надання траншу № 207.44123/FW207.570 від 29.04.2014, відповідно до якого Позичальнику було надано кредит на таких умовах: сума кредиту 90 000,00 доларів США, процента ставка 12% річних (змінювана), строк 84 місяці. На дату укладення Кредитного договору, загальна сума процентів за кредитом за весь період становить 44 177,12 доларів США, загальна сума кредиту разом з процентами за користування кредитом становить 134 177,12 доларів США. Остаточна сума процентів залежить від розміру процентів відповідно до умов Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Рамковою угодою та Кредитним договором надано, зокрема, нежитлове приміщення першого поверху за №№ 12, 12а, 126, 1; другого поверху № 1, третього поверху №№ 1, 2, 6, 6а, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 12а, 126, 12в, 12г; частина приміщень № 1 «літ А6», загальною площею 300 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (договір іпотеки № 320958-ІД1 від 30.04.2014 року; Іпотекодавець - [PERSON] ) (т.2 а.с.72). На момент розгляду справи вказані нежитлові приміщення знаходяться під обтяженням АТ «ПроКредит Банк». Крім того, 23.05.2013 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. посвідчено право приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1087, виданий 23.05.2013, на Ѕ нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно з детальною інформацією про юридичну особу, засновниками та кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Альтаір і К», код ЄДРПОУ 37658125, є [PERSON] та [PERSON] , розмір внеску до статутного фонду [PERSON] складає 500,00 грн. Керівником ТОВ «Альтаір і К» є [PERSON] . Дата взяття на облік Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтаір і К» 04.05.2011 № запису 1\~480\~102 0000 050187 (т.1 а.с. 29-32). Відповідно до детальної інформації про юридичну особу, засновниками та кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Альтіко», код ЄДРПОУ 38382614, є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , розмір внеску до статутного фонду [PERSON] складає 105\~350,00 грн. Дата взяття на облік Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіко» 01.10.2012 № запису 1\~480\~102 0000 053864 (т.1 а.с. 33-36). Відповідачем не заперечується, що він був одним із засновників ТОВ «Альтіко», однак 10.12.2018 в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи зроблено запис про те, що [PERSON] є єдиним засновником (учасником) юридичної особи - ТОВ «Альтіко», код ЄДРПОУ 42684450, № запису 1\~480\~102 0000079114 (т.1 а.с. 48-52). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідачем не оспорюється вимога позивача щодо визнання за позивачем права власності на транспортний засобу SUZUKI GRAND VITARA (V=1995), серійний номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тому в цій частині позовна вимога підлягає задоволенню. Щодо визнання за позивачем права власності на 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплене у статті 368 ЦК України. У статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Покупцями у цьому договорі вказано [PERSON] та [PERSON] . За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Факт придбання спірного житлового будинку [ADDRESS] за особисті кошти позивача, які залишили в неї після продажу дошлюбного майна, - не доведений. Крім того, доказів на підтвердження того, що продаж квартири [ADDRESS] житловою площею 21,9 кв.м., загальною площею 36,9кв.м., яка належала на праві сумісної власності позивачці та її донькам був здійснений для проведення ремонту в спірному житловому будинку не надано. Разом із цим, та обставина, що позивач, за відсутності доказів використання коштів для придбання спірного будинку [ADDRESS] та проведення в ньому ремонту за особисті кошти, не може вважатись тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про будь-яке цільове використання таких коштів та не виключає можливості їх передачі обом членам подружжя для використання в інтересах сім`ї. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що для придбання спірного будинку нею були витрачені повністю або частково кошти, які належали їй особисто. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, позивачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] підлягають частковому задоволенню та розподілу будинку по Ѕ частині кожному із подружжя. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації Ѕ частки розміру вкладу відповідача у статутний капітал ТОВ «Альтіко» у розмірі 52675 грн. та Ѕ частки розміру вкладу відповідача у статутний капітал ТОВ «Альтаір і К» у розмірі 250 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що ТОВ «Альтаір і К» було засновано відповідачем за участю третіх осіб 04.05.2011, ТОВ «Альтіко» засновано 01.10.2012, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При цьому, судом встановлено, що відповідачем у 2018 році здійснено відчуження його долі в статутному капіталі ТОВ «Альтіко». Таким чином, судом встановлено, що станом на момент звернення до суду, відповідачу доля в статутному капіталі ТОВ «Альтіко» не належить, що унеможливлює розгляд питання про стягнення з відповідача грошової компенсації, за умови того, що позивач не ставить питання про визнання договору купівлі-продажу долі в статутному капіталі недійним. Окрім того, відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 18 січня 2013 року у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, зазначено, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням ( відчуженням ) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, частина перша статті 61 Кодексу. Отже, право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Встановлено, що [PERSON] став одним із засновників ТОВ «Альтаір і К» під час шлюбу з позивачкою. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Даних щодо скарження вчиненого правочину суду надано не було, гроші які були внесені відповідачем до статутного капіталу, де подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням ( відчуженням ) спільного майна подружжя, у зв`язку з чим суд відмовляє [PERSON] у задоволенні вимог про стягнення з [PERSON] 250,00 грн. та 52675 грн. компенсації вкладу у статутні капітали товариств. Щодо реєстрації за позивачем 1/4 частки нежитлових приміщень 1-го поверху в житловому будинку літ. «А-10» № 103-1-:-103-8, загальною площею 91,90 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. Позивачем надано суду копію заяви від 23.05.2013, якою [PERSON] підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, придбана нерухомість також юуде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набуваєтсья ними за час шлюбу (т.2 а.с.107). При цьому, в провадженні Київського районного суду м.Харкова перебуває цивільна справа №646/3916/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої позивач просить стягнути з\~ [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 922 950,00 грн., що еквівалентно 35 000,00 доларів США, шляхом реєстрації права власності на Ѕ нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Оскільки зазначений об`єкт нерухомості наразі є спірним в частині його належності відповідачу, позовні вимоги щодо такого майна не розглядаються. Щодо реєстрації за позивачем 1/2 частки нежитлових приміщень першого поверху: № 12 площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв.м., № 12б площею 9,2 кв.м., 1 площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає, що відповідно до наявних матеріалів справи нежитлові приміщення першого поверху: № 12 площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв.м., № 12б площею 9,2 кв.м., 1 площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] дійсно належать відповідачу та придбані ним відповідно до договору про надання траншу № 207.44123/FW207.570 від 30.04.2014. Так, відповідно до умов кредитного договору, фізична особа-підприємець [PERSON] позичив у ПАТ «ПроКредит Банк» грошові кошти у сумі 90 000.00 (дев`яносто тисяч) доларів США для придбання нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з додатком № 1 до Договору траншу від 30.04.2014, відповідач зобов`язаний повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами до 05.05.2021. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідачем, нежитлові приміщення першого поверху: № 12 площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв.м., № 12б площею 9,2 кв.м., 1 площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] передано в іпотеку ПАТ «ПроКредит Банк» за Договором іпотеки № 320958-ІДІ від 30.04.2014 та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі коли кредитне зобов`язання виникло під час шлюбу, але його виплата була здійснена вже після припинення шлюбних відносин за рахунок особистих коштів одного з колишнього подружжя, Верховний Суд вважає, що відповідно до змісту ст.57, 60, 69, 71 СК України половина вартості сплаченої суми припадає на частку іншого з колишнього подружжя (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18). Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного з подружжя в рахунок погашення кредитних зобов`язань (постанова Верховного Суду від 09.01.2020 у справі № 367/7110/14-ц провадження № 61-12957св.19). Окрім цього, потрібно визначити, яка частини кредиту погашена за час шлюбу, а також, яка частина кредитних коштів повернута самостійно відповідачем і яка частина зобов`язань перед банком залишається непогашеною, визначити розмір спільного боргу та здійснити розподіл майна з його урахуванням (постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18). Доказів дострокового погашення кредитних зобов`язань сторонами не надано. Відповідно до довідки Вих.№1-2/20/502, станом 10.08.2020 заборгованість за кредитом складає 14 113,00 доларів США. При цьому, згідно зазначеної довідки, боргові зобов`язання за кредитним договором виконувались [PERSON] та [PERSON] , тобто позивачем такі зобов`язання не виконувались. Таким чином, станом на момент звернення до суду, нежитлові приміщення 1-го поверху №№12 пл.3,1 кв.м, 12а пл. 0,6 кв.м, 12б пл. 0,2 кв.м, І пл. 4,4 кв.м, 2-го поверху № І пл.4, 9 кв.м та 3-го поверху №№ 1,2,6,6а,7,8,9,10,11,12,12а,12б,12в,12г,частина № І пл. 4, 8 кв.м, загальною площею 300,0 кв.м в літ. «А-6» у [ADDRESS] , мають статус майна, що перебуває в іпотеці та кредитні зобов`язання за яким не виконані, тобто його розподіл може вплинути на інтереси банківської установи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов`язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов`язань. Зі змісту ч.4 ст.65 СК України вбачається, що такий договір створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, буде використане в інтересах сім`ї. Окрім цього, ч.2 ст.73 СК України передбачає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї й одержане за договором використано на її потреби. При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18). Для правильного вирішення справи потрібно встановити весь обсяг спільного майна подружжя та з урахуванням боргів подружжя вирішити питання про поділ майна (постанова Верховного Суду від 01.11.2018 року у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18). За загальним правилом, отримавши у власність кредитні (позичені) кошти, у подружжя виникає й зобов`язання у вигляді повернення грошей, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Вказаний висновок детально обґрунтований, наприклад, у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 638/1962/17. Також підтвердженням тому є висновок Верховного Суду, викладений ще у постанові від 03.05.2018 у справі № 639/7335/15-ц, відповідно до якого, тлумачення ч.4 ст.65 СК свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: - договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; - майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дає змогу кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий із подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір укладено, а одержане майно використано в інтересах сім`ї. Такий підхід насамперед спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. При цьому слід мати на увазі, що інший із подружжя може і не знати про наявність боргових зобов`язань. Але ця обставина не звільняє його від солідарної відповідальності за боргами, якщо буде встановлено, що одержані кошти чи майно були використані в інтересах сім`ї. Однак, сторонами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що нежитлові приміщення першого поверху: № 12 площею 3,1 кв.м., № 12а площею 0,6 кв.м., [ADDRESS] б площею 9,2 кв.м., 1 площею 4,4 кв.м.; другого поверху: № 1 площею 4,9 кв.м.; третього поверху: № 1, № 2, № 6, № 6а, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 12а, № 12б, № 12в, № 12г, частину приміщення № 1 площею 4,8 кв.м., загальною площею 300 кв.м. в літ. «А-6», що розташовані за адресою: [ADDRESS] придбавались відповідачем в інтересах сім`ї. Щодо стягнення з [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації у розмірі 496879, 50 коп. на користь [PERSON] . Як пояснила позивач, вказана сума складається із Ѕ загальної суми двої пайових внесків за квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , які фактично зареєстрвоані за позивачем. Вимоги щодо поділу вказаних квартир чи реєстрації їх за відповідачени висунуто не було, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивач просить отримати компенсацію за майно, яке вже належить їй. Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду [PERSON] було сплачено судовий збір у максимальному на день звернення до суду розмірі 9605,00 грн. (т.1 а.с.2). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень\~ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (49,78%), та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 4781 грн. 37 коп. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника позивача у справі міститься договір про надання правової допомоги (по цивільній справі) від 18.02.2019, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер виданий адвокатом. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: 1) копію Договору про надання правової допомоги (по цивільній справі) від 18.02.2019 року; 2) Акт надання праової допомоги від 12.01.2021; 3) квитанцію №б/н від 18.02.2019; З наданих суду доказів вбачається, що адвокат Хряпинська С.С. зобов`язалась надати [PERSON] консультаційну та правничу допомогу щодо представництва її інтересів в Київському районному суді м.Харкова по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. За вказані послуги Замовник сплачує винагороду Виконавцю в розмірі 50 000 грн., яка сплачена у повному обсязі 18.02.2019. Як зазначено у Постанові ВС/КАС у справі №640/18402/19 від 28.12.2020, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, тому детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Стороною відповідача не заявлено про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 50 000 грн., у зв`язку з чим суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з наданням правової (правничої) допомоги в розмірі 24 890 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.\~76\~, ч. 1,\~2\~ст.\~77, ч. 1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя, 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , при цьому слід залишити на праві власності [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , як другому із подружжя та визнання за [PERSON] право власності на автомобіль марки SUZUKI, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, у задоволенні решти заявлених позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: partial