Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини-інваліда і матері дитини інваліда. В обгрунтування поданої до суду позовної заяви посилалася на те, що вони перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2004 року. Від сумісного проживання мають неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO], який проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. З вересня 2015 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, відповідач у вихованні дитини участі не приймає. В добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Інших неповнолітніх дітей відповідач не має, стягнення відносно нього за виконавчими документами не проводяться. Їх неповнолітній син має статус дитини інваліда з діагнозом легка розумова відсталість внаслідок ураження головного мозку, Ф 70.0; 07.9; системне недорозвинення мови другого рівня, дизартрія середньої слабкості, Ф 80.1. Відповідач має постійне місце роботи в ПАТ "Азовзагальмаш", працює водієм, а окрім того також працює неофіційно і має нестабільний і нерегулярний заробіток, який використовує в своїх цілях. На сьогоднішній день їх син потребує постійного догляду, тому вона позбавлена можливості працювати і забезпечувати себе і свою дитину належним чином одночасно. Єдиним джерелом доходу для неї і її дитини є пенсія. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини - інваліда і на її утримання без погіршення його матеріального становища, тому просить суд з нього стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її користь у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і протягом тривалого часу її проживання з дитиною - інвалідом та турботи про нього. При розгляді справи позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили суд її задовольнити. Позивачка вказувала на те, що в зв»язку з відвідуванням сином спеціального навчального закладу вона змушена тривалий час як зранку, так і увечері витрачати час на його поїздки до цього закладу (відвозити його та привозити додому), тому не має можливості влаштуватися на постійну роботу. Вона має підробітки, так як працює періодично майстром манікюру, отримуючи близько 300-400 грн. на місцяь, однак цього недостатньо як для її існування, так і для утримання сина-інваліда. Також вказала на те, що проживає за рахунок пенсії, яку отримує на сина-інваліда. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, вказавши на те, що відповідач працює в публічному акціонерному товаристві «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» водієм автотранспортних засобів і тому аліменти мають бути стягненні не в твердій грошовій сумі, а в частці від його заробітку (доходу). Він згоден сплачувати аліменти на утримання сина-інваліда в розмірі 1/4 частини від свого заробітку (доходу). Відповідач вказав на те, що й так добровільно допомагає матеріально сину і не відмовляється від цього. Також вважає, що позивачка не довела того, що син не може обходитися без її постійного стороннього догляду, так як він відвідує спеціальний навчальний заклад, а він безпосередньо сам не має можливості надавати матеріальну допомогу на її утримання. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. При розгляді справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.6). [PERSON], [INFO] є дитиною інвалідом, перебуває на «Д» обліку у психоневролога з 01 грудня 2015 року та потребує реабілітації (а.с.25,26,27-31). Проживає разом з матір»ю [PERSON] (а.с.7). Безпосередньо сам малолітній [PERSON], [INFO], навчався в дошкільному навчальному закладі № 80 з 16 червня 2010 року по 01 серпня 2012 року в групі № 2, переведений згідно діагнозу до я/с № 46 (а.с.22). Як вбачається з повідомлення [PERSON] ступенів № 52 від 03 березня 2016 року, [PERSON], [INFO], навчається в 1-Г класі (допоміжному) на підставі рекомендації ПМПК, виявляє низьку працездатність, супроводжують його до школи та зі школи його мати [PERSON] і старша сестра Анастасія (а.с.24,36). Відповідач [PERSON] працює в публічному акціонерному товаристві «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» водієм автотранспортних засобів з 05 січня 2011 року. Розмір його заробітної плати за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року склав 6 083 грн. 78 коп. Як вбачається з наданих суду ксерокопій фіскальних чеків, відповідач [PERSON] здійснює переказ грошових коштів на утримання сина на користь позивачки (а.с.32). Згідно положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому, судом встановлено, що дитина позивачки та відповідача є дитиною - інвалідом з діагнозом: легка розумова відсталість внаслідок ураження головного мозку, Ф 70.0; 07.9; системне недорозвинення мови другого рівня, дизартрія середньої слабкості, Ф 80.1, а також потребує відповідного лікування, що підтверджується медичною документацією наданою суду (а.с. 42-48). Наведені обставини, зокрема, що малолітній [PERSON], [INFO] є дитиною-інвалідом з вищевказани діагнозом визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачка [PERSON] отримує державну соціальну допомогу на дитину інваліда [PERSON], [INFO], в розмірі 1479 грн. 30 коп. щомісячно. Допомога призначена з 01 грудня 2015 року по 30 грудня 2017 року. Разом з цим, суд прийшов до висновку, що з урахуванням тяжкості захворювання малолітньої дитини-інваліда розмір отримуваної позивачкою допомоги є таким, що не забезпечує в повній мірі потреб цієї дитини. Тому, з відповідача слід стягнути аліменти в судовому порядку. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований та має постійне джерело доходу. Тому, суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з нього в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу). При цьому, при розгляді справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що відповідач [PERSON] має нерегулярний (мінливий) дохід і аліменти з нього слід стягувати саме в твердій грошовій сумі. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на користь позивачки матері дитини -інваліда, то суд з цього приводу зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.88 СК України якщо один з подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитись без постійного сторонього догляду, і опікуєтся нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, виходячи зі змісту приведеної норми Закону, для призначення утримання того з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, необхідно одразу дві умови: по-перше, неможливість дитини обходитись без постійного сторонього догляду, по друге- можливість другого з подружжя надавати таку матеріальну допомогу. Разом з тим суд вважає, що доказів того, що дитина інвалід не може обходитись без постійного сторонього догляду саме позивачки [PERSON] та того, що відповідач [PERSON] може надавати утримання позивачці, нею суду не надано, про існування таких доказів не зазначено. Сам відповідач в цій частини позову заперечував, вказавши, що зараз не має матеріальної можливості надавати утримання матері дитини-інваліда. За приписом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ці обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судове рішення не може грунтуватись на припущеннях (ст.213 ЦПК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині саме з цих підстав. Судовий збір відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial