Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] подав до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 6337грн., штрафу в сумі 570 грн., пені - 6235 грн. У позовній заяві зазначено, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 12.12.2011 року у справі №2-3443 з відповідача стягнуто 19034 грн. на користь позивача. Рішення суду відповідачем не було виконано, а тому позивачу завдано матеріальну шкоду, яку просив стягнути з відповідача. Представник позивача та позивач в судовому засіданні просили позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав через важкий матеріальний стан відповідача та просив застосувати позовну давність, що пропущена позивачем, в подальшому в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2011 року, яким скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 11.03.2011 року у справі №0907/2-3443/2011 з відповідача на користь позивача стягнуто:18232 грн. майнової шкоди, 500грн. моральної шкоди, 310.82грн.судових витрат, а всього 19042.82 грн. (а.с.24-27). 10.01.2012 року відкрито виконавче провадження на підставі ВЛ 2-3443 виданого 07.12.2011р.(а.с.3), стягнення по даному ВП не проведено (а.с.22). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Індекси інфляції споживчого ринку України розраховуються Міністерством статистики України, як уповноваженим органом, та публікуються в засобах масової інформації. Повідомлені засобами масової інформації, з посиланням на Міністерство статистики України, ці показники, згідно ст.19,21,22 ЗУ "Про інформацію", є офіційними, а тому, вважаються загальновідомими і такими що не потребують доказування. З урахуванням викладеного положення статті 625 ЦК регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами на підставі ухвалення рішення суду. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Покликання представника відповідача на скрутний фінансовий стан [PERSON] відхиляються судом, оскільки такий стан не є правовою підставою не виконання рішення суду. Представник позивача в судовому засіданні уточнив, що вимога щодо стягнення штрафу - 570 грн., це є вимога в розумінні 3% річних за ст..625 ЦК України, від суми заборгованості. А тому, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат - 6337 грн. та 3% річних - 570 грн., підлягають до задоволення. Щодо застосування представником відповідача строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Інфляційні витрати нараховані позивачем за період з 01.01.2014року по лютий 2015 року, а 3% річних - за один рік (2014р.), при цьому позовна давність не є пропущеною, оскільки з часу відкриття ВП в січні 2012 року вживалися відповідними органами дії на примусове виконання рішення суду, а право порушене відповідачем є триваючим, позивач же дізнався про порушення його прав з часу усвідомлення про ухилення відповідача від виконання рішення суду (в кінці 2014 року за поясненнями позивача). Тому, позовна давність не є пропущеною. Проте, що стосується вимоги про стягнення пені в сумі 6235 грн., то такі вимоги є безпідставними, а застосування позивачем до обґрунтування цієї вимоги ст..3 Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», не є вірним так як даний закон не регулює дані правовідносини. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню частково. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі ст.ст. 11, 509, 625 ЦК України,

Outcome: partial