Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

18.05.2015 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до ПАТ « Теплоенергомонтаж » « Про стягнення заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди ». Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 24.12.1979 року по 24.09.2012 року вона працювала в Харківському монтажно-налагоджувальному управлінні тресту «Теплоенергомонтаж», яке в подальшому було перейменоване на ХМУ ПАТ «Теплоенергомонтаж», на посаді інспектора відділу кадрів. 24.09.2012 року вона була звільнена з підприємства відповідача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Розмір її заробітної плати за час роботи на підприємстві складав 2000 гривень щомісячно, з восьмигодинним робочим днем та пятиденним робочим тижнем. На день звільнення відповідач не виплатив її заробітну плату за період часу з 01.01.2012 року по 24.09.2012 року, також при звільненні її не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за 2012 рік. Її письмове звернення від 12.08.2013 року про необхідність виплати її заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку відповідачем залишено без уваги та відповіді. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з порушенням термінів його виплати її підприємством не нараховувався та не виплачувався. Інформація щодо розміру її середньої заробітної плати та інших обов»язкових виплат її відповідачем надана не була. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітної платі за період з 01.01.2012 року по 24.09.2012 року в загальній сумі 17600 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з порушенням термінів його виплати за період з 25.09.2012 року по 14.05.2015 року в сумі 88800 гривень, компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в розмірі 2000 гривень. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 гривен, тому що незаконними діями відповідача її були заподіяні моральні страждання, що привело до психічних та психологічних переживань, які вона відчуваю протягом тривалого часу. Ці переживання були обумовлені неможливістю матеріально забезпечити свою родину, придбати необхідні побутові речі, їжу, ліки, сплатити за комунальні послуги. Крім того, діями відповідача вона була поставлена у принизливе становище, на теперішній час вона подавлена і пригноблена, порушений нормальний уклад її життя. В судове засідання позивач [PERSON] В не прибула, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши право представляти свої інтереси в суді своєму представнику [PERSON] ( а.с. 35 ). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, на які позивач посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошуючи на тому, що позивач своєчасно була ознайомлена з наказом про її звільнення, трудову книжку отримала у визначений КЗпП України термін. За спірний період заробітна платня позивачу не виплачувалась у зв»язку з тяжким матеріальним становищем, яке склалося на підприємстві. З початку 2012 року та до моменту звільнення, позивач працювала неповний робочий день з неповним робочим тижнем та була у безоплатної відпустці, що було обумовлено тяжким фінансовим положенням на підприємстві. З відповідними наказами керівника підприємства вона була ознайомлена під розпис. Розрахунок заборгованості по заробітної платі позивачем був складений не на підставі відповідних бухгалтерських документів, які у позивача відсутні, а виходячи з її особистих міркувань, так як вона вважає про те, що її середній заробіток становив приблизно 2000 гривень на місяць. Крім того, представник позивача наполягав на розгляді вказаної справи за наявними матеріалами, заперечуючи проти надання чи витребування додаткових матеріалів, вважаючи про те, що наявних доказів достатньо для задоволення позовних вимог позивача. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та інших виплат, які підлягають виплаті позивачу при звільненні, визнали частково, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не визнали. При цьому представники відповідача в судовому засіданні пояснили про те, що позивач у вказаний термін працювала з неповним тижнем і робочим днем та перебувала у безоплатної відпустці, що було обумовлено тяжким фінансовим положенням на підприємстві. З відповідними наказами керівника підприємства позивач була ознайомлена під розпис. На теперішній час первинні бухгалтерські документи на підприємстві відсутні, у зв»язку з тим, що підприємство фактично не працює. Попереднє керівництво підприємства не передало новому керівництву всю бухгалтерську документацію, у зв»язку з чим на підприємстві наказом керівника утворена відповідна комісія для перевірки фінансово господарської діяльності підприємства, яка до теперішнього часу з об»єктивних причин не приступила до своєї роботи. З наявних бухгалтерських документів підприємство вбачається те, що заборгованість по заробітної платі позивача складає 4654,59 гривень, компенсація за невикористану за 2012 рік відпустку складає 502,11 гривень. В цій частині відповідач визнає позовні вимоги, а також розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині стягнення моральної шкоди позовні вимоги відповідач не визнає, так як затримка в виплаті заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, сталася не з вини підприємства, а з об»єктивних причин тяжким фінансовим положенням на підприємстві. ( а.с.а.с. 24, 50 ) Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON] і [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ч. 2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 24.12.1979 року по 24.09.2012 року працювала в Харківському монтажно-налагоджувальному управлінні тресту «Теплоенергомонтаж», яке в подальшому було перейменоване на Харківське монтажне управління ПАТ «Теплоенергомонтаж», на посаді інспектора відділу кадрів. 24.09.2012 року [PERSON] була звільнена з підприємства відповідача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується наданими позивачем копією трудової книжки, довідкою підприємства відповідача, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також наданим представником відповідача відповідним наказом № 27 від 24.09.2012 року про звільнення позивача [PERSON] з вказаних підстав, які були досліджена в судовому засіданні. ( а..а.с. 7-8, 9, 16-17, 39 ). Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачую працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ст.. 115 КЗпП України та ст.. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Крім того в судовому засіданні встановлено те, що позивач [PERSON] з приводу невиплати заборгованості по заробітної платні та інших обов»язкових платежів 12.08.2013 року, 03.03.2015 року та 03.04.2015 року зверталася до керівництва відповідача, про що свідчить досліджена в судовому засіданні копії відповідних заяв. ( а.с.а.с. 10, 11, 12-13, 14, 15 ). Однак до теперішнього часу керівництво підприємства відповідача не надало позивачу [PERSON] відповіді на вказані заяви. Вказана обставина не заперечувалася в судовому засіданні представниками відповідача. Факт знаходження позивача [PERSON] в період 2012 року у відпустці без збереження заробітної платні, та праці з неповним тижнем і робочим днем, підтверджується дослідженими в судовому засіданні відповідними наказами керівника підприємства, з якими позивач [PERSON] була ознайомлена належним чином под. розпис. ( а.с.а.с. 37, 38 ). Вказана обставина також не заперечувалась в судовому засіданні як представником позивача, так і представниками відповідача. Відповідно до довідки, наданої представниками відповідача, позивач [PERSON] з 24.12.1979 року по 24.09.2012 року працювала в Харківському монтажно-налагоджувальному управлінні тресту «Теплоенергомонтаж», яке в подальшому було перейменоване на ХМУ ПАТ «Теплоенергомонтаж», на посаді інспектора відділу кадрів. 24.09.2012 року вона була звільнена з підприємства відповідача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Заборгованість по заробітної платі за вищевказаний період складає 4654 гривні 59 копійок, невиплачена компенсація за невикористану в 2012 році відпустку складає 502 гривні 11 копійок, середньоденна заробітна плата за період з жовтня 2011 року по вересень 2012 року складає 20 гривень 26 копійок, середньо місячна заробітна платі за вказаний період складає 345 гривень 55 копійок. ( а.с. 36 ). Суд не приймає до уваги ствердження представника позивача [PERSON] з приводу того, що заборгованість по заробітної платі позивача [PERSON] за період з 01.01.2012 року по 24.09.2012 року складає в загальній сумі 17600 гривень, а також те, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з порушенням термінів його виплати за період з 25.09.2012 року по 14.05.2015 року складає в сумі 88800 гривень, а компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік складає в розмірі 2000 гривень, з наступних підстав. Так позивач [PERSON] в своєї позовної заяві, так і її представник [PERSON] в судовому засіданні наголошували на тому, що вказаний розрахунок був виконаний приблизно, без використання відповідних бухгалтерських документів, які у позивача відсутні, виходячи з особистих міркувань позивача, яка вважає, що її середній заробіток становив приблизно 2000 гривень на місяць. Судом було запропоновано сторонам надати додаткові докази в підтвердження або спростування доводів викладених в позовної заяві позивача [PERSON] Представником відповідача суду була надана копія наказу № 25-Д від 29.07.2015 року виданого керівником підприємства відповідача з приводу створення комісії з метою встановлення фактичних даних первинного обліку бухгалтерської документації підприємства відповідача за період 2011-2015 років, з терміном дії комісії з 28.07.2015 року по 16.08.2015 року. ( а.с. 55 ). При цьому, в судовому засіданні представник відповідача наголошував на тому, що незважаючи на наявність вказаного наказу з встановленням конкретних термінів його дії, визначена комісія до теперішнього часу не приступила до своєї роботи, у зв»язку з відсутністю деяких членів комісії, які у вказаний період, як посадові особи, які здійснювали керівництво підприємством та вели бухгалтерський облік. Незважаючи на наведене, представник позивача [PERSON], в судовому засіданні наполягав на розгляді вказаної справи за наявними матеріалами, заперечуючи проти надання чи витребування додаткових матеріалів, вважаючи про те, що наявних доказів достатньо для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до приписів ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов 'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, приймаючи до уваги приписи вказаних статей ЦПК України та позицію з вказаного питання представника позивача [PERSON], суд розглядає вказану цивільну справи за наявними доказами наданими сторонами по справі. Відповідно до ч. І ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація відповідно до ч. І ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Таким чином на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню : -заборгованість по виплаті за вказаний період заробітної плати в розмірі 4654 гривні 59 копійок; -компенсація за невикористану за 2012 рік щорічну відпустку в розмірі 502 гривні 11 копійок; -середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.09.2012 року по 07.08.2015 року включно в розмірі 17108 гривень ( середній заробіток 345,55. х 34 місяці + ( 10 робочих днів липень - серпень х 20,26 грн. середньодобового заробітку = 202,6 грн. ). У силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди" (з наступними змінами і доповненнями) роз'яснив, що у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України при наявності порушення прав працівника в сфері трудових відносин (незаконне звільнення і т.д. ) яке привело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що, у зв'язку з невиплатою заробітної плати та інших обов»язкових платежів, які полягали виплаті при звільненні, позивач [PERSON] перенесла моральні страждання, що привело до психічних та психологічних переживань, які вона відчуваю протягом тривалого часу, неможливістю матеріально забезпечити свою родину, придбати необхідні побутові речі, їжу, ліки, сплатити за комунальні послуги. Діями відповідача вона була поставлена у принизливе становище, що призвело до втрати її нормальних життєвих зв'язків, був порушений нормальний уклад її життя, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Outcome: partial