Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 1997 року, подружні стосунки та ведення спільного господарства припинили з жовтня 2015 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], який на даний час є повнолітнім, та сина [PERSON], [INFO]. В своїй позовній заяві позивач вказав, що спільне життя у них з дружиною не склалося через її переїзд на інше місце проживання. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, з жовтня 2015 року проживають окремо. Вищезазначені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась, однак надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність. Частиною 3 ст. 109 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а також права їхньої дитини. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки вищенаведені обставини дають підстави суду дійти до висновку, що причини, за якими позивач звернувся до суду, є обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими, оскільки шлюб їх є формальним: на даний час сторони не підтримують подружніх стосунків, сторони не бажають поновлювати подружніх стосунків, не бажають миритися, обоє втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, на даний час спір щодо спільно набутого майна, яке підлягало б розподілу, відсутній. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що розлад в сімї і конфлікти носять не тимчасовий характер, позов обґрунтований серйозними доказами, не підтримують подружніх стосунків, сімя їх розпалася, та враховуючи, що позивач не бажає проживати разом з відповідачем, а тому шлюб їх необхідно розірвати. Позивач відмовився від свого права про стягнення судових витрат з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. З наведених підстав суд прийшов до висновку, що шлюб, укладений між сторонами 16 липня 1997 року, необхідно розірвати. На підставі ст.ст. 110, 112-115 СК України,

Outcome: approved