Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

30 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого посилалася, на те що, з 01 вересня 1978 року по 28 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи до 15 січня 1999 року на посаді старшого лаборанта лабораторії № 503, з 15 січня 1999 року - на посаді завідувача відділу управління персоналом інституту. Наказом № 130-к від 28 серпня 2014 року позивача було звільнено з займаною нею посади у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для проведення ліквідації відділу управління персоналом з 01 вересня 2014 року є наказ № 53 від 27 червня 2014 року "Про скорочення штату та зміни структури інституту". Така ліквідація відділу була проведена, на думку позивача, з єдиною метою - звільнення позивача, оскільки 17 квітня 2014 року був створений новий адміністративний відділ та прийнята на роботу [PERSON] Оскільки позивач вважає, що її було звільнено без достатніх на то підстав, вона просила суд, з урахуванням уточнень, зобов'язати відповідача поновити посаду завідувача відділом управління персоналом в штатному розписі з 02 вересня 2014 року; визнати наказ № 130-к від 28 серпня 2014 року про звільнення [PERSON] незаконним та скасувати його; зобов'язати відповідача поновити позивача на роботі з 02 вересня 2014 року на посаді завідувача відділом управління персоналом; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 436,00 грн. (а. с. 2-6, 99-100). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровської від 03 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства "Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я. Ю. Осади" про зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовлено (а.с.104-106). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову (а.с. 119-125). Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01 вересня 1978 року по 28 серпня 2014 року, працюючи до 15 січня 1999 року на посаді старшого лаборанта лабораторії № 503, з 15 січня 1999 року - на посаді завідувача відділу управління персоналом інституту (а. с. 19-21). Наказом № 130-к від 28 серпня 2014 року позивача було звільнено з займаною нею посади у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 21, 174). Наказом № 53 від 27 червня 2014 року Про скорочення штату та зміни структури інституту з метою оптимізації штату та структури інституту, а також покращення його фінансового стану за рахунок скорочення адміністративних витрат було ліквідовано відділ управління персоналом з усіма вхідними до нього штатними одиницями в структурі та штатному розкладі інституту (а. с. 8). Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив із того, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис, а тому обґрунтовано прийняло рішення щодо звільнення позивачки у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також суд 1 інстанції виходив із того, що рішення про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON], профспілковим органом не мотивоване (відсутнє обґрунтування), а тому підприємство має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Крім того, позивачці пропонувались посади, які були вакантними, але посада на яку позивач погодилася потребувала допуску до державної таємниці, якої у неї не було. Тому суд дійшов висновку, що трудові права позивача відповідачем не порушені, а відповідно відсутні підстави для задоволення позову. Однак, із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права. Так, підприємство дійсно самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис, що й було зроблено відповідачем. Однак, приймаючи рішення щодо звільнення позивачки у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем було допущено порушення її трудових прав та гарантій. З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу із протоколу засідання первинної профспілкової організації ДП "Науково - дослідний та конструкторсько - технологічний інститут трубної промисловості ім.. Я.Ю.Осади" № 58 від 19 серпня 2014 року, згода на звільнення [PERSON] у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України не надана та зазначено підставу відмови, а саме гарантії, встановлені ч. 3 ст. 41 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" - не надання згоди вищестоящого органу профспілки, що передбачено також ст.. 252 КЗпП України (а.с.74-75). Отже, відповідач при звільненні дійшов помилкового висновку, щодо невмотивованої відмови профспілкового органу у наданні згоди на звільнення [PERSON], з яким погодився й суд 1 інстанції і зазначені обставини не перевірив. При цьому не було враховано, що згідно довідки профспілкового комітету (а.с. 13) та витягу з протоколу (а.с. 15), вона з 27.10.2009 року обрана до складу первинної профспілкової організації підприємства, а з 24.04.2012 року була заступником голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації підприємства і відповідачу слід було з'ясував питання щодо надання згоди на звільнення позивачки Дніпропетровською обласною організацією Профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України. Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, Дніпропетровською обласною організацією Профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України, було надано відомості, що позивачка дійсно з 27.10.2009 року обрана до складу первинної профспілкової організації підприємства, а з 24.04.2012 року - заступником голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації підприємства, та відмовлено у наданні згоди на її звільнення (а.с. 184-224). Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року відмова профспілкового органу в дачі згоди на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Крім того, посилання в рішенні суду, на те що претендування позивачки на посаду "ведучого інженера зі спецроботи" є безпідставним, оскільки згідно довідки №Д/743 від 08.10.2014 року посада "ведучий інженер із спецработи 1 відділу" комплектується із наданням доступу органами Служби безпеки України до держаної таємниці, а позивачка такого допуску не мала, є таким, що не ґрунтується на нормах закону, оскільки запропонувавши вищевказану посаду позивачці, на яку вона погодилася, підприємство повинно було вчинити відповідні дії щодо проведення перевірки та з'ясування підстав й можливості надання позивачці доступу органами Служби безпеки України до держаної таємниці. За таких обставин апеляційний суд вважає, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки за п.1 ст. 40 КЗпП України, поновлення її на роботі на посаді завідувача відділом управління персоналом у ДП "Науково - дослідному та конструкторсько - технологічному інституті ім.. Я.Ю.Осади", стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Так, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у разі поновлення працівника на роботі орган, який розглядає спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, у разу обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з палат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки про доходи, [PERSON] у липні 2014 року нараховано 3 282, 84 грн., у серпні 2014 року - 3 234, 51 грн. (а.с.175), кількість робочих днів - 43. Відповідно, середньоденний заробіток становить 151 грн. 59 коп. Надана відповідачем довідка про середньоденний заробіток, розрахована з урахуванням календарних днів, тоді як нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (у тому числі оплата вимушеного прогулу), провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів (3282,84+3234,51 = 6518,35/43=151,59). Кількість днів вимушеного прогулу складає: у вересні 2014 року - 21 день, у жовтні - 23, у листопаді - 20, у грудні - 23, у січні - 20, у лютому - 20, у березні - 2, всього 129 днів. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача 19555 грн. 11 коп. ( 151 грн. 59 коп. х 129 днів). Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, враховуючи принципи розумності та справедливості, з відповідача слід стягнути на користь позивача 200 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення відповідачем її трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль по організації свого життя. Позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача поновити посаду завідувача відділом управління персоналом в штатному розписі з 02 вересня 2014 року задоволенню не підлягають, оскільки наказ № 53 від 27 червня 2014 року Про скорочення штату та зміни структури інституту з метою оптимізації штату та структури інституту, а також покращення його фінансового стану за рахунок скорочення адміністративних витрат, яким було ліквідовано відділ управління персоналом з усіма вхідними до нього штатними одиницями в структурі та штатному розкладі інституту, позивачкою не оскаржувався і на час розгляду справи є чинним. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial