Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз», [PERSON], яким з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог, просила стягнути з приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» 18048 гривень 44 копійки, з яких: 636 гривень 32 копійки це частина не відшкодованої майнової шкоди, заподіяної у звязку із пошкодженням транспортного засобу у вигляді автомобіля (марки «Mazda» модель 626, державний номерний знак: ВВ4361АМ); 5874 гривні 22 копійки це пеня за прострочку виплати частини страхового відшкодування; 10973 гривні 66 копійок втрати від знецінення грошових коштів у вигляді суми страхового відшкодування внаслідок інфляції, у звязку із прострочкою виплати частини страхового відшкодування; 564 гривні 24 копійки це три проценти річних, нараховані у звязку із прострочкою виплати частини страхового відшкодування, а з [PERSON] просила стягнути 1000 гривень, у якості компенсації суми франшизи. Про місце, день та час розгляду справи, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідачі не зявились. Представник відповідача: приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» подав додаткові заперечення, в яких просив розглянути справу без участі відповідача. Відповідач: [PERSON] не зявився, але подав заяву якою просив справу розглянути без його участі. Позиція позивача полягала у тому, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 листопада 2013 року за участю двох транспортних засобів, під керуванням водіїв [PERSON] та [PERSON], з вини останнього, [PERSON] завдано майнової шкоди у вигляді заподіяння ушкоджень її транспортному засобу марки «Mazda» модель 626, державний номерний знак: ВВ4361АМ. І оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Європейський страховий союз» вона звернулась до цієї страхової компанії та узгодила суму страхового відшкодування, але страхова компанія неправильно визначила їй розмір першої частини страхового відшкодування, що підлягає виплаті та порушила строк такої виплати. У звязку із чим, на її думку, зі страхової компанії слід стягнути недоплачену їй суму першої частини страхового відшкодування та пеню у звязку із затримкою сплати не тільки фактично виплаченої їй несвоєчасно суми першої частини страхового відшкодування, а й тієї першої частини страхового відшкодування, яка не виплачена і досі. А також втрати від знецінення грошових коштів у вигляді суми першої частини страхового відшкодування внаслідок інфляції та три проценти річних у звязку із прострочкою виплати цієї частини відшкодування. Позиція відповідача: приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» полягала у тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку із тим, що з розміром та порядком виплати страхового відшкодування двома частинами (перша 14271 гривня 63 копійки та друга 3817 гривень 91 копійка) позивач була ознайомлена при узгодженні загального розміру страхового відшкодування і жодних заперечень від неї не надійшло, хоча дійсно відбулась помилка у розрахунках. І несвоєчасності у виплаті першої частини страхового відшкодування, страховою компанією допущено не було, оскільки строк для виплати відшкодування починає рахуватись з дня надання позивачем усіх документів, які для цього необхідні, але позивач не надала страховій компанії паспорт чи інший документ, який засвідчує її особу. І тому вона не має право на стягнення пені, трьох процентів річних та втрат від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляції. Відповідач: [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, з урахуванням показань свідка: [PERSON], встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Шостого жовтня 2013 року між [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та приватним акціонерним товариством «Європейський страховий союз» (ідентифікаційний код: 33552636) було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу у вигляді автомобіля марки: «Peugeot» модель «Partner», державний номерний знак: ВВ4890CМ, на посвідчення чого, було видано страховий поліс №АС/6332468 зі строком дії з 07 жовтня 2013 року по 06 жовтня 2014 року (а.с.8). Тринадцятого листопада 2013 року о 15 годині 50 хвилин, [PERSON] керував транспортним засобом марки: «Peugeot» модель «Partner», державний номерний знак: ВВ4890CМ, по проспекту Гвардійський міста Сєвєродонецьк, і рухався на заборонене червоне світло світлофора, внаслідок чого сталось зіткнення з транспортним засобом марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, під керуванням [PERSON], який рухався по проспекту Радянський на зелене світло світлофора, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с.7,46-49). Наведені обставини встановлені постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 грудня 2013 року, що набрала законної сили 06 січня 2014 року (а.с.7). При цьому, цією ж постановою [PERSON] визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.7). Тому, з огляду на положення частини четвертої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає встановленою і ту обставину, що саме винні дії [PERSON] стали причиною заподіяння шкоди автомобілю марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, тобто між винними діями вказаного відповідача та заподіянням шкоди названому автомобілю є безпосередній причинний зв'язок. У грудні 2013 року, 18го числа, [PERSON], звернувся до представника департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» із письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та такими документи: копія паспорту, виданого на ім`я [PERSON], копія довідки про присвоєння йому ідентифікаційного номера, копія його посвідчення водія, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, копія полісу №АЕ/1979138 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.39-40,45-49,90-91, показання свідка [PERSON]І.). Того ж дня, представник приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» звернувся до субєкта оціночної діяльності [PERSON] із заявою на проведення незалежної оцінки вартості матеріальної шкоди, нанесеної транспортному засобу марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ (а.с.9-14,39-40). Двадцять першого грудня 2013 року, субєкт оціночної діяльності [PERSON] склав звіт №06/12 про оцінку транспортного засобу, відповідно до висновків якого, вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, склала 19089 гривень 53 копійки, що є вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля (а.с.9-14). Шостого січня 2014 року, [PERSON], подав представнику департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» копію постанови Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 грудня 2013 року, яким [PERSON] було визнано винуватим у дорожньо-транспортній пригоді (а.с.7,15, показання свідка [PERSON]І.). Пятнадцятого лютого 2014 року, [PERSON], у присутності [PERSON], подала представнику департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» заяву на виплату страхового відшкодування у розмірі 19089 гривень 53 копійки, бланк якої їй надав представник (а.с.16,50,90, показання свідка [PERSON]І.). Незважаючи на заперечення страхової компанії в частині того, що [PERSON] не подавала паспорту чи його копії, суд вважає встановленим те, що 15 лютого 2014 року при поданні заяви на виплату страхового відшкодування вона надала свій паспорт, копія якого була зроблена представником страхової компанії, оскільки це підтверджується показаннями свідка [PERSON]. Тому не зазначення про це у заяві на виплату страхового відшкодування не спростовує те, що така обставина мала місце, оскільки підтверджується іншим засобом доказування. У цей же день, на тій же зустрічі, представник департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» запропонував [PERSON] узгодити розмір страхового відшкодування у розмірі 19089 гривень 53 копійки та порядок і розмір його виплати, для чого надав лист узгодження, підготовлений з конкретною пропозицією. Погодившись із розміром та порядком виплати страхового відшкодування, [PERSON] підписала лист-узгодження і вказала реквізити свого банківського рахунка для отримання відшкодування (а.с.17, показання свідка [PERSON]І.). Двадцять восьмого травня 2015 року, приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» прийняло рішення про здійснення страхового відшкодування [PERSON] (а.с.39-40), і 03 червня 2016 року на її банківський рахунок було сплачено 14271 гривня 63 копійки, у якості першої частини страхового відшкодування (а.с.18,39-40). Не погодившись з розміром та часом виплати першої частини страхового відшкодування, [PERSON] 24 вересня 2015 року, звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз», [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням інфляції і трьох процентів річних, а також стягнення пені за прострочку виплати відшкодування (а.с.2-7). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні (зокрема, деліктні) правовідносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в межах яких виник спір в аспекті реалізації права позивача, як потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особи, на своєчасне і повне отримання страхового відшкодування, внаслідок заподіяної матеріальної шкоди. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми процесуального і матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, положеннями частин перших статей 1166 та 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується в повному обсязі особою, яка є винною у її заподіянні. Судом враховано, що діяльність, повязана з використанням транспортних засобів частиною 1 статті 1187 цього ж кодексу віднесена до діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки. А з огляду на положення частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює таку діяльність, відповідає за завдану шкоду у повному обсязі, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Поряд з цим, частиною першою статті 999 Цивільного кодексу України передбачено, що законом може бути встановлений обовязок фізичної особи бути страхувальником відповідальності перед іншими особами (обовязкове страхування). Зокрема, законом України «Про страхування» від 07 березня 1996 року №85/96-ВР, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено обовязковим видом страхування. А законом, який регулює суспільні відносини у цій сфері та визначає засади вказаної відповідальності є Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01 липня 2004 року (надалі за текстом Закон України №1961). Відповідно до положень пункту 22.1. статті 22 Закону України №1961 при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року, в межах чинності договору страхування (укладеного 06 жовтня 2013 року між [PERSON] та приватним акціонерним товариством «Європейський страховий союз») мав місце передбачений цим договором страховий випадок, тобто подія, внаслідок якої автомобілю (марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ) третьої особи ([PERSON]) під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу (автомобіль марки: «Peugeot» модель «Partner», державний номерний знак: ВВ4890CМ) була заподіяна шкода і внаслідок чого настала цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за вказаним договором ([PERSON]). Встановлення наведених обставин здійснено судом на підставі письмових доказів (а.с.8,7,45,48,49), з урахуванням положень статей 1 і 6 Закону України №1961 якими визначені поняття: «страховий випадок», «дорожньо-транспортна пригода», «забезпечений транспортний засіб», «особа, відповідальність якої застрахована». При цьому, вирішуючи питання про законність експлуатації [PERSON] забезпеченого транспортного засобу, а тому і визнання його особою, відповідальність якої застрахована, суд виходив з положень частини третьої статті 397 Цивільного кодексу України якими встановлено презумпцію правомірності фактичного володіння будь-яким майном, та відсутності в матеріалах справи належних, достовірних і допустимих доказів, які б підтверджували, що експлуатація [PERSON] автомобіля марки: «Peugeot» модель «Partner», державний номерний знак: ВВ4890CМ, здійснювалась без законних підстав. Судом також встановлено, що [PERSON], як власник пошкодженого транспортного засобу (у розумінні пункту 1.6. статті 1 Закону України №1961), у вигляді автомобілю марки «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, а тому як потерпілий, 18 грудня 2013 року звернувся до представника департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» із письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та такими документами: копія паспорту, виданого на ім`я [PERSON], копія довідки про присвоєння йому ідентифікаційного номера, копія його посвідчення водія, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, копія полісу №АЕ/1979138 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.39-40,45-49,90-91, показання свідка [PERSON]І.). А представник цієї страхової компанії, на виконання положень пунктів 34.2. та 34.3. статті 34 Закону України №1961 направив свого експерта до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру заподіяної шкоди (а.с.39-40, показання свідка [PERSON]І.). Відповідно до положень пункту 22.1. статті 22, абзацу 2 частини 1 статті 28 та частини 1 статті 29 Закону України №1961 шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, яка у тому числі заподіяна транспортному засобу та відшкодовується страховиком шляхом оплати витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Поряд з цим, зважаючи на положення пункту 32.7. статті 37 Закону України №1961 та частини 1 статті 1194 Цивільного кодексу України шкода повязана із втратою товарного вигляду транспортного засобу відшкодовується не страховиком, а особою, з вини якої завдано шкоду. Цією ж особою підлягає компенсації і сума франшизи (тобто сума, на яку завжди зменшується страхове відшкодування за шкоду заподіяну майну потерпілих), якщо вона була передбачена договором страхування (пункти 12.1. та 36.6. Закону України №1961). Отже, вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням коефіцієнту його фізичного зносу (як шкода, що заподіяна майну третьої особи) за мінусом франшизи (якщо вона передбачена договором), повинна відшкодовуватись страховиком, а розмір втрати товарної вартості автомобіля, франшиза (якщо вона передбачена договором страхування) та різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням повинна бути відшкодована потерпілому особою, яка заподіяла шкоду. Судом встановлено, що 21 грудня 2013 року, субєкт оціночної діяльності [PERSON] склав звіт №06/12 про оцінку транспортного засобу, відповідно до висновків якого, вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу марки: «Mazda», модель «626», державний номерний знак: ВВ4361АМ, склала 19089 гривень 53 копійки, що є вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля. При цьому шкода, повязана із втратою товарного вигляду автомобіля склала 0 гривень (а.с.9-14). Проти правильності визначеного субєктом оціночної діяльності розміру шкоди, ні позивач, ні відповідачі не заперечували (а.с.3-5,39-40,17). Зважаючи на положення статті 9 Закону України №1961, сума в межах якої страховик здійснює виплату страхового відшкодування, обмежується обовязковим лімітом відповідальності страховика, який встановлено договором. При цьому договором страхування можуть бути визначені ліміти вищі, ніж зазначені у цьому Законі. Судом встановлено, що на дату укладення договору страхування між [PERSON] та приватним акціонерним товариством «Європейський страховий союз», тобто 06 жовтня 2013 року (а.с.8), обов'язковим лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, пунктом 9.2. Закону України №1961 була визначена сума у розмірі 50000 гривень на одного потерпілого. Сторони при укладенні вказаного договору, визначили такий же ліміт відповідальності, але при цьому встановили розмір франшизи на рівні 1000 гривень (а.с.8). Отже, виходячи з норм Закону України №1961 та умов договору страхування, укладеного між відповідачами сума страхового відшкодування, на яку могла претендувати [PERSON] у звязку із пошкодженням її транспортного засобу, склала 19089 гривень 53 копійки, що повністю охоплюється лімітом відповідальності страхової компанії, за мінусом франшизи. Відповідно до положень статті 35 Закону України №1961 для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування та документи, що передбачені пунктом 35.2. статті 35 вказаного закону. Судом встановлено, що 15 лютого 2014 року, [PERSON], у присутності [PERSON], подала представнику департаменту страхування Луганського регіону приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» заяву на виплату страхового відшкодування у розмірі 19089 гривень 53 копійки, бланк якої їй надав представник, а також надала свій паспорт, копія якого була зроблена представником страхової компанії (а.с.16,50,90, показання свідка [PERSON]І.). При цьому суд враховує що інші документи, передбачені пунктом 35.2. статті 35 Закону України №1961, які були дійсно необхідні для вирішення страховиком питання щодо здійснення чи відмови у здійсненні страхового відшкодування (у даному конкретному спорі, що розглядається), у тому числі копія рішення суду, яке набрало законної сили і яким встановлена винуватість у дорожньо-транспортній пригоді саме [PERSON], були надані [PERSON] до страхової компанії до 15 лютого 2014 року (а.с.7,15,39-40,45-49). В силу положень пункту 36.1. статті 36 Закону України №1961, рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у звязку із визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. При цьому, з огляду на положення пункту 36.2. статті 36 цього ж закону, визнання майнових вимог страховиком може мати форму узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на його отримання. І у випадку такого узгодження та за наявності документів, зазначених у статті 35 цього ж закону і повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, страховик, протягом 15 днів зобовязаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Судом встановлено, що 15 лютого 2014 року представник приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» запропонував [PERSON] узгодити розмір страхового відшкодування у розмірі 19089 гривень 53 копійки та порядок і розмір його виплати, для чого надав лист узгодження, підготовлений з конкретною пропозицією страховика. Погодившись із розміром та порядком виплати страхового відшкодування, позивач підписала лист узгодження і вказала реквізити свого банківського рахунка для отримання відшкодування (а.с.17, показання свідка [PERSON]І.). При цьому як вже вказувалось, суд враховує, що інші документи, передбачені статтею 35 Закону України №1961, які були дійсно необхідні для вирішення страховиком питання щодо здійснення страхового відшкодування, у тому числі копія рішення суду, яке набрало законної сили і яким встановлена винуватість у дорожньо-транспортній пригоді саме [PERSON], а також письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду були надані [PERSON] до страхової компанії раніше (а.с.7,15,39-40,45-49). З огляду на це, саме 15 лютого 2014 року, суд вважає днем узгодження позивачем і страховою компанією розміру страхового відшкодування, а тому днем визнання страховою компанією майнових вимог позивача у розмірі 19089 гривень 53 копійки. Що за мінусом франшизи у розмірі 1000 гривень склало 18089 гривень 53 копійки. І саме тому суд вважає, що з урахуванням положень частини 1 статті 252, статті 253, частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, останнім 15 днем для прийняття відповідачем рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплати (з урахуванням вихідного дня) було 03 березня 2014 року, а не 28 травня 2015 року, як вважав страховик (а.с.39-40). Як наслідок, у звязку із доведеністю факту подання позивачем заяви про виплату страхового відшкодування та усіх передбачених статтею 35 Закону України №1961 документів, які були дійсно необхідні для вирішення страховиком (у даному конкретному спорі, що розглядається) питання щодо прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату, суд не погоджується із запереченнями його представника про відсутність підстав вважати, що останнім днем прийняття рішення і виплати страхового відшкодування є саме 03 березня 2014 року. Доводи страхової компанії в тій частині, що вона має право з метою визначення обставин дорожньо-транспортної пригоди отримувати інформацію і довідки, у тому числі від органів міністерства внутрішніх справ України, суд поділяє. Однак у даному конкретному спорі, суд вважає що наявність постанови Рубіжанського міського суду Луганської області, що набрала законної сили, якою власне вже встановлені обставини дорожньо-транспортної пригоди, у тому числі визначено винну у цій пригоді особу, та подані [PERSON] і [PERSON] документи, були достатніми і такими, що однозначно підтверджували наявність підстав для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування і його виплату. А тому здійснення запитів до органів міністерства внутрішніх справ України щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди і навіть не надання ними відповідей на такі запити не могли слугувати достатньою підставою для відмови у прийнятті чи затримки у прийнятті рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплати. Тому, не пізніше ніж 03 березня 2014 року, страхова компанія повинна була прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його [PERSON] на рахунок, який вона вказала в листі узгодження. Вирішуючи питання щодо розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті позивачу у звязку із пошкодженням її транспортного засобу, суд виходить з такого. В силу положень пункту 36.2. статті 36 Закону України №1961, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Отже, у тих випадках коли відшкодуванню підлягають витрати на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, і безпосередньо на рахунок потерпілої особи, загальна сума такого відшкодування, умовно, поділяється на дві частини: сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшена на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість; та власне, сума податку на додану вартість. При цьому, перша частина відшкодування сплачується зразу, а друга частина за умов отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Суд враховує, що загальний розмір шкоди у розмірі 19089 гривень 53 копійки, що за мінусом франшизи у розмірі 1000 гривень складає 18089 гривень 53 копійки - сторонами не оспорюється, а помилковість визначення суми податку на додану вартість, на момент вирішення справи, відповідачем фактично визнано (а.с.90). Тому сума страхового відшкодування, яка повинна бути виплачена позивачу страховою компанією двома частинами складає 18089 гривень 53 копійки, з яких: 14907 гривень 94 копійки це перша частина відшкодування, а 3181 гривня 59 копійок друга, тобто сума податку на додану вартість. Суд узяв до уваги доводи страхової компанії в аспекті того, що позивач на момент узгодження загального розміру страхового відшкодування (18089 гривень 53 копійки), своїм підписом узгодив і розмір першої його частини на рівні 14271 гривня 63 копійки та другої на рівні 3817 гривень 91 копійка, хоча це було помилково. Однак такі доводи суд оцінює критично, і в указаному аспекті погоджується з доводами представника позивача в тій частині, що узгоджуючи конкретні розміри першої та другої частини страхового відшкодування, позивач, як і кожний субєкт цивільних відносин могла мати, і мала законне очікування на добросовісність виконання іншим учасником цих відносин, зокрема страховою компанією своїх обовязків і не перевірила правильність здійснених страховою компанією розрахунків щодо розміру як першої, так і другої частин відшкодування. Але така ситуація, не може позбавити позивача захисту порушеного права судом, у тому числі якщо це відбулось внаслідок навіть і добросовісної помилки. Отже, не пізніше 03 березня 2014 року, страхова компанія повинна була прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його позивачу у розмірі саме 14907 гривень 94 копійки. Однак, фактично, виплата страхового відшкодування мала місце тільки 03 червня 2015 року, і виключно у сумі 14271 гривня 63 копійки, а решта суми першої частини страхового відшкодування у розмірі 636 гривень 31 копійка і досі не сплачена. Зважаючи на це суд вважає, що право позивача, як потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особи, на своєчасне і повне отримання страхового відшкодування, внаслідок заподіяної матеріальної шкоди було порушено, і порушено саме страховою компанією. Як наслідок, означене право позивача слід захистити шляхом присудження на його користь 636 гривень 31 копійка (а не 636 гривень 32 копійки як вважав позивач, оскільки він помилився у підрахунку різниці між 14907 гривень 94 копійки та 14271 гривня 63 копійки), у якості частини не відшкодованої майнової шкоди, заподіяної у звязку із пошкодженням транспортного засобу у вигляді автомобіля (марки «Mazda» модель 626, державний номерний знак: ВВ4361АМ). Разом з цим суд враховує і те, що позивачем заявлена до стягнення пеня за кожен день прострочки виплати страхового відшкодування у розмірі 14907 гривень 94 копійки, а тут суд виходить з такого. З огляду на положення пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. А згідно з частиною 3 цієї ж статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, положення частини 3 статті 551 цього ж кодексу передбачають, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зокрема, положення пункту 36.5. статті 36 Закону України №1961 прямо передбачають, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. А в силу положень частини 1 статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Таким чином, з огляду на означені нормативно-правові положення та встановлені судом обставини у їх сукупності, суд вважає, що позивач дійсно має право на стягнення із страхової компанії пені за несвоєчасну виплату першої частини страхового відшкодування у розмірі 14907 гривень 94 копійки. Зокрема, за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 14271 гривня 63 копійки за період з 04 березня 2014 року по 02 червня 2015 року та за несплату залишку першої частини страхового відшкодування у розмірі 636 гривень 31 копійка, за період з 03 червня 2015 року по 08 вересня 2015 року. Виходячи з Постанов Правління Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 14 квітня 2014 року №212, від 15 липня 2014 року №417, від 12 листопада 2014 року №719, від 04 лютого 2015 року №81, від 02 березня 2015 року №154, від 27 серпня 2015 року №557, від 24 вересня 2015 року №627, облікова ставка у період з 04 березня 2014 року по 08 вересня 2015 року мала наступний показник: 9,50% - з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року; 12,50% - з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року; 14,00% - з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року; 19,50% - з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року; 30% - з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року; 27% - з 28 серпня 2015 року по 25 вересня 2015 року. Тому, для визначення суми пені за прострочку виплати страхового відшкодування (з 04 березня 2014 року по 08 вересня 2015 року), суд використав вказані вище розміри неповернутих сум страхового відшкодування у цей період (14271 гривня 63 копійки за період з 04 березня 2014 року по 02 червня 2015 року та 636 гривень 31 копійка за період з 03 червня 2015 року по 08 вересня 2015 року) та вказані показники облікової ставки НБУ (кожний період окремо), використовуючи формулу підрахунку (діюча облікова ставка НБУ помножується на два; отриманий результат ділиться на 365 днів у році та на 100; отриманий результат помножується на суму боргу, що існувала на момент дії ставки; отриманий результат помножується на кількість днів дії ставки НБУ; отриманий результат округляється) щодо кожного періоду дії облікової ставки НБУ, потім склав усі отримані судом результати за кожен період. З огляду на це, сума пені, яку повинна сплатити страхова компанія на користь позивача у звязку із неповерненням суми позики за період з 04 березня 2014 року по 08 вересня 2015 року склала 5877 гривень 37 копійок, а не 5874 гривні 22 копійки, як заявляв позивач. Але суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача саме у розмірі 5877 гривень 37 копійок, тобто у більшому розмірі ніж порахував позивач, оскільки визначивши правильно формулу для підрахунку пені позивач помилився у математичних результатах. Зокрема, рахуючи пеню у періоді з 04 березня 2014 року по 14 квітня 2014 року, позивач помилився у результаті кінцевого підрахунку на 11 копійок у бік зменшення; а у періоді з 03 червня 2015 року по 08 вересня 2015 року, позивач помилився в розмірі боргу на 01 копійку у бік збільшення (рахував 636 гривень 32 копійки, а треба було 636 гривень 31 копійка) та не правильно визначив кількість днів прострочки в цей період у бік зменшення на три дні, що вплинуло на загальний результат і помилку на 3 гривні 04 копійки у бік зменшення. При цьому суд відзначає, що таке рішення не є виходом за межі позовних вимог, оскільки матеріально-правова вимога позивача до відповідача зводиться до стягнення з останнього пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом періоду, за який нараховується пеня. І сама ця вимога судом задовольняється. Вирішуючи питання щодо можливості присудження на користь позивача з відповідача грошових коштів у вигляді втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції та три проценти річних, нараховані на суму вчасно не повернутих грошових коштів, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. А виходячи з пункту 3 частини 2 статті 11 та статей 1192,1194 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобовязання є завдання майнової шкоди, відшкодування якої може зводитись до зобовязання виплати потерпілому грошових коштів для оплати виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Застосовуючи вказані норми матеріального права, суд враховує висновки Верховного Суду України, надані ним у постановах від 06 червня 2012 року (справа №6-49цс12), від 30 жовтня 2013 року (справа №6-59цс13). Зокрема, в тій частині, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів; грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням; стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань; Зважаючи на викладене, та те що зобовязання страхової компанії з відшкодування майнової шкоди на користь позивача зводиться до сплати грошових коштів боржником на користь кредитора, суд не має сумнівів у тому, що це зобовязання є грошовим. І як наслідок, не має сумнівів у тому, що положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України можуть бути застосованими до зобовязання страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування. При цьому суд бере до уваги те, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, справа №6-59цс13). А тому стягнення пені разом з інфляційними нарахуваннями на суму боргу і трьома процентами річних від простроченої суми є можливим. Рахуючи конкретний розмір інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, який слід присудити на користь позивача із страхової компанії, суд виходить з такого. Виходячи з даних Державної статистики України, на споживчому ринку України за період з 04 березня 2014 року по 31 травня 2015 року, індекс інфляції у 2014 році мав такі показники: березень 102,2; квітень 103,3; травень 103,8; червень 101; липень 100,4; серпень 100,8; вересень 102,9; жовтень 102,4; листопад 101,9; грудень 103, у 2015 році становив: січень 103,1; лютий 105,3; березень 110,8; квітень 114; травень 102,2 (показники індексу інфляції за відповідний місяць взяті судом на основі показників опублікованих в газеті «Урядовий Кур`єр»: №65 від 09 квітня 2014 року, №83 від 13 травня 2014 року, №103 від 11 червня 2014 року, №121 від 09 липня 2014 року, №144 від 09 серпня 2014 року, №164 від 09 вересня 2014 року, №185 від 08 жовтня 2014 року, №208 від 08 листопада 2014 року, №229 від 09 грудня 2014 року, №5 від 14 січня 2015 року, №24 від 10 лютого 2015 року, №44 від 11 березня 2015 року, №65 від 09 квітня 2015 року, №84 від 14 травня 2015 року, №102 від 10 червня 2015 року). Тому для визначення суми інфляційних нарахувань за прострочку виконання грошових зобовязань у період з 04 березня 2014 року по 31 травня 2015 року, суд, спочатку перемножив між собою усі щомісячні індекси за цей період, а потім поділив їх на сто. І отриманий результат помножив на суму відповідного грошового зобовязання, яке було прострочено у цей період, а це 14907 гривень 94 копійки. При цьому, суд використовував рекомендації Верховного Суду України, надані ним в листі від 03 квітня 1997 року №62-97. З огляду на це сума інфляційних нарахувань, яку повинна сплатити страхова компанія на користь позивача у звязку із простроченням сплати страхового відшкодування за період з 04 березня 2014 року по 31 травня 2015 року складає 10973 гривні 66 копійок, як і заявляв позивач. У звязку з цим, позовні вимоги в указаній частині, підлягають задоволенню повністю. Щодо трьох процентів річних. Кількість днів прострочки виконання грошового зобовязання у розмірі 14907 гривень 94 копійки за період з 04 березня 2014 року по 02 червня 2015 року складає 456 днів. Тому для визначення трьох процентів річних за прострочку виконання вказаного зобовязання суд, спочатку визначив ставку трьох процентів річних на день (розділив три на 365 днів), потім помножив цю ставку на 14907 гривень 94 копійки та на кількість днів прострочки виконання (456 днів), поділив на 100 та округлив. З огляду на це, сума трьох процентів річних, яку повинна сплатити страхова компанія на користь позивача у звязку із простроченням сплати грошового зобовязання у розмірі 14907 гривень 94 копійки за період з 04 березня 2014 року по 02 червня 2015 року складає 558 гривень 74 копійки, а не 565 гривень 74 копійки, як заявляв позивач. А у звязку з цим позовні вимоги, в частині стягнення трьох процентів річних, підлягають частковому задоволенню, тільки на суму 558 гривень 74 копійки. Таким чином, позовні вимоги позивача до страхової компанії підлягають задоволенню частково, на суму 18046 гривень 08 копійок, з яких: 636 гривень 31 копійка це частина не відшкодованої майнової шкоди, заподіяної у звязку із пошкодженням транспортного засобу у вигляді автомобіля (марки «Mazda» модель 626, державний номерний знак: ВВ4361АМ); 5877 гривень 37 копійок це пеня за прострочку виплати частини страхового відшкодування; 10973 гривні 66 копійок втрати від знецінення грошових коштів у вигляді суми страхового відшкодування, внаслідок інфляції, у звязку із прострочкою виплати частини страхового відшкодування; 558 гривень 74 копійки це три проценти річних, нараховані у звязку із прострочкою виплати частини страхового відшкодування. У задоволенні позовних вимог до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» в більшому розмірі - відмовити. І оскільки відповідач: [PERSON] визнав заявлену до нього вимогу у повному обсязі і безумовно, яка до того ж ґрунтується на законній підставі (зокрема на підставі пункту 36.6. статті 36 Закону України №1961), суд, в силу положень частини 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, вважає що позовна вимога про стягнення з [PERSON] суми франшизи у розмірі 1000 гривень теж підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це, та те, що позов задоволено частково, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача частково у розмірі 487 гривень 15 копійок, з кожного відповідача окремо та пропорційно до задоволених вимог. Тобто, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 461 гривня 57 копійок із страхової компанії та 25 гривень 58 копійок з [PERSON]. Отже,

Outcome: partial