Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

06 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу №2161 від 26.11.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON]; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] 30300 грн. 00 коп., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування вимог посилається на те, що 26 листопада 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу №2161, за яким позивач мав намір придбати автомобіль «Fiat Linea» за 85000 грн. 00 коп. На виконання умов договору, позивач здійснив авансовий платіж у сумі 30000 грн. 00 коп. Позивач вважає, що умови укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу №2161 не відповідають діючому законодавству та обмежують його права як споживача. Крім того, договір є нікчемний, оскільки не був нотаріально посвідчений. Тому позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір фінансового лізингу та стягнувши з відповідача сплачені ним за договором кошти в розмірі 30000 грн. 00 коп. Крім того, при оплаті 30000 грн. 00 коп. позивач сплатив у банк комісію у сумі 300 грн. 00 коп., а тому вважає, що вказану суму можливо віднести до суми збитків понесених позивачем, через неправомірні дії відповідача, у звязку з цим, позивач вимушений звернутись до суду. У судове засідання позивач не зявився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши на адресу суду письмові заперечення, згідно яких, просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Вимоги позивача не визнає повністю, вважає їх безпідставними та посилається на те, що вимога щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору лізингу в діючому законодавстві відсутня. А тому, умови договору, укладеного з позивачем, є справедливими, при укладенні договору позивачу зі сторони товариства була надана повна і достовірна інформація про послуги, які йому надаватимуться. У звязку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Судом встановлено, що 26 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу №2161, предметом якого є транспортний засіб «Fiat Linea» (арк.с.7-14). Відповідно до умов додатку 1 до вищевказаного договору вартість предмета лізингу на момент підписання договору\~становить 3171,64 доларів США, авансовий платіж 50% вартості предмета лізингу, щомісячний авансовий платіж 132,15 доларів США; комісія за організацію угоди 317,16 доларів США (10% вартості предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу 95,15 доларів США (3% вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу 30 днів; курс долара на дату підписання договору 26 грн. 80 коп. (арк.с.15). Згідно з п.3.1.1 ст.3 Договору, укладеного між сторонами, лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. Відповідно до вимог п.3.3.1, п.3.3.2, п.3.3.3 ст.3, вищевказаного Договору, лізингоодержувач зобовязаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору. Пунктом 4.1. Договору фінансового лізингу №2161 від 26.11.2016 року визначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п.1.7 ст.1 Договору. Згідно з вимогами п.10.3 Договору, на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 174,21 доларів США, що еквівалентно 4668 грн. 83 коп. На виконання умов даного договору [PERSON], згідно з квитанцією №96858310 від 26.11.2016 року на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 30000 грн. 00 коп., які пунктом 9.1 Договору лізингу визначені як комісія за організацію угоди. Відповідно до ч.ч.1-3\~ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг",\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу згідно із ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Посилання відповідача на\~положення\~ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою передбачено укладання договору лізингу у письмовій формі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки\~\~наведена норма\~\~є загальною для усіх видів\~\~договору лізингу, проте до договору лізингу,\~\~предметом якого є\~\~транспортний засіб,\~\~з урахуванням особливостей вказаного договору, підлягають\~\~застосуванню\~\~відповідні правові норми, які регулюють\~\~відносини щодо найму (оренди) транспортних засобів, а саме\~ст.799 ЦК України. Згідно із ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №2161 від 26.11.2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», не був нотаріально посвідчений. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, висновки якого, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В Договорі фінансового лізингу №2161, укладеному 26 листопада 2016 року між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. Разом з тим, у ч.ч.2, 3 ст.216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. А тому, відповідач має повернути позивачеві отримані за договором лізингу №2161 від 26.11.2016 кошти в розмірі 30000 грн. 00 коп. Що стосується позовної вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь позивача 300 грн. 00 коп. комісії банку, то остання задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно п.2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року №255, комісійні доходи і витрати банку - це операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. \~\~ Оскільки комісія у розмірі 300 грн. 00 коп., сплачена згідно квитанції № 96858311 від 26.11.2016 року, є платою за послуги банку, а не сумою яка була одержана ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на виконання недійсного правочину, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення цієї суми з відповідача. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в частині стягнення сплаченої ним комісії банку за приймання платежу у розмірі 300 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позивачем було сплачено судовий збір за дві обєднані позовні вимоги майнового та немайнового характеру, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial