Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з врахуванням заяви про збільшення повних вимог, просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 3900 доларів США 00 центів в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики і 301 080 доларів США в рахунок відшкодування штрафних санкцій та суму моральної шкоди в розмірі - 28 270 гривень, а всього стягнути 304980 доларів США що за курсом НБУ станом на 11.01.2019 року складає 8 621784,60 гривень + 28270, всього 8 650054, 60 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 5000 доларів США строком на 22 місяці, які відповідач зобов`язався повернути після спливу 22 місяців. В підтвердження укладання договору позики відповідач власноручно написав розписку, в якій зобов`язався повернути позивачу борг у розмірі 5000 доларів США до 30 листопада 2016 року. На даний час відповідач повернув лише 1100 доларів США, таким чином залишилася несплаченою заборгованість у розмірі 3900 доларів США та проценти за користування позикою визначені у договорі, сума яких складає - 390 доларів США. В заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначив, що за пунктом 7 договору позики від 16 січня 2015 року встановлені штрафні санкції у вигляді сплати неустойки з за невиконання зобов`язання в розмірі 10% від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідач до наступного часу борг не повернув, таким чином загальна кількість днів прострочення за 2016 - 2019 роки складає 772 днів, отже сума штрафних санкцій за договором позики складає 301080 доларів США. Окрім цього позивач вказує, що вищевказаними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, хвилюваннях та переживаннях з приводу неможливості отримання належних йому грошових коштів. Розмір моральної шкоди позивач визначає у сумі - 28270, 00 гривень. Вищезазначені обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволенні позову наполягав, звернувши увагу суду що документами підтверджено, що грошові кошти передавалися в борг саме у доларах США, що стороною відповідача і не оспорюється, тому він наполягає що суд присудив до стягнення з відповідача на його користь суму основного боргу - 3900 доларів США та неустойки за прострочення виконання зобов`язання згідно договору - 390 (триста дев`яносто) доларів США. Стосовно вирішення інших вимог про стягнення штрафних санкцій за договором у розмірі - 301080 доларів США та моральної шкоди покладається на розсуд суду. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, обґрунтовуючи правову позицію тим, що згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми що позичалася на його банківський рахунок. Відповідно до ч.4 ст.621 ЦК України прострочення боржника не настає якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Згідно ч.2 ст.613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Таким чином саме з вини позичальника відповідач на мав та досі не має змоги належним чином виконати зобов`язання з повернення позики отриманої 16.01.2015 року, оскільки сторонами не були погоджені всі істотні умови договору позики, а саме порядку повернення позики. Стосовно збільшення позовних вимог зазначив, що позивач не надав суду жодного розрахунку з якого було б зрозуміло з якої методики, яких часових періодів виходив позивач при складанні оновленої суми заборгованості. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 січня 2015 року між [PERSON] , іменованого надалі «Позичальник», з одного боку та «Позикодавцем», [PERSON] , з іншого боку був укладений договір позики, згідно п.п. 1,2,3 якого відповідач отримав у позивача в борг 5000 доларів США. Відповідно до договору позика надавалася до 30 листопада 2016 року, передача грошових коштів оформлюється розпискою позичальника про отримання позики. Згідно п.п. 4,5,7 договору займу від 16.01.2015 року позикодавець зобов`язаний повернути позикодавцю всю суму позики, вказану в п.1 цього договору в установлений строк. Позичальник зобов`язаний повертати позикодавцю щомісячно не менше 100 доларів США. У випадок порушення позичальником строку повернення позики, вказаного в п.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 10% від неповернутої суми позики за кожен день прострочки. В підтвердження укладання договору позики відповідач власноручно написав розписку, в якій зобов`язався повернути позивачу борг у розмірі 5000 доларів США до 30 листопада 2016 року. Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України cтроком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України cтрок визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України cтрок, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі № 6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. З цих підстав суд робить висновок про те, що представлена позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачем розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як реальний. Він не може вважатися укладеним, доки не відбулося передання позичальникові грошей або речей, визначених родовими ознаками, які передбачені договором позики. Отже, власноручна письмова розписка відповідача повністю та беззаперечно підтверджує факт отримання ним 16 січня 2015 року від позивача в борг грошової суми у розмірі 5000 доларів США, а також беззаперечно підтверджує його обов`язок повернути позику після спливу 22 місяців з дати отримання позики, тобто 30 січня 2016 року. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до умов договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 16 січня 2015 року, сторони погодили між собою обсяг відповідальності відповідача за не виконання або неналежне виконання умов договору позики, а саме у випадку порушення відповідачем терміну повернення боргу, він зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі 10 % від неповернутої суми позики, що узгоджується з положеннями статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Матеріалами справи підтверджується, що Позивач, згідно даних зобов`язальних правовідносин, належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму 5000 доларів США, а відповідач зобов`язання виконав не повному обсязі, а саме повернув позивачу тільки 1100 доларів США,. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В контексті статі 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні також встановлено, що термін повернення грошей за договором позики від 16.01.2015 року, посвідченого розпискою відповідача, сплив 30.11.2016 року, відповідачем не надано до суду будь-якого підтвердження виконання ним зобов`язання щодо повернення грошей, позичених у позивача, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму неповернутої позики у розмірі - 3900 доларів США та 10% від суми позики - 390 доларів США, як передбачено договором визначеним між сторонами по справі. За змістом ст.524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання виражене у грошовій одиниці України - гривні, про те в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Оскільки сторони в договорі позики визначили грошовий еквівалент в іноземній, доларах США, суд присуджує до стягнення з відповідача розмір боргу в іноземній валюті. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Суд критично ставиться до правової позиції сторони відповідача, який наголошував про існування підстав для відмови у позові,оскільки права та законні інтереси відповідача на момент пред`явлення позову не були порушені, невизнані чи оспорюванні відповідачем, а обставинами що зумовили неможливість виконання зобов`язань відповідачем за розпискою є прострочення кредитора (позивача). Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що не відкриття банківського рахунку позивачем, не є перешкодою для виконання зобов`язання відповідачем за договором позики. Суд враховує що грошові кошти в борг отримувалися відповідачем особисто від позивача, частина боргу вже погашена відповідачем, тобто зобов`язання частково виконано в порядку який визначили самі сторони. Стосовно позовних вимог простягання штрафних санкцій у розмірі 301 080 доларів США, відповідно до пункту 7 Договору позики, суд дійшов наступних висновків. В контексті ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й теж саме порушення строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором свідчить про недотримання положень закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення. Тлумачення ст.3 та ст.549 дозволяє стверджувати що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися слід враховувати справедливість і розумність пункт 6 ст.3 ЦК України, тому суд має визначити стягнення якого виду неустойки є нерозумним і несправедливим з урахуванням їх розміру. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 664/2784/15-ц, яка є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанції відповідно до ст.417 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 301080 доларів США, відповідно до пункту 7 Договору позики, враховуючи що позивачем заявлена до стягнення та присуджена судом грошова сума у розмірі - 390,00 доларів США, нарахована у відповідності до п.7 договору займу від 16.01.2015 року. Відмовляючи у задоволенні позову в цієї частині суд також враховує, що позивач не надав суду жодного розрахунку з якого було б зрозуміло з якої методики, яких часових періодів виходив позивач при складанні цієї суми заборгованості. Щодо стягнення моральної шкоди , суд зазначає наступне. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Пунктом 5 цієї ж постанови встановлено, що, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що ані законом, ані договором не передбачено стягнення моральної шкоди в правовідносинах, що виникли між Позивачем і Відповідачем, такі позовні вимоги задоволені бути не можуть. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія має інвалідність ІІ групи безстроково. При подачі позову [PERSON] не сплачував судовий збір, оскільки є інвалідом ІІ групи, а тому враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує з відповідача суму судового збору у розмірі 1151 гривень 86 копійок на користь держави.

Outcome: partial