Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~06 серпня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нежиле приміщення- гараж. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначено, що 28 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежиле приміщення гараж, площею 30,7 кв.м, розташований в будинку [ADDRESS] . Сторони домовилися про всі істотні умови договору, що відображено в підписаному договорі купівлі-продажу № Н-1175 виданого 28.09.2000 року. Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 11.02.2020 року за № 039945 станом на 31.12.2012 рік право власності на нежитлове приміщення гараж (1) площею 30, 7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрованого Одеською Універсальною Біржою «ЦЕНТР» 29.09.2000 року. Дата реєстрації 30.10.2000 року (запис в реєстровій книзі 10неж-стрю111-р.№506 (запис в реєстровій книзі 202пр-сторю110-р№475). Однак на теперішній час Позивач вирішив розпорядитися нежитловим приміщенням-гаражом шляхом його продажу. Для цього у Позивача виникла необхідність звернутись до суду з позовом про визнання договору дійсним у зв`язку з тим, що в інструкції про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючий документ угод затверджених на біржі. Також зазначено, що внаслідок переїзду на нове місце проживання було втрачено один аркуш документу договору № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна гаражу зареєстрованого Одеською Універсальною Біржою «ЦЕНТР» 28.09.2000 року. В міський стіл знахідок Одеси та поліції з цього приводу Позивач не звертався. З моменту отримання гаражу у власність та до моменту звернення до суду із позовом [PERSON] не мав законного підтвердження свого права власності на вищезазначений об`єкт нерухомості. Це порушує право [PERSON] на вільне розпорядження належним йому на праві власності майном. \~ \~ \~ \~10 серпня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи та призначено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~22 жовтня 2020 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги визнала, та зазначила, що дійсно 28 вересня 2000 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна на Одеській універсальній товарній біржі «Центр». \~ \~ \~ \~03 березня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про залучення третьої особи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 03 березня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нежитлове приміщення гараж у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача - Одеську універсальну товарну біржу «ЦЕНТР». \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 18 травня 2021 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. Матеріалами справи встановлено, що 28 вересня 2000 року між [PERSON] \~та [PERSON] на Одеській\~універсальній товарній\~біржі «ЦЕНТР»\~ укладений договір № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежиле приміщення гараж, площею 30,7 кв.м, розташований в будинку [ADDRESS] . Зазначене нежиле приміщення\~гараж належало Продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського ГНО Могилевською Т.П. 07.07.2000 року за № 4296, зареєстрованого Одеським БТІ та\~РОН 20.07.2000р.\~за №\~506\~стор.15\~кн.10\~неж. (п. 2 Договору). Як вбачається з відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 11.02.2020 року за № 515309.36.20 станом на 31.12.2012 року право власності на нежитлове приміщення гараж (1) площею 30,7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований Одеською Універсальною Товарною Біржею «Центр» 28.09.2000 року. Дата реєстрації 30.10.2000 року (запис в реєстровій книзі 10неж стор. 111 р. № 506 (запис в реєстровій книзі 202пр-стор. 110 р. № 475). Суд приймає до уваги заяву [PERSON] в якій зазначено, що дійсно договір купівлі-продажу укладався сторонами в вересні 2000 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК України, покупець і продавець повністю виконали умови договору купівлі продажу. Із змісту договору купівлі-продажу, зареєстрованого на біржі, вбачається, що розрахунок за придбану нерухомість був виконаний в повному об`ємі до підписання договору, про що свідчить п.6 Договору. Яких-небудь суперечок між покупцем і продавцем немає, протизаконних умов угода не містить, проте порушена форма угоди, оскільки при оформленні її не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст. 227 ЦК України. Письмовим доказом в даному випадку є договір № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «ЦЕНТР». Оскільки вказана угода виконана повністю сторонами, але порушена її форма, суд вважає можливим поновити порушене право позивача на підставі ст. 47 ч.2 ЦК України. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково одною із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». За таких обставин, суд вважає, що, оскільки при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу нежитлового приміщення гаражу (1), правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2000 році, суд дійшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення гараж, площею 30,7 кв.м., розташованого в будинку [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. \~ \~ \~ \~На той час державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. \~ \~ \~ \~При цьому договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, було віднесено до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. \~ \~ \~ \~Таким чином, зважаючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах. Позивачем зазначано, що недотримання на момент укладення договору купівлі-продажу нотаріальної форми правочину на теперішній час перешкоджає у належному оформленні його права власності як покупця. Як зазначалось, в матеріалах справи є відповідь КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 11.02.2020 року за № 515309.36.20 станом на 31.12.2012 року право власності на нежитлове приміщення гараж (1) площею 30,7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований Одеською Універсальною Товарною Біржею «Центр» 28.09.2000 року. Дата реєстрації 30.10.2000 року (запис в реєстровій книзі 10неж стор. 111 р. № 506 (запис в реєстровій книзі 202пр-стор. 110 р. № 475). Так, дослідивши матеріали справи, судом встановлено що 30 жовтня 2000 року право власності на нежитлове приміщення гараж (1) площею 30,7 кв.м. по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Суд критично відноситься до посилання Позивача, що внаслідок переїзду на нове місце проживання ним було втрачено один аркуш правовстановлюючого документа договору № Н-1175 купівлі-продажу нерухомого майна гаражу зареєстрованого Одеською Універсальною Біржою «Центр» 28.09.2000 року, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів втрати зазначеного документу. Так, згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено що позивач не опублікував у пресі оголошення про втрату оригіналу правовстановлюючого документу, не звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про втрату правовстановлюючого документу. Дані факти свідчили б про втрату заявником правовстановлюючого документу, проте такі докази відсутні, а відтак позовна вимога про визнання право власності за [PERSON] є необґрунтованою та передчасною. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч. 1-2ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з пунктами 2, 8 Постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення по цивільній справі, рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: partial