Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі за текстом - відповідач 1) та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), в якому просив стягнути з відповідача 1 страхове відшкодування в сумі 50 000 грн., з відповідача 2 матеріальну шкоду, де вартість відновлювального ремонту в сумі 63 347,10 грн., вартість експертних послуг по визначенню розміру матеріальної шкоди в сумі 2 100 грн. та стягнення з останнього моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги вмотивовано тим, що з вини відповідача 2 під час дорожньо транспортної пригоди (надалі за текстом - ДТП) 03.10.2015 р. було пошкоджено автомобіль позивача. Відповідальність відповідача [PERSON] було застраховано відповідачем ПрАТ «УПСК». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Додатково надав свої пояснення по суті позовних вимог. Представник відповідача 1 проти позову заперечував, посилаючись на те, що наявність страхового випадку не є безумовною підставою для здійснення страхового відшкодування. Так, позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування за межами річного строку, встановленого ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На думку відповідача 1, такий річний строк повинен обчислюватись з дня ДТП, а не з дня визначення особи, винуватої у вчиненні ДТП. Відповідач 2 на призначені судові засідання 18.06.2018 р. та 11.06.2018 р. повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов до суду не подав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників даного судового розгляду оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивачу на праві власності належить автомобіль [NUMBER] (а.с. 15). 03.10.2015 р. о 10 год. 30 хв. на Столичному шосе в м. Києві за участю автомобіля [NUMBER] (під керуванням [PERSON].) та автомобіля [NUMBER] (під керуванням відповідача 2) сталось ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача (автомобіль [NUMBER]). На обидвох учасників дорожнього руху було складено протокол про адміністративне правопорушення АП1 № 231541. Постановою Голосіївського районного суду м. Києві від 21.12.2015 р. у справі № 752/17771/15 [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні ДТП та було закрито провадження відносно відповідача 2 (а.с. 7 - 10). Дана Постанова суду була скасована Постановою Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2017 р. у справі № 752/17771/15, якою винуватим у вчиненні ДТП було визнано відповідача 2, а відносно [PERSON] було закрито провадження у справі, дана Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили (а.с. 11 - 14). Відповідальність відповідача 2 на момент ДТП була застрахована відповідачем 1, відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1215081, страхова сума (ліміт відповідальності) за цим полісом становить 50 000 грн. (а.с. 17). 12.02.2018 р. позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 20). Листом від 19.02.2018 р. № 662/18 останній повідомив позивача про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування з посиланням на те, що позивачем пропущено річний строк на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 21). У відповідності до загальних положень про відшкодування шкоди параграфу 1 глави 82, передбачених ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. ч. 1 - 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як встановлено судом, відповідач 2 є винуватим в вчиненні ДТП 03.10.2015 р., внаслідок якої було пошкоджено автомобіль позивача. За таких обставин, з огляду на приписи ст. 1166, 1187 ЦК України, відповідач 2 є відповідальним за завдану позивачу внаслідок ДТП шкоду. Як встановлено судом, відповідальність відповідача 2 була застрахована відповідачем 1, відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1215081 (а.с. 17). Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно звіту № 933 про оцінку автомобіля [NUMBER], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП складає 113 347,10 грн. Оскільки шкоду внаслідок ДТП було спричинено з вини відповідача 2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем 1, а відтак, у останнього виник обов'язок щодо сплати позивачу страхового відшкодування, в межах страхового ліміту 50 000 грн. Отже, у відповідача 1 виник обов'язок щодо сплати позивачу страхового відшкодування в межах відповідного страхового ліміту, тобто 50 000 грн. Решта фактичної шкоди підлягає відшкодуванню відповідачем 2 в сумі 63 347,10 грн. Частиною 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі визнання вимог заявника обґрунтованими, страховик зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його - не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Як свідчать обставини справи, страхове відшкодування відповідачем 1 позивачу не було сплачено, відповідні обставини відповідачем 1 не заперечувались. За таких обставин, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн. та стягнення з відповідача 2 матеріальної шкоди в сумі 63 347 грн. 10 коп. Щодо посилань відповідача 1 на відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування з огляду звернення позивачем із заявою про здійснення страхового відшкодування поза межам строку, встановленого ст. ст. 35, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд зазначає таке. Згідно з ч. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до п. 37.1.4 статті 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі і: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого. За приписами вказаних норм чинного законодавства заяву для отримання страхового відшкодування подає потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування. Відповідного статусу позивач набув тільки 01.02.2017 р., після винесення Апеляційним судом міста Києва Постанови у справі № 752/17771/15, якою було визнано відповідача 2 винуватим у вчиненні ДТП. До цього моменту, з огляду на фактичні обставини справи, наявність судового спору щодо особи відповідальної за спричинені матеріальні збитки, позивач був неналежним суб'єктом для звернення в порядку ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи, що позивач не був учасником у справі № 752/17771/15, суд констатує, що річний строк, обумовлений в п. 37.1.4 статті 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обґрунтовано слід розраховувати від дати, коли позивач фактично дізнався про рішення суду у справі у справі № 752/17771/15, тобто з 18.01.2018 р. (дата отримання судових рішень у справі №752/17771/15 за заявою). За таких обставин, суд констатує, що позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про виплату страхового відшкодування в межах строку, встановленого ст. ст. ст. 35, 37Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а посилання відповідача 1 на наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, є безпідставними та необґрунтованими. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, які полягають у тому, що вказана шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснено в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення із відповідача [PERSON] моральної шкоди, зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав душевні страждання у зв'язку із пошкодження автомобіля. Суд враховує, що у результаті пошкодження автомобіля, позивач зазнав вимушених негативних змін, відчув емоційний дискомфорт з приводу необхідності докладати додаткових зусиль та коштів для організації свого життя, ремонту автомобіля. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, ступінь тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши на користь позивача із відповідача 2 - 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, та враховуючи часткове задоволення позову, витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача 1 в сумі 509,23 грн., на відповідача 2 в сумі 856,68 грн. З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 22, 35, 36, 37Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 28, 141, 206, 258, 259, 265, 280-283, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: partial