Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 04.09.2015 року по 08.04.2016 року він працював на посаді охоронника ДП «Тростянецький спиртовий завод» згідно трудового договору. Проте, за період його роботи, відповідач не виплачував йому заробітну плату та не провів остаточний розрахунок в день звільнення. Відповідно до довідки від 05.09.2016 року № 159, виданої ДП «Тростянецький спиртзавод», за час роботи [PERSON] нарахована заробітна плата в сумі 10989,87 грн., з яких утримано 2143,93 грн. податків. У травні 2017 року на його картковий рахунок в ПАТ «Укргазбанк», де він отримував заробітну плату, від відповідача надійшло 1000 грн. відтак, вважає, що загальна сума заборгованості становить 7845,94 грн. (10989,87-2143,93-1000=7845,94). Виходячи із даних, вказаних даній довідці, розрахував середньоденний заробіток, який склав 155,59 грн. У зв'язку з тим, що йому не було вчасно проведено розрахунку, згідно вимог\~ст. 116 КЗпПУ,\~\~просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 11.04.2016 року по 29.06.2017 року (232 дні) в сумі 36096,88 грн., а також саму суму заборгованої заробітної плати в розмірі 7845,94 грн. Позивач в судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просив розглядати справу в його відсутність та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що відповідач не мав можливості вчасно розрахуватись із працівником, оскільки підприємство перебувало в стадії банкрутства. Відтак, немає вини відповідача, оскільки ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з чим арештовувались кошти підприємства, що унеможливило виконання всіх зобов'язань. Відтак, відсутня вина підприємства у затримці виплат нарахованої заробітної плати. Крім того, зазначив, що працівник не працював в день звільнення на підприємстві, після звільнення письмової вимоги про виплату нарахованої зарплати не подавав, відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що дійсно заробітну плату працівникам виплачували через ПАТ «Укргазбанк», по мірі надходження коштів, працівникам частково погашався борг по зарплаті, зокрема в травні позивачу перерахували 1000 грн.. Остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено через «Укрпошту» в серпні 2017 року, коли виплатили 7845,94 грн. заборгованості. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON]\~з 04.09.2015 року по 08.04.2016 року працював охоронником на Державному підприємстві «Тростянецький спиртовий завод». Згідно наказу №2016-04-08-2-к від 08.04.2016 року, [PERSON], звільнено з 08.04.2016 року за угодою сторін, згідно п.1\~ст. 36 КЗпП України. В день звільнення працівнику [PERSON] не було виплачено всі кошти, які було нараховано до виплати. Так, йому не була в повній мірі виплачена нарахована заробітна плата за період роботи на підприємстві в сумі 8845,94 грн. На день звернення до суду з даним позовом, існувала заборгованість підприємства по заробітній платі перед працівником в сумі 7845,94 грн. Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються наказом підприємства №2016-04-08-2-к від 08.04.2016 року про звільнення позивача, копією трудової книжки позивача, довідкою ДП «Тростянецький спиртовий завод» про доходи № 159 від 05.09.2016 року. Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п.6\~постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Відповідно до п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, оскільки [PERSON] було звільнено з 08.04.2016 року, тому в цей день, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, йому мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків. Позивачем предявлено вимогу про стягнення заборгованої заробітної плати в сумі 7845,94 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що після звернення до суду з даним позовом відповідачем було повністю виплачено заборгованість по заробітній платі. Що підтверджується наданим представником відповідача списком № 9 згуртованих поштових відправлень, з якого видно, що [PERSON] перераховано поштове відправлення в сумі 7845,94 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягає у звязку з задоволенням цієї вимоги відповідачем. Щодо іншої позовної вимоги, то оскільки відповідач розрахувався із працівником лише в серпні 2018 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Перевіряючи проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в межах вказаного позивачем періоду, судом встановлено, що такий розрахунок проведено вірно. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки. Відповідно до п. 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, оскільки [PERSON] було звільнено в квітні 2016 року, тому середня заробітна плата працівника має обраховуватись виходячи із нарахованої заробітної плати за попередні два місяці, тобто за лютий та березень 2016 року. Із наявної в матеріалах справи довідки про доходи № 159 від 05.09.2016 року видно, що за лютий та березень 2016 року працівнику було нараховано заробітної плати відповідно 3021,33 грн. та 3669,15 грн. (тобто сукупно за вказаний період було нараховано 6690,48 грн.). За лютий та березень 2016 року було відповідно 21 та 22 робочих дні. Відтак, середньоденна заробітна плата за вказані місяці становить 155,59 грн. (6690,48 / 43). Позивач просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 232 робочих дні такої затримки. При цьому визначив суму яку просить стягнути 36096,88 грн. Дійсно, за 232 робочих дні затримки розрахунку при звільненні має бути відшкодовано середній заробіток в сумі 36096,88 грн. (155,59 х 232 = 36096,88). Відтак, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача про стягнення із відповідача вказаної суми середнього заробітку за 232 дні затримки розрахунку. При цьому суд враховує положення статей 12, 13 ЦПК України. Статею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відтак, оскільки мотивувальна частина позовної заяви містить обґрунтування вимог в частині стягнення, середнього заробітку за 232 дні затримки розрахунку в сумі 36096,88 грн., вказану суму просить стягнути позивач, тому суд вважає, що із відповідача підлягає стягненню саме вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто в межах заявлених позивачем вимог. При цьому, суд вважає, що при виплаті вказаної суми підприємством мають бути утримані передбачені законом податки та обовязкові платежі, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Доводи представника відповідача про те, що в день звільнення [PERSON] не працював, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час він не звертався, не спростовують висновок суду про те, що підприємство повинно було провести повний розрахунок із працівником в день звільнення. При цьому суд враховує, що працюючи на підприємстві, заробітну плату [PERSON] отримувала шляхом перерахування коштів на картковий рахунок у банку ПАТ АБ «Укргазбанк», про що зазначає позивач і що визнається представником відповідача. Відтак, підприємство достеменно знало реквізити рахунку позивача для виплати заробітної плати, перерахувало працівнику в травні 2017 року на картковий рахунок частину заборгованості по зарплаті. Виплата зарплати при звільненні працівника є обовязком роботодавця, незалежно від того, чи звертається працівник із вимогою про таку виплату. Жодних обставин чи доказів, які б вказували на наявність у підприємства перешкод для перерахування нарахованої працівнику заробітної плати, при наявності таких коштів, суду не надано. Тому суд вважає, що відсутність саме письмової вимоги працівника про проведення з ним розрахунку, в даному випадку не може саме по собі бути підставою для позбавлення працівника права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки незалежно чи був працівник безпосередньо на робочому місці у день звільнення чи ні, остаточний розрахунок з ним мало бути проведено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок у банку, де постійно обслуговувався працівник. Оскільки саме такий порядок отримання заробітку було запроваджено на підприємстві. При цьому встановлено, що жодного спору про розмір належних до виплати сум між сторонами немає, а відповідачем не доведено, що працівник ухилявся від отримання нарахованих коштів. Доводи відповідача в тій частині, що заборгованість по заробітній платі позивачу не була вчасно погашена у зв'язку із відсутністю фінансової можливості у відповідача, порушенням справи про банкрутство, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, відсутність коштів на рахунку роботодавця та порушення процедури банкрутства не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні. Доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті коштів суду не надано. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 2 липня 2014 року по цивільній справі № 6-76цс14. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов про стягнення середнього заробітку у предявленому розмірі задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial