Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №01219 від 13.04.2018 року, укладеним між ним [PERSON] та ТОВ «Максус Лізинг» застосувати наслідки недійсного та нікчемного правочину та стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» (ЄДРПОУ 41597671, вул. Бориспільська 11А, оф.404-3, м.Київ) на його [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) користь сплачений за договором лізингу авансовий платіж в розмірі 20\~000 грн та моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13.04.2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» (далі відповідач) укладено договір Фінансового лізингу № 01219, відповідно до якого товариство зобов`язалось передати йому у користування автомобіль RAVON R2, вартістю 199 000 грн. Цього ж дня ним перераховано на банківський рахунок відповідача авансовий платіж у розмірі 20 000 грн. Автомобіль мав бути наданий йому не пізніше 90 днів з дати отримання авансового платежу, однак автомобіль відповідачем йому не надано. Вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу не відповідає вимогам чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, оскільки не було дотримано встановлену законом форму укладання такого договору, не здійснено його нотаріальне посвідчення. Умови договору фінансового лізингу № 01219 від 13.04.2018 року, не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача, оскільки сторони не погодили такі істотні умови договору, як постачальника автомобіля, остаточної вартості предмета лізингу, графіку сплати лізингових платежів, лізингоодержувач не був обізнаний з обсягом своїх грошових зобов`язань. Тобто сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, оскільки остаточно не визначили предмета лізингу та його індивідуальних ознак, його вартості, не погодили графіку сплати лізингових платежів, згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу як на невід`ємний додаток, проте при укладанні договору та в подальшому йому вказаний додаток, так і не був переданий. Крім цього, на думку позивача договір фінансового лізингу, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» містить несправедливі умови, визначені \~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом; звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства; відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження; встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору; усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом; звужені права лізингоодержувача як споживача, в тому числі вимагати дострокового розірвання договору; передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору (п.12.1 договору), звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України; не передбачено відповідальності лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; вказаний договір не посвідчений нотаріально. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. \~ \~ \~ \~Позивач судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідач у строк передбачений ухвалою суду від 19.04.2019 року відзив на позовну заяву не подавав. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 13.04.2018 року між [PERSON] та Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Максус лізинг»\~ укладено договір фінансового лізингу №01219 відповідно до якого відповідач взяв на себе обов`язок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (транспортний засіб «RAVON R2»), а лізингоодержувач (позивач) зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. \~ \~ \~ \~На виконання вказаного договору позивачем сплачено 20 000,00 гривень - авансовий платіж, згідно договору фінансового лізінгу. 28.04.2018 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву щодо розірвання договору та повернення грошової суми в розмірі 20 000,00 грн, яка залишена без відповіді та задоволення. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема, подальша оплата не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України,\~Законом України «Про фінансовий лізинг»\~та\~Законом України «Про захист прав споживачів»\~у їх системному зв`язку. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"\~визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. У разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину він є нікчемним, тобто його недійсність виникає відповідно до закону й не потребує рішення суду про визнання такого договору недійсним. Згідно ч.1\~ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806\~ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1\~ст. 807 ЦК України\~передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628\~ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові від 16.12.2015 року з розгляду цивільної справи №6-2766цс15. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 13.04.2018 року №01219, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг», нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, на підставі чого суд дійшов до висновку, що вищенаведений договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Згідно ч.ч. 1,2\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п.п. 7, 10\~Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина першастатті 216\~ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача коштів, сплачених ним за договором фінансового лізингу, є наслідком недійсності нікчемного правочину, вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги\~ст. 216 ЦК України. Таким чином, кошти в сумі 20 000,00 грн, сплачені [PERSON] . Товариству з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг», підлягають поверненню. Разом з тим, вимога визнати недійсним договір не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 2\~ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Так, ст. 23 ЦК України\~передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6\~(в редакції від 24.10.2003) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає доведеними факт спричинення позивачу моральних страждань, що об`єктивно негативно вплинуло на стан здоров`я позивача та його соціальне функціонування, та наявності підстав для відшкодування позивачу завданої відповідачем моральної шкоди. Разом з тим, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн є завищеним та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. Тому з урахуванням фактичних обставин справи, принципу розумності та справедливості, а також принципу пропорційності суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача підлягають до задоволення в розмірі 3000 грн. Крім того, суд, у відповідності із ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial