Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

17.03.2015 позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» і просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 62 705,17 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн./а.с.2-6, 8/ Протягом розгляду справи представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі станом на 30.06.2015 включно у розмірі 102 209,17 грн./а.с.63/ В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Позивач та відповідач перебувають у трудових відносинах з 03.09.2012. Проте тривалий час з вересня 2014 року відповідач не сплачує належну до виплати позивачу заробітну плату, тим самим відповідачем порушується обов'язок щодо регулярності та своєчасності виплати йому заробітної плати. За вказаних підстав позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти вимог позову заперечував у повному обсязі посилаючись на те, що відповідачем позивачу були здійснені всі належні виплати. Оголосивши позов та заяву про збільшення розміру позовних вимог, письмові пояснення представника позивача, та заперечення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Позивач [PERSON] з 03.09.2012 працює у відповідача. Згідно довідки відповідача станом на 03.12.2014 у нього перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 077,17 грн./а.с.8/ Враховуючи, що відповідач порушив трудові права позивача, а саме право на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним трудовим законодавством України, позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 33 077,17 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на триваюче продовження невиплати йому заробітної плати відповідачем, в зв'язку з чим за період після 03.12.2014 р. по червень 2015 включно просить стягнути на його користь заробітну плату в сумі 102 209,17 грн. Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних доказів в розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України, на підтвердження розміру такої заборгованості перед позивачем за спірний період з грудня 2014 року. Зокрема, суд не приймає як безпідставний розрахунок заборгованості представника позивача за цей період виходячи з даних Індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих Управлінням ПФУ у Печерському районі м. Києва від 20.02.2015 щодо позивача [PERSON] про нараховану відповідачем заробітну плату /а.с.9/, оскільки відповідно до абз. 3 п.2 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у цьому випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Разом з тим, відповідно до Наказу Міндоходів та зборів України від 09.09.2013 № 454 та Наказу МФ України №435 від 14.04.2015, якими регламентовано у тому числі порядок формування у спірний період відомостей, які в подальшому відображаються органами пенсійного фонду в Індивідуальних відомостях про застраховану особу, ці відомості містять дані про нараховану заробітну плату, а не про виплачену, яких вимагає для розрахунку згадана вище Постанова КМУ №100 від 08.02.1995. Таким чином, відсутні підстави враховувати при розрахунку середнього заробітку позивача за спірний період дані Індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих Управлінням ПФУ у Печерському районі м. Києва. Крім того, відповідно до передостаннього абзацу п.4 згаданої вище Постанови КМУ №100 від 08.02.1995, передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, разом з тим, позивачем відповідних даних суду протягом розгляду не надано і такі дані в матеріалах справи відсутні. В результаті протиправних дій відповідача, на підставі ст. 237-1 КЗпП України позивачем ставиться питання про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 10000 грн., що полягає у позбавленні його можливості вести звичайний спосіб життя, що вимагає від нього захисту свого порушеного права в правоохоронних органах, відчуття моральних страждань, обурення через відверте нехтування відповідачем конституційними правами Позивача; порушення відповідачем умов оплати праці вносить дискомфорт і труднощі в сімейне життя позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, протягом розгляду справи встановлено порушення Відповідачем прав Позивача, що полягають у тривалому не проведенні Відповідачем виплати Позивачу заробітної плати, яке триває до цього часу, яке призвело до його моральних страждань, втрати життєвих зв'язків Позивача і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості з Відповідача на користь Позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі однієї мінімальної заробітної плати - 1000 грн., оскільки заявлений Позивачем розмір є значно завищеним і не підтверджується належними та достатніми доказами. Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі пропорційно до задоволених майнових і немайнових вимог усього у сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial