Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

10 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа - Орджонікідзевський РВ у м. Харкові ГУДМС у Харковській області, про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання позивач з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в вирішенні справи покладався на розсуд суду, позовні вимоги не оскаржувались. Представник третьої особи - Орджонікідзевського РВ у м. Харкові ГУДМС у Харковській області, в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив слухати справу за його відсутністю, в прийнятті рішення полягається на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази окремо та в їх сукупності з іншими доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з того, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 187950,00 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки, на квартиру [ADDRESS], шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», надати позивачу право на продаж зазначеної квартири, передати позивачу в управління зазначену квартиру до ї продажу; виселити з неї відповідача та зобов'язати Орджонікідзевський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], судові витрати покласти на відповідача. 25 березня 2014 року між позивачем та відповідачем, був укладений договір позики (а.с. 6-7). Згідно з п. 1 договору позики, відповідач - [PERSON] позичив у позивача суму у розмірі 35000,00 гривень зі строком повного погашення боргу не пізніше 01 квітня 2014 року. Згідно до п.2 договору позики позивач передав гроші відповідачу повністю, ще до підписання договору позики. У визначений у договорі позики строк повернення грошових коштів, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, тобто, вчасно та в повному обсязі не повернув отримані від позивача грошові кошти у розмірі 35000,00 гривень. Отже, з 01 квітня 2014 року відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої законом та договором. Суд приходить, до висновку, що розрахунок ціни позову в частині грошової відповідальності не протирічить чинному законодавству, та ґрунтується на умовах договору позики та вимогах чинного законодавства з огляду на наступне. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк термін). Згідно ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. При таких умовах, відповідач повинен компенсувати всі суми боргу, які залишились за невиконання кредитних зобов'язань, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, в тому числі і документально. Відповідно до п. 11 договору позики, якщо позичальник прострочить виконання грошового зобов'язання за договором, він, зобов'язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % (триста шістдесят п'ять) річних від простроченої суми, тобто - 1% від суми позики за кожен день просрочки. Таким чином, заборгованість у відповідача перед позивачем складає 23450,00 грн. (350,00 грн. * 67 днів = 23450,00 грн.). Відповідно до п. 4 договору позики, позикодавець має право на одержання від позичальника 5 % (п'ять) процентів у календарний день від суми позики тобто - 1750,00 грн. У п. 4.1 договору позики зазначено, що проценти, які сплачуються позикодавцю не є неустойкою. Позичальник зобов'язався сплатити на користь позикодавця проценти за сім днів, починаючи з 25 березня 2014 року. Таким чином, заборгованість по сплаті процентів у відповідача складає 129500,00 грн. (74 днів * 5% = 129500,00 грн.). Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики складає 187950,00 грн. Крім того, в забезпечення зобов'язань за договором позики, між позивачем та відповідачем, був укладений іпотечний договір, посвідчений 25 березня 2014 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстраційний №34 (а.с. 8-9). Відповідно до умов зазначеного договору відповідач надав в іпотеку однокімнатну квартиру у будинку готельного типу [ADDRESS]. Згідно п. 9 іпотечного договору, іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом зверненя стягнення на предмет іпотеки. Згідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого написа нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Таким чином, позивач здобув право звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру у будинку готельного типу [ADDRESS], для погашення заборгованості за договором позики, яка складає 187950,00 грн.. Згідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Статтею 34 ч. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що після прийняття рішення про звернені стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доході забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майно здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором ч рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимогу про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації. В своїх позовних вимогах позивач просив стягнути зазначену суму заборгованості та звернути стягнення на предмет іпотеки. Проте одночасне задоволення зазначених позовних вимог є неможливим з огляду на наступне. Згідно п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Щодо виселення відповідача зі спірної квартири суд також вважає за необхідне відмовити в її задоволенні з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Матеріали справи не містять доказів надсилання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення зазначеної квартири. Таким чином, позивачем не дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України процедуру направлення відповідачу вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення не менш ніж за 30 днів до подання в суд позову із вимогою про примусове виселення, і тому суд вважає цю вимогу не обґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. З огляду на це, також не підлягає задоволенню вимога про зобов'язання Орджонікідзевського районного відділу у м.Харкові ГУ ДМС у Харківській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO],. з квартири [ADDRESS] Згідно ст. 88 ЦПК України відповідач повинен сплатити судові витрати, а саме судовій збір, який позивач сплатив при пред'явленні позову до суду, що підтверджується квитанцією сплати держмита у розмірі 1879,50 грн. (а.с. 1), зазначена сума відповідає 1 % вартості задоволених позовних вимог, що підлягають сплаті згідно із ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного та наявних у справі матеріалів,

Outcome: partial