Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], 24 травня 2012 народження, у звязку із його ухиленням від виконання батьківських обовязків з виховання та утримання дітей. Одночасно позивачка прохає збільшити розмір стягуваних з [PERSON] аліментів з 1/2 до 2/3 частин заробітку (доходу). Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що вони з відповідачем мають спільних неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею. Відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обовязків, з дітьми не спілкується, не цікавиться станом здоровя та розвитком дітей, аліменти не сплачує. Вимога в частині збільшення розміру сплачуваних аліментів обґрунтована позивачем наявністю у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, призначених за попереднім рішенням суду, та додатковими витратами, які несе позивачка у звязку із підготовкою до навчального року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали повністю, посилаючись на викладені у позові обставини. Додатково позивач зазначила, що відповідач тривалий час не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, не приділяє уваги, ставиться до них абсолютно байдужо. Відповідач достовірно обізнаний про місце перебування дітей, проте свідомо не бажає з ними спілкуватись, хоча будь-яких перепон для зустрічей з дітьми відповідачу ніколи не створювалось. Будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, правом надання заперечень та доказів на їх підтвердження не скористався. Представник органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні, підтримуючи заявлені позивачем вимоги, наполягала на доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, зясувавши думку дітей та дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно із наданими копіями свідоцтв про народження, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.10 та зворотній бік а.с.10). Шлюб між сторонами у справі було розірвано за рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.07.2015 року (а.с.14). За наданою КЖРЕП № 1 довідкою (а.с.11) місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] зареєстровано разом із позивачем у місті Горішні Плавні. Згідно з висновком органу опіки та піклування від 30.10.2017 року, позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], визнано доцільним. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши досліджені докази, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.7\~ст.7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сім'ї. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, у відповідності до ст.ст.150,151 Сімейного кодексу України (далі СК України) первинний і головний обовязок по вихованню дитини покладається на її батьків. Передача дитини на виховання іншим фізичним чи юридичним особам не звільняє батьків від обовязку піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та проживання малолітньої дитини з ними, вправі вимагати повернення дитини до себе. Згідно з вимогами ч.1 та 2\~ст.155 СК України,\~здійснення батьками своїх прав, виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини тощо. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними висновками. Проте, як встановлено судом, відповідач [PERSON] свідомо самоусунувся від виконання свого обовязку по вихованню та забезпеченню належного розвитку відносно своїх дітей. Згідно з довідкою виданою ДНЗ «Сонечко» Дмитрівської сільської ради, батько [PERSON] - [PERSON] за час відвідування донькою садочку в 2016-2017 роках жодного разу до дитячого навчального закладу не зявився ( а.с.12). Згідно з довідкою виданою Дмитрівською середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів батько учениці [INFO], школу не відвідував, учбовим процесом не цікавився (а.с.13). За повідомленням Управління охорони здоровя Горішньоплавнівської міської ради, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] спостерігаються сімейним лікарем за адресою: с. Дмитрівка, вул.Лісова, буд.4. Загальний стан здоровя дітей задовільний, [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває, додаткового лікування та санаторно-курортного оздоровлення не потребує, [PERSON] перебуває на диспансерному обліку у лікаря загальної практики сімейного лікаря, потребує додаткового лікування та санаторно-курортного оздоровлення. У разі захворювання дітей за медичною допомогою до лікувально-профілактичних закладів міста звертається мати дітей позивачка [PERSON], призначення та рекомендації лікарів остання виконує у повному обсязі (а.с.55). Згідно із ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення, судовий орган надає дитині можливість висловити свої думки і приділяє цим думкам належну увагу. Зазначена норма міжнародного права кореспондується із приписами ч.2 ст.171 СК України, згідно із якою дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Під час зясування в судовому засіданні думки дітей судом встановлено, що діти бажають проживати разом з матірю. Про батька у дітей негативні спогади. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних завязків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (пункт 49 рішення ЄСПЛ). Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Аналізуючи викладене, суд зауважує, що, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Також, при вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім'ї та людей, з якими він перебуває у родинному зв'язку. Виходячи із наведених доказів та встановлених судом обставин справи,

Outcome: partial