Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

02 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому, остаточно уточнивши позовні вимоги згідно заяви від 24.02.2015 року (а.с.107), просить стягнути з відповідача 113 392,00 грн., якими [PERSON] заволоділа без достатньої правової підстави (еквівалент 4000 доларів США), 19 068,50 грн. процентів за користування безпідставно набутими коштами відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України та ч.1 ст. 1048 ЦК України, 3621,54 грн. майнової шкоди, завданої протиправними діями відповідача, 12000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що у травні 2013 року [PERSON] отримала від нього 4 000 доларів США в рахунок сплати за продаж (передачу) гаражу № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові, який, як запевнила вона, входить до складу спадкового майна, яке вона отримала від свого чоловіка шляхом переоформлення прав на гараж в автокооперативі після його смерті. Таку ж інформацію позивачу було надано і в адміністрації автокооперативу № 6. Однак, у вересні 2013 року позивач дізнався, що спірний гараж № 335 в автокооперативі належить на праві власності [PERSON], а відповідач незаконно та безпідставно отримала від позивача грошові кошти в розмірі 4000 доларів США за продаж гаражу, який їй не належав. Повернути безпідставно набуті кошти [PERSON] відмовилась, у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.06.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16.09.2015 року вимоги позивача задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у сумі 113\~392 (еквівалент 4000 доларів США), проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами у сумі 16 272 грн. 48 коп. та матеріальну шкоду у сумі 115 грн. 92 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також судовим рішенням стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 1\~297 грн. 80 коп., а з [PERSON] на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., оскільки у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди позивачу відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.06.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16.09.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції у своїй ухвалі, зокрема, зазначив, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд,\~дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав, передбачених ст.1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, а тому правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити із заявлених позивачем підстав. Представники відповідача позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі продажу гаражу. Договір був оформлений шляхом виключення відповідача із членів автокооперативу і одночасного прийняття в члени автокооперативу позивача на підставі його заяви. Такий порядок оформлення права власності на гараж передбачений Статутом Автокооперативу №6. Відповідач у своєму запереченні на позовну заяву на а.с.139-140 зазначила, що при продажу гаражу вона підставно вважала себе його власником і мала право на відчуження гаража. Також відповідач у запереченні на позов зазначила, що позивач повинен був звертатися до суду з позовом про виключення гаража з акту опису й арешту і визнавати за собою право власності на нього, а її залучити як третю особу. Відповідач у запереченні вказує, що вона б могла довести у суді своє право власності на гараж, зокрема, шляхом визнання дійсним договору купівлі продажу гаражу, що був укладений між [PERSON] та її покійним чоловіком [PERSON], або шляхом визнання права власності на гараж за набувальною давністю, тим більше, що [PERSON] не заперечує факту продажу гаража у 1997 році. Представник автокооперативу № 6 Деснянської районної організації Всеукраїнської Спілки автомобілістів та [PERSON] до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені завчасно і належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки про отримання коштів від 12.05.2013 [PERSON] отримала від [PERSON] 500 доларів США в рахунок часткової сплати за продаж (передачу) гаражу № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові, де [PERSON] виступає в якості продавця (відчужувача). За домовленістю вартість гаражу складає 4 000 доларів США, також розпискою [PERSON] підтвердила, що продаж (відчуження) гаражу не порушує права, обовязки та інтереси інших осіб, в тому числі членів сімї (а.с. 13). 18 травня 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] 3 500 доларів США в рахунок повної сплати за продаж (передачу) гаражу № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові (а.с. 14). 18 травня 2013 року [PERSON] звернулася до голови правління АК № 6 про виключення її з членів автокооперативу № 6 у звязку з припиненням членства у Всеукраїнській спілці автомобілістів (а.с. 19). Того ж дня [PERSON] також звернувся до голови правління АК № 6 про прийняття його в члени автокооперативу № 6 у звязку з придбанням недобудованого гаражу № 335 (а.с. 16, 17). У вересні 2013 року [PERSON] отримав вимогу державного виконавця № 11-20/151А/14-4 від 16.09.2013 про виклик до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, з якої йому стало відомо, що у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження № 151А/14(40-4), сформоване 07.10.2011, про стягнення з [PERSON] на користь стягувачів боргу на загальну суму 3\~725936,91 грн. Згідно довідки Чернігівського МБТІ станом на 31.12.2012 року за [PERSON] на праві власності зареєстровано гараж № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові на підставі свідоцтва про право власності від 14.11.1996 (а.с. 25, 26). Стаття 15 Закону України «Про власність», введеного в дію Постановою Верховної Ради України №885-XII від 26.03.1991 року і який втратив чинність на підставі Закону України №997-16 від 27.04.2007 року передбачала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Таким чином, [PERSON] у 1996 році отримав у власність гараж, а тому вказаний гараж став обєктом права приватної власності відповідно до ст.13 діючого на той час Закону України «Про власність». 02 жовтня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції було складено акту опису й арешту майна, а саме гаражу № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові, що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.11.1996 (а.с. 27-28). Як встановлено під час судового розгляду та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] передав [PERSON] за двома розписками загалом 4 000 доларів США за придбання гаражу\~ № 335 в автокооперативі № 6 в м. Чернігові. Відповідач у своєму запереченні на позов вказує, що вважала себе власником гаража на підставі того, що прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер 27.06.2000 року, про що отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 24.09.2008 року (а.с.21). Відповідач зазначає, що її чоловік придбав у [PERSON] 16.12.1997 року гараж в автокооперативі №6 шляхом оформлення членства в цьому автокооперативі, оскільки не було відомо, що [PERSON] отримав свідоцтво про право власності та зареєстрував за собою право власності на гараж в Чернігівському МБТІ 14.11.2006 року. Відповідач вважала себе власником гаража у порядку спадкування, так як на час придбання гаража її чоловіком не було обовязкового нотаріального посвідчення угод по відчуженню гаражу, така умова згідно ст. 227 ЦК УРСР стосувалася лише відчуження житлових будинків та квартир. Відповідачем надано суду докази на підтвердження того, що вона є спадкоємцем після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 27.06.2000 року. Проте, відповідач 24.09.2008 року юридично оформила право власності на успадковану нею частину квартири після смерті чоловіка. Разом з тим, гараж №335 в автокооперативі №6, який відповідач вважала своїм, згідно даних КП Чернігівського МБТІ станом на 31.12.2012 року належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.11.1996 року і право власності відповідно до діючого на той час законодавства було зареєстровано за ним. Таким чином, офіційного визнання і підтвердження державою права власності відповідача на гараж не було і [PERSON], наючи намір продати гараж у 2013 році, не вжила заходів для доведення і юридичного оформлення за собою права власності на гараж, а тому в установленому ст. 657 ЦК України порядку спірний гараж станом на травень 2013 року не міг бути проданий відповідачем. Крім того, переоформлення гаражу шляхом виходу з членів автокооперативу відповідача та прийнятя в члени цього автокооперативу позивача не можна вважати укладенням договору купівлі продажу гаражу, як про це зазначає відповідач у своєму запереченні на а.с. 139-140, адже з часу отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на гараж та реєстрації в МБТІ цього права за ним, вказаний гараж став обєктом приватної власності в розумінні діючого на той час Закону України «Про власність», а членство в автокооперативі повязане з наділенням особи правами і обовязками відповідно до Статуту у звязку із знаходженням гаражу на території автокооперативу і необхідності його обслуговування. Вказане підтверджується п.4.10 Статуту автокооперативу №6 Деснянської районної організації Всеукраїнської Спілки автомобілістів, зареєстрованого рішенням виконкому Деснянської районної ради №91 від 27.04.1999 року, в якому передбачено, що реєстрація гаражу як власності в МБТІ не припиняє членства в автокооперативі та в районній Всеукраїнській Спілці автомобілістів, в звязку з тим, що гараж знаходиться на земельній ділянці, яка надана автокооперативу в постійне користування, та в звязку з тим, що він в любому випадку змушений буде користуватися дорогами автокооперативу (а.с.152-164) Таким чином, суд вважає безпідставними доводи відповідача з приводу наявності договірного характеру відносин між нею та [PERSON] щодо купівлі продажу гаражу №335 в автокооперативі №6 та набутя [PERSON] майнових прав на вказаний гараж, оскільки право власності на гараж на час отримання відповідачем коштів від позивача було зареєстровано за іншою особою- Гаврисем О.Д., і відповідач, вважаючи цей гараж своєю власністю лише на підставі членства в автокооперативі, не вжила заходів до юридичного оформлення такого права, на підставі якого вона могла б розпоряджатися своєю власністю у відповідності до вимог чинного законодавства на час отримання коштів за гараж від позивача. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Стаття 657 ЦК України, яка діяла на час отримання відповідачем коштів від позивача за гараж, передбачала, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Суд приходить до висновку, що сторони шляхом переоформлення членства в автокооперативі не уклали у письмовій формі договору купівлі продажу гаражу в розумінні ст. 638 ЦК України, а ч.1 ст. 220 ЦК України передбачає нікчемність укладеного письмового правочину лише у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, що не може бути застосовано у разі не укладення договору. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно отримала від позивача 4000 доларів США за гараж, який вона відповідно до закону продати не могла, бо в юридичному розумінні він був зареєстрований на праві власності за іншою особою, а перехід членства у автокооперативі не є укладенням договору купівлі продажу у розумінні ст. 638 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих коштів з підстави, передбаченої ч.1 ст. 1212 ЦК України і відшкодуванню відповідно до ч.2 ст. 1213 ЦК України підлягає еквівалент отриманих відповідачем коштів - 4000 доларів США за офіційним курсом НБУ на час ухвалення судового рішення 100204 грн. 82 коп. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача процентів, розрахованих позивачем відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України, оскільки суд прийшов до висновку, що строни не уклали письмового договору купівлі - продажу в розумінні ст. 638 ЦК України, тобто в даному випадку не може бути застосована ст. 536 ЦК України для нарахування процентів, так як правовідносини сторін не виникли з норм зобов'язального права. Також суд вважає безпідставним посилання позивачем при нарахуванні процентів на ч.1 ст. 1048 ЦК України, адже між сторонами не укладався договір позики, що виключає можливість нарахування процентів за даною правовою нормою. Також, позивачем не доведено заподіяння йому з боку відповідача майнової шкоди в розмірі 3621 грн. 54 коп., яку він повязує з придбанням та використанням будівельних матеріалів на ремонт гаражу. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження використання замовлених ним будівельних товарів саме для ремонту гаражу згідно листа відвантаження № 01024241 (а.с. 33, 34). Крім того, укладений позивачем з ПАТ «Платинум банк» кредитний договір зі страхування життя позичальника (з Грейс періодами) № 7334/145ES5G3AI від 24.08.2013 не свідчить про завдання позивачу матеріальної шкоди з боку відповідача. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що наслідки набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, встановлені главою 83 ЦК України, не передбачають відшкодування моральної шкоди, а отже і відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України та ухвалу судді від 06.02.2015 про відстрочення [PERSON] сплати судового збору до ухвалення рішення у справі, на користь держави підлягає стягненню судовий збір з [PERSON] в розмірі 1002 грн. 04 коп. у звязку із задоволенням вимог позивача майнового характеру, з [PERSON] 243,60 грн. у звязку з відмовою у задоволенні вимог немайнового характеру (моральної шкоди) та 358 грн. 77 коп. судового збору в частині вимог майнового характеру, в задоволенні яких позивачу відмовлено. Судовий збір розраховано за ставками, що діяли відповідно до Закону України "Про судовий збір" на час предявлення позову -02.02.2015 року та заяви про збільшення позовних вимог 24.02.2015 року.

Outcome: partial