Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 96132.88 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12.08.2013 року відповідач з метою отримання банківських послуг, звернувся до позивача та підписав заяву №б/н від 12.08.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 25000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач наполягає, що кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 23.06.2019 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 96132.88 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 36490.28 грн. заборгованість за тілом кредиту; 22126.39 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 31745.31 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 716.95 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплату боргу на суму від 100 грн.; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 4553.95 грн. процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.12.2019 року. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та «Тарифів Банку», що додані до позовної заяви, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору на положення якого посилається позивач. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну позову, у формі процентів за користування кредитними коштами, а також види відповідальності (пеня, штраф) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У відповіді на відзив позивач вказував, що відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банком, а тому відповідач приєднався до зазначених банком умов та визнав в момент укладення договору його положення. Крім того вказані Умови та Правила, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена як у відділеннях банку так і на офіційному сайті позивача. Відповідачу було відкрито відповідний рахунок та встановлено кредитний ліміт, а із виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима та частково погашав заборгованість. Позивач вказував на презумпцію правомірності правочину, що закріплена ст.. 204 ЦПК України та зазначав, що вказаний договір ніким не оспорювався, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості із відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань про перенесення розгляду справи не надав. Разом із тим в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від його представника, адвоката Гричаненка О.М. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, при цьому представник відповідача при розгляді даної справи просив врахувати висновок Верховного Суду, який зроблений у постанові від 18.12.2019 року за №522/15242/16-ц та зазначив, що стягненню підлягає фактично отримана сума коштів в межах кредитного ліміту що встановлена в розмірі 25000 грн. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач з метою отримання банківських послуг, звяернувся до позивача та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк б/н від 12.08.2013 року, згідно якої отримав кредит на картковий рахунок та йому встановлено кредитних ліміт у розмірі 25000 грн. Вказана обставина відповідачем не заперечується. Частиною 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин при зверненні до суду із позовом саме на позивача покладається обов`язок доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог. З довідки, наданої позивачем вбачається, що відповідачу відповідно до кредитного договору видавалися кредитні картки. Строк дії останньої кредитної картки 02/21. У підтвердження зміни умов кредитування позивачем надана довідка про збільшення та зменшення кредитних ліміті, максимальна сума якого сягала 25000 грн. Факт користування відповідачем кредитними коштами стверджено випискою по рахунку, де зазначені операції по використанню кредитних коштів, їх повернення та сплата відсотків за користування ними. При цьому суд враховує, що зазначені обставини жодною із сторін не заперечуються. На підтвердження визначеної позивачем заборгованості останнім наданий розрахунок заборгованості за договором від 12.08.2013 року. Разом із тим досліджуючи вказаний розрахунок судом встановлено, що останній здійснювався на підставі тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг із яких доданий до матеріалів справи. На думку позивача, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» додаються до позовної заяви. Однак дослідивши матеріали справи, суд із вказаними доводами позивача погодитись не може виходячи із наступного. Як вбачається із змісту вказаної заяви від 12.08.2013 року відповідач погодився із тим, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг та ознайомився з вищевказаними умовами. Однак а ні дати таких умов, а ні номеру їх редакції матеріали справи не містять. Так само матеріали справи не містять жодних підписів відповідача на витягах з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Таким чином матеріалами справи належним чином не доведено, що відповідач погоджувався саме із такими умовами та такими тарифами банку на яких наполягає останній. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормами ст.. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст.. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання вказувала, що з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином вивчивши усі матеріали справи суд приходить до переконання, що наявність складових заборгованості по кредиту, а саме заборгованості за простроченими відсотками, пені, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) матеріалами справи не підтверджується та позивачем належним чином не доведено, а тому в цій частині позову позивачу слід відмовити. Відсутні також і належні підтвердження заявленого позивачем тіла кредиту у розмірі 36490.28 грн., в той час, як із наданих позивачем доказів, зокрема вказаної вище довідки вбачається, що відповідачу був встановлений максимальний кредитний ліміт у розмірі 25000 грн.. Як вбачається судом із розрахунку заборгованості, наданої позивачем, відповідач користувався кредитною карткою та сплачував кошти за користування нею. Будь-яких доказів на спростування зазначених розрахунків позивача, відповідачем надано не було. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). У частинах 1 і 4 статті 631 цього Кодексу передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно зі статтею 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України. Отже суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, за пенею та комісією; фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити, водночас, враховуючи отримання відповідачем суми кредиту та користування ним, із останнього слід стягнути заборгованість за тілом кредиту, яка становить 25000 грн.. Вказана позиціє відповідає зазначеній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в рішенні від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. Так у вказаному рішенні зазначено, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Оскільки позов задоволено частково, а банком сплачена сума судового збору у розмірі 1921 грн. то суд, на підставі ст. 141 ЦПК стягує із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеного розміру позовних вимог, а саме суму у розмірі 499 грн. 56 коп.. \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: partial