Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

У червні 2021 року адвокат Бігусяк М.В. в інтересах позивача звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 14.05.2021 року позивачем отримано лист приватного виконавця з якого йому стало відомо про існування оскаржуваного виконавчого напису вчиненого 25.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. №28553 про стягнення з нього на користь відповідача заборгованості в розмірі 9514 грн. Вважає, що вказаний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки позивачем категорично заперечується факт укладення з відповідачем вказаного договору та отримання кредитних коштів, а тому сума боргу не може вважатись безспірною з урахуванням того, що позивачем заперечується факт існування боргових зобов`язань перед відповідачем та останній допускає можливість шахрайського заволодіння його персональними даними з мето оформлення на її ім`я кредиту. Також, зазначав, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису законодавством було передбачено наявність серед поданих нотаріусу документів оригіналу кредитного договору або його дублікату, що має силу оригіналу за умови, що кредитний договір посвідчений нотаріально, натомість стягувачем не було подано нотаріально посвідченого кредитного договору чи його дублікату. З урахуванням наведеного вважає, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено з порушенням встановленого законом порядку і процедури. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №28553 вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. від 25.02.2021 року щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 9514 грн. На вказану позовну заяву надійшов відзив відповідача в якому останній позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на наступні обставини. Так, відповідно до укладеного договору №001/20/053041 від 12.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» та [PERSON] , позивач отримав кредит у розмірі 2 000 грн. строком на 30 днів, шляхом переказу на платіжну картку кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації позивача на веб-сайті в мережі Інтернет https://globalcredit.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». В подальшому, 26 березня 2021 року між ТОВ «Глобал Кредит» та ТОВ «ФК «Сонаті» був укладений договір про відступлення прав вимоги №С-ГК-260321-2 за яким право вимоги до боржника [PERSON] за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Сонаті». Таким чином, відповідач набув всіх прав та обов`язків кредитора за кредитним договором. Зазначав, що станом на 25.06.2021 року заборгованість позивача за договором №001/20/053041 від 12.05.2020 року становить 8 200,00 грн. 00 коп., та складається з: 2 000 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; 5 200 грн. 00 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1000 грн. 00 грн. - заборгованість по витратам за вчинення виконавчого напису. З метою стягнення вказаної заборгованості відповідач надав нотаріусу необхідний пакет документів, перевірка яких входить в обов`язок нотаріуса, при цьому позивач належними та допустимим доказами не спростував безспірність вказаної суми боргу. В судове засідання позивач не з`явився, в його інтересах діяв представник, який звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав і просив задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у тексті відзиву просив справу розглядати без його участі, враховувати заперечення проти позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. В рамках судового розгляду даного спору судом в порядку забезпечення позову зупинено стягнення за оскаржуваним виконавчим написом. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.06.2021 року витребувано від відповідача документи, які були надані відповідачем для вчинення виконавчого напису. Судом встановлено, що 25.02.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі №28553, яким звернено стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 8200 грн. Вказаний виконавчий напис був пред`явлений стягувачем до виконання та приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменко Д.О. відкрито виконавче провадження ВП № 64844238. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Згідно вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові №6-887цс17 від 05.07.2017 року, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості. Проте не свідчить про наявність спору щодо заборгованості лише та обставина, що у виконавчому написі зазначена більша сума заборгованості, ніж у повідомленні, надісланому стягувачем боржнику в процедурі звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. У відповідності до правової позиції Верховного суду України, яка міститься у постанові від 20.05.2015 року №6-158цс15, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Так, як вбачається з долучених представником відповідача до відзиву доказів, на підтвердження наявності у позивача заборгованості на яку звернено стягнення оспрюваним виконавчим написом відповідачем надано виписку з особового рахунку за кредитним договором № 001/20/053041 від 12.05.2020 року. Натомість, з системного аналізу положень ст.88 Закону України «Про нотаріат» в сукупності з вище наведеними правовими позиціями Верховного суду України щодо їх застосування в контексті спірних правовідносин про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання, вбачається, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року за № 1172 є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого, а позивач у тексті позовної заяви ставить під сумнів як наявність вказаного боргу так і заперечує безпосередньо сам факт укладення між нею та відповідачем договору, суд приходить до висновку, що сума боргу на яку звернено стягнення на підставі оскаржуваного виконавчого напису не може вважатись безспірною. Також, суд звертає уваги про наявність розбіжностей між позицією позивача та відповідача щодо факту укладення між ними відповідного договору, зокрема відповідач вказує на те, що між ним та позивачем укладено договір з використанням телекомунікаційної системи в порядку Закону України «Про електронну комерцію» та на підставі відступлення права вимоги, а позивач взагалі заперечує наявність у нього будь-яких договірних та боргових відносин з відповідачем. Крім того, заслуговують на увагу доводи позивача про те, що договір , який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, оскільки Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса передбачено вчинення виконавчого напису на підставі виключено нотаріально посвідчених договорів. З огляду на вказані обставини слід також зазначити наступне. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення. з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 25.02.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. З матеріалів справи вбачається, що договір на який посилається відповідач та укладення якого заперечує позивач, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально. Наведені обставини в їх сукупності свідчать про наявність підстав вказаний виконавчий напис визнати таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Крім того, представником позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. Згідно ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши матеріали справи в сукупності із наданими представником позивача доказами, а саме: угодою про надання правової допомоги та представництва у цивільній справі від 20.05.2021 року з додатком №1 до вказаної угоди, актом здачі-приймання виконаних робіт за вказаним договором від 09.08.2021 року, суд приходить до висновку, що позивач дійсно поніс витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., розмір яких є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також складністю справи, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім витрати на правову допомогу. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved