Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

У червні 2020 року адвокат Сидоренко Н.О. звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками цієї квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач в спірній квартирі не проживає, особистих речей там не зберігає, але в добровільному порядку знятись з реєстрації за цією адресою відмовляється, що тягне за собою для позивачів понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та суттєво обмежує їх права на розпорядження своїм майном, а тому вони змушені звернутись до суду із даним позовом. Також просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати за сплату судового збору. В судове засідання позивачі не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача - адвокат Сидоренко Н.О. в судове засідання також не з`явилась, надавши письмову заяву, в якій вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити, справу розглядати без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації повідомлений належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі на адресу суду не надсилав. При цьому слід зазначити, що на адресу відповідача також було направлено копію ухвали про відкриття провадження, в якій встановлено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву, однак, до даного часу такого відзиву суду надано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання слід проводити без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його права використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2002 року за №1-2883 є співвласниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] під час реєстрації першого шлюбу змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », а під час реєстрації другого шлюбу на « [PERSON] », цей шлюб було розірвано рішенням Новокаховського міського суду від 11.01.2020 року, прізвище позивачки залишено без змін. Згідно акту про непроживання в спірній квартирі , складеним депутатом Новокаховської міської ради Афанасьєвим О.І. від 05.03.2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою з 2014 року. Місце перебування відповідача на даний час позивачам не відомо. Судом встановлено, що з 01.02.2002 до 11.01.2020 року позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Право власності на частку спірної квартири позивачка отримала 01.10.2002 року в порядку спадкування за законом, отже, вона є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім`ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вимог позову відповідач суду не подав. Отже, з огляду на всі встановлені судом обставини, зважаючи також на відсутність заперечень відповідача, реєстрація якого перешкоджає власнику майна в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм житлом, та на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки він понад 1 рік за адресою: [ADDRESS] , не проживає, суд вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved