Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] (далі за текстом позивач, [PERSON] ) звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] (далі за текстом відповідач, [PERSON] ) в якому, після уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь: 155337,76 грн. суми основного боргу за договором позики від 11.02.2020; 2042,79 грн 3% річних; 9320,25 грн інфляційних. В обґрунтування\~позовних вимог\~посилається на\~те,\~що 11\~лютого 2020\~року він,\~згідно боргової\~розписки,\~дав у\~борг [PERSON] \~грошові кошти\~в сумі\~5600\~(п`ять\~тисяч шістсот)\~доларів США\~для розвитку\~бізнесу.\~Відповідач зобов`язався\~до 31\~грудня 2020\~року повернути йому отримані в борг кошти, а саме еквівалент 5600 (п`ять тисяч шістсот) доларів США, але свої зобов`язання не виконав, борг не повернув. Позивач вказує,\~що валютний\~борг в\~сумі 5600\~доларів США\~в перерахунку\~на гривню\~на день\~виникнення у\~відповідача грошового\~зобов`язання, тобто на 01.01.2021 року, на підставі офіційного курсу НБУ, гривні до долара США 28,2746 грн. за 1 долар США (на 01.01.2021р.) становить: 5600 доларів США помножити на 28,2746 грн. = 158337,76 грн. 12.01.2021 відповідач повернув йому 3000,00 грн. Однак, решта суми основного боргу у розмірі 155337,76 грн так і не була повернута. У зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином зобов`язань з повернення боргу, позивач, посилаючись на ст.ст. 524, 533-535, 509, 629, ч. 1 ст. 1046, 1049 ЦК України, просить стягнути з відповідача на свою користь 155337,76 грн суми основного боргу. Також, позивач зазначає, що п. 8.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» визначено, що якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов`язання перераховується у гривню, і в подальшому, на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов`язання. На підставі\~зазначеного,\~у відповідності\~до ч.\~2\~ст.\~625\~Цивільного Кодексу\~України,\~позивач просить\~стягнути з\~відповідача суму\~боргу з\~урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за січень,\~лютий,\~березень,\~квітень та\~травень 2021\~року,\~який складає\~ -\~9320,25\~грн., та 3% річних за період прострочення з 01.01.2021р. по 09.06.2021р. (160 днів) у розмірі 2042,79 грн., всього - 11363,04грн. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 16.03.2021 (головуючий суддя Товстолужський О.В.) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 05.05.2021 задоволено заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Товстолужського О.В. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, справу передано до канцелярії суду для передачі іншому судді, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Валківського районного суду Харківської області від 11.05.2021, визначено по справі головуючого суддю Логвінова А.О. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 11.05.2021 (головуючий суддя Логвінов А.О.) цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 10.08.2021 закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, справу призначено до судового розгляду по суті. 10.08.2021 відповідач подав відзив на позов в якому визнав, що ним була написана розписка про взяті в борг у позивача кошти в розмірі 5600 доларів США. для того, щоб розпочати бізнес. Відповідач вказує, що по факту дана сума була взята у борг ще восени 2017 року, коли він був зятем [PERSON] . Відповідач зазначає, що він є співзасновником ПП «ДНК Кристал», а кошти були внесені до уставного фонду підприємства. На них підприємство замовило відповідну кількість товару, частина якого і досі зберігається на Митному складі у м. Харків (митний склад Барабашово). З березня 2019 року його компаньйони заблокували йому доступ, як до інформації щодо роботи підприємства, так і до товарних залишків. Також, відповідач зазначає, що у вересні 2019 року він надав 2000 доларів США своїй колишній дружині, яка є донькою позивача, на оформлення договору купівлі-продажу квартири, за що попросив дружину (особисто) і [PERSON] (у телефонній розмові), щоб цю суму вирахували з боргу, який був взятий ним ще у 2017 році. На протязі всього 2020 року він не мав змоги розрахуватися з [PERSON] , бо не має стабільного доходу, тому не зміг в указаний в розписці строк погасити борг. Лише у січні 2021 року він зміг перерахувати на картковий рахунок [PERSON] суму у розмірі еквівалент 100 доларів США. Відповідач зазначає, що на даний момент він є безробітній тому, просить суд визнати частковим погашення боргу у сумі 2100 доларів США. У судовому засідання позивач підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та уточненнях до нього. Відповідач частково визнав позов та просив суд визнати борг погашеним на суму 2100 доларів США з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши доводи, викладені учасниками справи в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти позову, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх системному взаємозв`язку, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 лютого 2020 року [PERSON] надав [PERSON] у борг 5600 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] еквівалент суми 5600 доларів США до 31 грудня 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою від 11.02.2020 р. Суд зазначає, що відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тобто, відповідно до положень ст.ст.\~1046-1047\~ЦК України підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та у постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц . Позивачем, на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов, надано розписку позичальника [PERSON] від 11.02.2020 про отримання ним від позивача [PERSON] 5600 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 31.12.2020 р. При цьому, сам відповідач не заперечує факту отримання від позивача позики у сумі 5600 доларів США та строків виконання зобов`язання з повернення коштів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст. 599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як встановлено судом та визнається позивачем, за договором позики від 11.02.2020 року відповідач повернув позивачу лише 3000 грн. Тобто, відповідач належним чином не виконав умов договору позики та не повернув позивачу грошові кошти в еквіваленті сумі 5600 доларів США в установлений в розписці строк, що не заперечується і самим відповідачем. Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 11.02.2020 року. З позовної заяви вбачається, що визначаючи ціну грошового зобов`язання відповідача за договором позики від 11.02.2020 у грошовому еквіваленті до іноземної валюти - долара США, позивач враховував курс валюти станом на перший день прострочення виконання зобов`язання, тобто станом на 01.01.2021. Суд зазначає, що статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц. Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому, істотним для розуміння дійсного змісту та умови укладеного договору є саме те, що курс гривні до іноземної валюти підлягав застосуванню й обрахунку саме на день платежу. Днем виконання зобов`язання, станом на який визначається курс валюти до курсу платежу у національній валюті, - є курс станом на день фактичного виконання грошового зобов`язання. Така ж правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19. Оскільки відповідач отримав у позику кошти в еквіваленті 5600 доларів США та зобов`язався повернути еквівалент суми 5600 доларів США, враховуючи, що відповідач не повернув кошти за договором позики, з огляду на положення статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про визначення еквіваленту у гривнях за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду, тобто станом на 22.02.2021 р. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 по справі 635/8489/18. За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором позики від 11.02.2020 р. та повернув лише 3000,00 грн суми позики, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 152942, 08 грн еквіваленту суми основного боргу за договором позики від 11.02.2020 р., виходячи з офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду та становив 27,8468 грн за 1 долар США. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 9320,25 грн та 3 % річних у розмірі 2042,79 суд зазначає наступне. В силу частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Згідно із статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та постанові Верховного Суду від 21.04.2021 по справі №346/4771/16-ц. Таким чином, оскільки грошове зобов`язання за договором позики від 11.02.2020 р. визначено сторонами у іноземній валюті та становить 5600 доларів США, то інфляційні втрати не підлягають стягненню. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 9320,25 грн інфляційних втрат. Щодо стягнення 3% річних суд зазначає, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.219 р. по справі №464/3790/16-ц. Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 11.02.2020 р., позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних. Однак, перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, судом встановлено, що позивач здійснив нарахування 3% річних не на прострочену суму боргу за договором позики від 11.02.2020 р., яка визначена у договорі у доларах США, а на її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, здійснивши перерахунок 3% річних на суму боргу за договором позики від 11.02.2020 р., яка визначена у договорі у доларах США, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 1983,15 грн. еквіваленту, виходячи з офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), що діяв на час звернення позивача до суду та становив 27,8468 грн за 1 доларів США. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial