Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.12.2011 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 8500 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.03.2016 року складає 252450,00 грн., а відповідач зобовязався повернути вказані кошти не пізніше 31.03.2014 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачем було надано розписку від 28.02.2014 року. Всупереч умовам договору позики, відповідач не повернув отримані ним кошти у визначений строк та не повертає їх до цього часу. За таких обставин позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, у якій просить суд стягнути з відповідача суму боргу за вищевказаним договором позики у розмірі 267306,50 грн., з яких: 252450,00 грн. основна сума боргу, 14856,50 - 3 % річних. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги, підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання, призначене на 11.04.2016р. не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду справи, конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, в судове засідання, призначене на 28.04.2016р. відповідач викликався через оголошення в пресі, оскільки місце його проживання невідоме. Проте, в судове засідання 28.04.2016р. відповідач не зявився повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск № 29 (23071) від 15.04.2016 року та в газеті «Урядовий Курєр», випуск № 75 від 20.04.2016р. Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач та її представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 8500 євро на строк до 31.03.2014 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 28.02.2014р. відповідачем було видано розписку, з якої вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 8500 євро строком до 31.03.2014 року, а в заставу боргу надав автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» TBV046V (а.с. 6). Однак, в судовому засіданні з пояснень позивача та її представника встановлено, що відповідачем зазначений вище автомобіль не передавався позивачу, оскільки у відповідача були відсутні правовстановлюючі документи на автомобіль. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обовязки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 8500 євро. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, у визначений договором позики строк грошові кошти не повернув, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 8500 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.03.2016 року складало 252450,00 грн. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України). За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до\~ частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договором позики від 28.02.2014 року, оскільки не виконав зобовязання у встановлений договором строк. Разом з тим, за змістом частини 2 статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Проте, позивачем в позовній заяві заявлено до стягнення 252450,00 грн. боргу, що станом на момент звернення до суду було еквівалентно 8500 Євро. Разом з тим, згідно з абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення судом, 8500 Євро еквівалентно 242250 грн. (8500 х 28,50 = 242250). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 242250 грн. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до статті 611 ЦК України. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного, беручи до уваги розмір заборгованості зазначений вище, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов'язання за період з 01.04.2014 року по 17.03.2016 року складає 14256,25 грн. (242250,00 грн. * 3 * 716 днів : 365 : 100 = 14256,25 грн.), а відтак вимоги щодо стягнення 3% річних також підлягають частковому задоволенню. Згідно з частино 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність захисту прав позивача шляхом часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 28.02.2014 року в сумі 256506,25 грн., з яких: 242250,00 грн. - основний борг та 14256,25 грн. - 3% річних. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Судові витрати у даній справі складаються зі сплачених позивачем: згідно квитанції від 18.03.2016р. судового збору в сумі 2694,44 грн., при зверненні до суду з позовною заявою (а.с. 1); згідно квитанції від 13.04.2016р. та квитанції №21 від 15.04.2016р. витрат пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в загальній сумі 603,00 грн. (а.с. 21-23), а також витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн. Що стосується витрат зі сплати судового збору в сумі 2694,44 грн. та витрат пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в судове засідання в сумі 603,00 грн., то зазначені витрати слід стягнути з відповідача в повному обсязі незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, оскільки часткове задоволення позовних вимог повязано виключно з різницею у курсах валют на момент звернення позивача до суду та на момент винесення судом рішення у справі. Що стосується витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до частини 1 та 2 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у пункті 47 постанови №10 від 17.10.2014р. розяснив судам, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Інтереси відповідача у даній справі представляла представник [PERSON], як фахівець в галузі права, що підтверджується копією диплома 12 ДСК №266372 на підставі договору про надання правової допомоги від 28.10.2015р. (а.с. 8 на звороті) Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як доказ понесення витрат на правову допомогу представником позивача надано квитанції №9 від 13.02.2016р. про сплату 300 грн. за надання консультації з правових питань, квитанцію №19 від 17.03.2016р. про сплату 1700 грн. згідно договору від 23.02.2016р. про надання правової допомоги, квитанції №24 від 28.04.2016р. про сплату 2000 грн. згідно договору від 23.02.2016р. про надання правової допомоги. (а.с. 24-26) Крім того, представником позивача надано безпосередньо договір від 23.02.2016р. про надання правової допомоги та акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.04.2016р. Разом з тим, при визначені розміру судових витрат, які підлягають відшкодування суд виходить з того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з акту приймання-передачі виконаних робіт від 28.04.2016р. [PERSON] надавала позивачу наступні послуги: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин 2 години, ставка за годину 487,20 грн., вартість послуги складає 974,40 грн.; вивчення та правовий аналіз матеріалів справи - 2 години, ставка за годину 487,20 грн. вартість послуги складає 974,40 грн., підготовка процесуальних документів - 2 години, ставка за годину 487,20 грн. вартість послуги складає 974,40 грн., участь у судових засіданнях - 2 години, ставка за годину 487,20 грн. вартість послуги складає 974,40 грн. Загальна сума витрат складає 3897,60 грн. Однак, суд критично оцінює вищезазначений акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.04.2014р., оскільки враховуючи характер спірних правовідносин, а також беручи до уваги те, що єдиним документом з яким працювала представник позивача це розписка боржника, кількість необхідного часу для виконання вищеперелічених робіт є значно меншим. Крім того, судові засідання у даній справі відбувалися лише 11.04.2016р. та 28.04.2016р. загальною тривалістю 30 хвилин, а не 2 години, як то зазначено в акті. З огляду на зазначене, з урахуванням принципу розумності та справедливості суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати повязані з наданням правової допомоги в сумі 2500 грн. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial