Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулося до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо», який було уточнено заявою від 30.03.2018 року, відповідно до якого просила скасувати наказ відповідача «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос від 02.08.2017 року, поновити її на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Заявами від 09.07.2018 року, від 31.07.2018 року, від 22.10.2018 року позивач збільшила розмір позовних вимог в частині розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу та просила стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період серпень 2017 року жовтень 2018 року в розмірі 91031,70 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона працювала у Структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 04.07.2001 року на посаді інспектора відділу кадрів, згодом була переведена з 13.03.2008 року на посаду техніка (з розшифрування швидкостемірних стрічок), з 05.11.2010 року на посаду техніка 2 категорії. Наказом Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос від 02.08.2017 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин, учинений 26 липня 2017 року (п.4 ст. 40 КЗпП України). Позивач вважає зазначений наказ незаконним, на підтвердження чого стверджує про неможливість ідентифікації факту її відсутності на робочому місці 26.07.2017 року як прогулу, оскільки 26.07.2017 року не є її робочим днем з огляду на графік роботи позивача «2 дні праці, 2 дні відпочинку», передбачений пп.б) п.1 розділу 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку, та враховуючи, що два дні напередодні, тобто 24 та 25 липня 2017 року вона працювала, в звязку з чим 26.07.2017 року є вихідним днем позивача. Також позивач зазначає, що згідно графіку роботи за липень 2017 року 26.07.2017 року вона повинна була вийти працювати в одну зміну із 1-ою зміною техніків з розшифрування швидкостемірних стрічок, в якій працює технік [PERSON] Однак, 17.09.2016 року [PERSON], працюючи з [PERSON] в одній зміні та перебуваючи на робочому місці, вчинив щодо неї насильницькі дій, спричинивши позивачу умисне легке тілесне ушкодження, з приводу чого позивач звернулася з заявою до правоохоронних органів, за наслідками розгляду якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 12016040720002317 від 15.10.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, кримінальне провадження за яким триває. З метою уникнення роботи в одному кабінеті з [PERSON], маючи обґрунтовані підстави для побоювання за свою безпеку і здоровя та остерігаючись вказаної особи, позивач 25.07.2017 року написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, яка не була підписана її керівництвом. Наполягає на відсутності у неї наміру на вчинення прогулу. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити, підтвердивши своїми поясненнями обставини та обґрунтування заявленого позову. Відповідач надав відзив на позов, доводи якого були підтримані представниками відповідача в судовому засіданні, згідно яких відповідач вважає свої дії щодо винесення оскаржуваного наказу про звільнення [PERSON] правомірними, що розірвання трудового договору з позивачем було законним та обґрунтованим, відповідно до чинного законодавства, за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації на зборах. Наполягає на вчиненні [PERSON] прогулу, що є дисциплінарним проступком, за який до позивача застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, просить відмовити у позові у повному обсязі. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем порушено місячний строк звернення до суду, так як враховуючи дату звільнення 02.08.2017 року, останнім днем звернення до суду є 02.09.2017 року, тоді як [PERSON] фактично звернулася до суду з позовом 04.09.2017 року. Просять в задоволенні позову відмовити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила , що вона працює старшим техніком у Криворізькому локомотивному депо. Наказом від 02.08.2017 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин, оскільки вона не вийшла на роботу відповідно до графіку . Позивач підпорядковується їй, однак про не вихід та надання заяви про відпустку без збереження заробітної плати позивач її не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідала. Графіки доводилися до відому всіх і ніяких зауважень позивач не висловлювала . Пояснила, що позивача та [PERSON] за усним рішенням керівника було поставлено у різні зміни через конфлікт між ними. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює помічником начальника з кадрових питань. Пояснив, що позивач відповідно до графіку роботи для відпрацювання необхідної кількості годин повинна була додатково відпрацювати у липні 7 годин, тому графіком роботи на липень 2017 року з підсумованим обліком робочого часу був заздалегідь розроблений, узгоджений та до всіх працівників доведений . 25 07 2017 року позивач написала заяву про відпустку без збереження заробітної плати . Поклала заяву на стіл керівника та не вийшла на роботу, не переконавшись чи заява підписана керівником. За конфлікт між позивачем та [PERSON] знає. Пояснив, що якщо позивач не відпрацює встановлену кількість годин не отримає заробітної плати , тому і ставили додаткові години для відпрацювання. Вислухавши пояснення сторін, свідків, допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши і проаналізувавши зібрані та досліджені докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно п.1,2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у Структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 04.07.2001 року на посаді інспектора відділу кадрів, згодом була переведена з 13.03.2008 року на посаду техніка (з розшифрування швидкостемірних стрічок), з 05.11.2010 року на посаду техніка (а.с. 31). 25.07.2017 року [PERSON] написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати тривалістю один день 26.07.2017 року (а.с. 37) та залишила таку заяву на робочому столі заступника начальника депо [PERSON] для розгляду. Вказана заява розглянута по суті заступником начальника депо [PERSON] 26.07.2017 року та залишена ним без задоволення, про що не було відомо позивачу, яка 26.07.2017 року не вийшла на роботу, що в свою чергу було кваліфіковано відповідачем як прогул. Наказом Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос від 02.08.2017 року [PERSON]В було звільнено за прогул без поважних причин, учинений 26 липня 2017 року, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 32 копія наказу ). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір із працівником у разі прогулу без поважних причин: у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин і протягом робочого дня, в тому числі безперервно або сумарно. Відповідно до абз.1 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, з наступними змінами та доповненнями (надалі Постанова Пленуму ВСУ № 9), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно з роз'ясненнями п. 22, п.24 постанови Пленуму ВСУ № 9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). У трудовому спорі в суді обовязок по доказуванню законності і обґрунтованості накладення дисциплінарного стягнення, покладається не на позивача, а на відповідача. Відповідачем до матеріалів справи надано «Графік роботи (змінності) на липень 2017 року», затверджений в.о.начальника депо, відповідно до якого робочими днями [PERSON], яка працювала в 2 їй зміні, у липні 2017 року були: 1, 4, 5, 8, 9, 12, 13, 16, 17, 20, 21, 24, 25, 26, 28, 29 числа місяця(а.с. 55). Позивач не вийшла на роботу 26.07.2017 року, який був її третім поспіль робочим днем, тривалість якого визначена 7 годин. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що у Структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» застосовується підсумований облік робочого часу змінних працівників за місяць, в звязку з чим позивачу до графіку роботи було включено 26.07.2017 року третій робочий день поспіль, з метою відпрацювання норми робочих годин за місяць у кількості 172 години. Відповідно до ст. 57, ч.1 ст. 58 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Частиною 1 ст. 142 КЗпП України визначено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Пунктом 4.1.1. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» «Криворізьке локомотивне депо» на 2011-2012 роки, зареєстрований виконкомом Довгинцівської районної в місті ради за № 60/11 від 24.10.2011 року, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що режим праці і відпочинку в Криворізькому локомотивному депо регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників, безпосередньо повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів», затвердженими наказом Укрзалізниці від 10.03.1994 року № 40-ц . Підпунктом б) п.1 Розділу 5 «Робочий час та його використання» Правил внутрішнього трудового розпорядку (додаток № 18 до колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011 2012 рокивстановлено: «Час початку і закінчення роботи, перерви для відпочинку та приймання їжі для змінних працівників (працюючих по графіку: два дні праці, два відпочинку):Зміна - Початок праці 8.00; Перерва І 12.00 12.30; Перерва ІІ 16.30 17.00; Закінчення праці 20.00». Таким чином, враховуючи графік роботи [PERSON] як змінного працівника, а також зміст наведених норм КЗпП України та досліджених судом Колективного договору та Правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача, суд приходить до висновку, що 26.07.2018 року є вихідним днем позивача, оскільки нею було відпрацьовано два робочих днів напередодні 24, 25 липня 2017 року, що відповідає змісту пп.б) п.1 Розділу 5 «Робочий час та його використання» Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці. Судом погоджується з доводами позивача про безпідставність встановлення їй відповідачем третього робочого дня поспіль 26.07.2017 року, оскільки можливість відхилення від встановленого працівнику графіку роботи не передбачена ані КЗпП України, ані локальними документами відповідача, які регламентують його правовідносини із працівниками, в звязку з чим 26.07.2017 року є вихідним днем [PERSON] Згідно з ст. 71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством в частині другій цієї статті. Також суд наголошує та приймає до уваги той факт, що графік роботи працівника є суттєвою умовою праці та трудового договору такого працівника із роботодавцем, в звязку з чим внесення змін до такого графіку, в тому числі шляхом встановлення додаткового робочого дня поза межами графіку, можливо виключно за згодою працівника або у порядку ст. 32 КЗпП України. Відповідачем не надано суду доказів наявності згоди позивача на встановлення їй додатково робочого дня у липні 2017 року або реалізації і дотримання процедури зміни істотних умов праці, до яких відноситься режим роботи, що передбачені ч.3 ст. 32 КЗпП України. Встановлений судом факт протиправності встановлення відповідачем робочого дня позивачу 26.07.2017 року, спростовує твердження Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про вчинення [PERSON] прогулу в цей день, в звязку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування наказу відповідача «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос від 02.08.2017 року та поновлення [PERSON] на посаді техніка 2 категорії Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Таким чином, судом не встановлено факту вчинення 26.07.2017 року позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу, що виключає можливість застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у формі звільнення згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України. Оцінюючи доводи відповідача про необхідність відпрацювання позивачем норми робочих часу за липень 2017 рік та застосування підсумованого обліку робочого часу, суд зазначає наступне. Відповідно до п.4.1.3. Колективного договору депо працівникам депо, у тому числі працівникам локомотивних бригад, запроваджено підсумований облік робочого часу з періодом місяць. Статтею 61 КЗпП України встановлено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого\~обліку робочого\~часу з\~тим,\~щоб тривалість\~робочого часу\~за обліковий\~період не\~перевищувала нормального\~числа робочих\~годин (статті 50 і 51). Статтею 50 КЗпП України визначено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Одночасно законодавством не встановлено єдиної норми тривалості робочого часу, з огляду на що така норма може бути різною залежно від того, який графік роботи, робочий тиждень встановлено на підприємстві, яка тривалість щоденної роботи, коли встановлено вихідні тощо, однак з обовязковим дотриманням вимог ст. ст. 50-53, 67, 73 КЗпП України. Таким чином, враховуючи наявність імперативної вказівки у ст. 61 КЗпП України про недопущення перевищення нормального числа робочих годин при підсумованому обліку робочого часу, законодавцем чітко визначено нормальну тривалість робочого часу у кількості 40 годин на тиждень як максимальну (граничну), тобто підприємство, запровадивши підсумований облік робочого часу, може встановити норму робочого часу на власний розсуд, яка може бути меншою або дорівнювати 40 годинам на тиждень та, в жодному випадку, не перевищувати зазначену кількість. У спірних правовідносинах, відповідачем згідно з «Графіком роботи (змінності) на липень 2017 року» встановлено позивачу графік, відповідно до якого кількість робочих годин позивача у календарному тижні 24-30 липня 2017 року (тиждень, коли позивач не вийшла на роботу 26.07.2017 року) становить 51 робочу годину, що перевищує граничну кількість робочих годин на тиждень та свідчить про порушення відповідачем при складанні такого графіку вимог ст. ст. 61, 50 КЗпП України. Крім того, судом проаналізовано припис п.3 розділу 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку депо, яким передбачено:«Для забезпечення відпрацювання місячної норми годин тривалість перерви для відпочинку та приймання їжі дозволяється змінювати для змінних працівників.Графіки змінності з визначенням тривалості зміни часу початку і закінчення перерв затверджуються адміністрацією за погодженням з комітетом профспілки та оголошуються працівнику не пізніше як за три дні до початку його дії». Отже, забезпечення відпрацювання місячної норми змінними працівниками не може здійснюватися шляхом встановленням їм додаткових робочих днів поза межами графіку змінності, а повинно забезпечуватися шляхом коригування тривалості перерви для відпочинку і приймання їжі, що також спростовує правомірність дій відповідача із встановлення позивачу додаткового робочого дня 26.07.2017 року з метою відпрацювання місячної норми годин. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ відповідача «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос від 02.08.2017 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Судом перевірено на предмет обґрунтованості заперечення відповідача про порушення [PERSON] вимог Закону України «Про відпустки», які оцінено судом критично та відхилено, оскільки, як встановлено судом, згідно з графіком роботи позивача, обумовленим пп.б) п.1 Розділу 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку депо, 26.07.2017 року повинен бути вихідним днем, що виключає можливість надання у такий день позивачу відпустки без збереження заробітної плати. Так, відпустка, як правове явище, регламентує відносини працівника та роботодавця у період відсутності працівника на роботі у робочий час, тоді як вихідний день є неробочим часом, що використовує працівником на власний розсуд, в звязку з чим факт звернення позивача до відповідача із заявою про надання відпустки, а також порядок та час її розгляду не мають правового значення при вирішення спору по даній справі. При цьому, суд бере до уваги доводи позивача про наявність в неї обґрунтованих підстав для побоювання за свою безпеку та здоровя при виході на роботу 26.07.2017 року, оскільки в цей день вона змушена була б працювати в одній зміні та одному приміщенні із [PERSON], який вчинив щодо неї фізичне насильство, за фактом якого триває кримінальне провадження№ 12016040720002317 від 15.10.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, що підтверджується змістом ухвали Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29.11.2017 року по справі № 211/1754/17 (а.с. 45). В судовому засіданні відповідачем не заперечувалось, що 17.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON], які працювали в одній зміні та перебували на робочому місці, виникла конфліктна ситуація, за наслідками якої позивачу заподіяне умисне легке тілесне ушкодження, а також те, що під час зясування обставин інциденту, що стався 17.09.2017 року, та наявності підстав для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, начальником депо [PERSON] була висловлена усна вимога про те, що в подальшому вказані особи не повинні працювати в одній зміні, а також повинні уникати одне одного та не знаходитися в одному приміщенні з метою уникнення подальшого розвитку особистого конфлікту між ними. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд у відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України, вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмір 90232,22 грн. (36,34 грн./год. х2483 годин = 90232,22 грн.), в іншій частині розрахунок позивача є помилковим. Відповідно до ч.1, 2, 7 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно абз.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, з наступними змінами та доповненнями, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, з наступними змінами та доповненнями (надалі Порядок № 100). Відповідно до абз.3 п.2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому, згідно абз.3 п.3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. П.п.5, 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою про доходи позивача № 36 від 09.02.2018 року нарахована заробітна плата позивача за два місяці, що передують місяцю звільнення, становить: за червень 2017 року 5860,63 грн.; за липень 2017 року 6022,63 грн.Всього за два місяці 11883,26 грн.) а.с. 39 ) . Відповідно до додатку до листа Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 року кількість годин робочого часу у червні липні 2017 року становить 327 робочих годин, в тому числі у червні 159 годин,у липні 168 годин. Середньогодинна заробітна плата позивача становить:36,34 грн. (11883,26 грн./327 год.). Час вимушеного прогулу позивачаз 02.08.2017 року(момент звільнення) по 01.11.2018 року (дата розрахунку згідно з заявою позивача від 22.10.2018 року) становить 15 календарних місяців, протягом яких позивач повинна була відпрацювати 2483 годин, в тому числі:у серпні 2017 року 153 год.;у вересні 2017 року 168 год.; у жовтні 2017 року 167 год.;у листопаді 2017 року 176 год.; у грудні 2017 року 160 год.; \~ \~ \~ \~у січні 2018 року 168 год.; у лютому 2018 року 160 год.; у березні 2018 року 167 год.; у квітні 2018 року 159 год.;у травні 2018 року 159 год.;у червні 2018 року 159 год.; у липні 2018 року 176 год.;у серпні 2018 року 175 год.; у вересні 2018 року 160 год.; у жовтні 2018 року 176 год. При розрахунку загальної кількості робочих годин протягом часу вимушеного прогулу, судом здійснено розрахунок щомісячної кількості годин, виходячи з приписів ст. ст. 50, 61 КЗпП України та максимальної кількості робочих годин на тиждень 40 годин. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з мотивів необхідності виключення із середнього заробітку позивача за останні два місяці, що передують даті звільнення, суми премії. Суд не погоджується із запереченнями відповідача, оскільки вони спростовуються змістом довідки про доходи позивача № 36 від 09.02.2018 року, яка надана Структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до якої відповідач самостійно зазначив суми заробітку [PERSON], які й були використані судом при розрахунку, а також п.3 Порядку № 100, відповідно до положень якого при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії\~та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Перевіривши дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, суд дійшов висновку про неспроможність доводів відповідача про порушення [PERSON] зазначеного строку. Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскаржуваний наказ відповідача «Про звільнення [PERSON]В.» № 472/ос винесено 02.08.2017 року, в звязку з чим місячний строк на його оскарження спливає 02.09.2017 року. Однак, 02.09.2017 року було суботою, вихідним днем. Згідно з ст. 122, ч.3 ст. 124 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Таким чином, останнім днем звернення позивача до суду у справі про звільнення є 04.09.2017 року понеділок, перший робочий день після 02.09.2017 року, що свідчить про дотримання [PERSON], передбаченого ст. 233 КЗпП України строку, якою позовну заяву подано до суду 04.09.2017 року, тобто в останній день зазначеного строку. Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, з наступними змінами та доповненнями, позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору. Таким чином, [PERSON] звільнена від сплати судового збору за три позовні вимоги, зокрема, щодо визнання неправомірним та скасування спірного наказу, поновлення її на роботі та стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 2311 грн. 92 коп. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: partial