Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

02.07.2015 року позивач звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій з урахуванням другої заяви про збільшення позовних вимог від 09.09.2016 року, яка була долучена до матеріалів справи у судовому засіданні 26.10.2016 року (т.1, а.с.225-226), просила зобовязати відповідача видати їй трудову книжку із внесенням в неї запису про періоди роботи з 02.12.2011 року до 27.12.2012 року та з 10.01.2013 року до 06.10.2014 року на підставі трудових договорів від 02.12.2011 року та від 10.01.2013 року, зареєстрованих Первомайським міськрайонним центром зайнятості Харківської області, а також стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період роботи з 01.06.2014 року до 06.10.2014 року в сумі 2517,81 грн., заборгованість, яка виникла під час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2014 року до 09.09.2016 року у сумі 13946,97 грн., а також різницю між нарахованою та затвердженою сторонами заробітною платою за трудовим договором від 02.12.2011 року за період з 02.12.2011 року до 27.12.2012 року у сумі 5989,05 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог з урахуванням їх збільшення та уточнення позивач [PERSON] вказала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем у період з 02.12.2011 року до 27.12.2012 року та з 10.01.2013 року до 06.10.2014 року на підставі відповідних трудових договорів. Відповідач заборгував їй заробітну плату за період з 02.12.2011 року до 27.12.2011 року, що підтверджується розрахунком отриманої позивачем та обумовленою договором до сплати оплати праці. Крім цього відповідач не сплатив позивачу жодних коштів за період з 01.06.2014 року до моменту її звільнення за трудовим договором від 10.01.2013 року, тобто до 06.10.2014 року, а тому з відповідача слід стягнути і вказану суму, розрахунок якої позивач зробив самостійно, оскільки відповідач не зважаючи на вимогу суду належних розрахункових документів не надав. Відповідно у звязку з несплатою заробітною плати відповідач заборгував перед позивачем її середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 07.10.2014 року до 09.09.2016 року. Окремо позивач просила суд зобовязати відповідача повернути їй трудову книжку, яка, на думку позивача, зберігається у відповідача та без якої вона не може належним чином продовжувати свою трудову діяльність. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в редакції заяви про збільшення позовних вимог від 09.09.20016 року, додатково пояснивши суду, що трудова книжка відповідно до практики, яка склалася у Первомайському районі Харківської області між фізичним особами підприємцями та найманим працівниками завжди передається роботодавцю на відповідальне зберігання на час виконання працівниками своїх трудових обовязків. Щодо того, що за даними Первомайського відділення Лозівської обєднаної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби України у Харківській області позивачу у повному обсязі була нарахована відповідно до договору від 10.01.2013 року заробітна плата за період з 01.06.2014 року до 30.06.2014 року та окремо на суму 1761,36 грн. за період з 01.07.2014 року до 30.09.2016 року, то як вказано у довідці вказана інформація потребує перевірки у джерела інформації, а тому вважати вказаний доказ належним неможна, до того ж відповідач подала податковий розрахунок про уточнення сплаченого доходу від 02.12.2016 року (т.2, а.с.26), відповідно до якого нібито сама визнала той факт, що заробітна плата позивачу не нараховувалася саме у період з 01.07.2014 року до 30.09.2014 року, а тому позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на законі. Відповідач, яка жодного разу у судове засідання не з`явилася, через свого представника за договором (т.1, а.с.227-228) надала письмові заперечення, в яких посилалася на подання стороною відповідача зустрічної позовної заяви, а тому вважала, виходячи з вимог зустрічної позовної заяви, що жодні грошові вимоги позивача до відповідача не мають під собою законного обґрунтування, а стосовно повернення трудової книжки зазначила, що ведення трудових книжок на працівників, які працюють у фізичних осіб-підприємців за строковими трудовими договорами діючим законодавством не передбачено, а працівник несе персональну відповідальність за збереження своєї трудової книжки під час виконання вказаної роботи, тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними. У судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день час та місце судового засідання повідомлялися у порядку абз. 1 ч.5 ст.74 та ч.5 ст.76 ЦПК України, а відповідач до того ж двічі повідомлявся належним чином про інші призначені по справі судові засідання (т.1, а.с. 223, 241). Заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України суду не надавалася. Таким чином, судом встановлена повторність неприбуття відповідача у судове засідання без поважних причин. Позивач згоду на заочний розгляд справи не надавала, а тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України позбавлений можливості постановити заочне рішення по справі та розглядає справу у загальному порядку. Від представника третьої особи по справі Первомайського міськрайонного центру зайнятості Харківської області перед судовим засіданням 07.12.2016 року надійшла заява, в якій вона просила слухати справу за відсутності представника третьої особи, при вирішенні питання по суті покладалася на розсуд суду (т.2, а.с.3). Свідок [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: Харківська область, м. Первомайський, ? мікрорайон[ADDRESS], повідомив суд, що він дійсно підписував акти про невихід на роботу [PERSON], однак це він робив три-чотири рази та не більше, йому відомо про виниклу ситуацію між сторонами по справі, однак більш нічого він суду повідомити по предмету спору не може (т.1, а.с. 247). Свідок [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 1/2 мікрорайон[ADDRESS], допитана у судовому засіданні 07.12.2016 року взагалі жодних даних за первинним позовом не надала, оскільки є колишнім бухгалтером Первомайської райспоживспілки та її функцією в цій справі було проведення ревізії дій [PERSON] на своєму робочому місці (т.2, а.с.27). Вислухавши позивача та представника позивача, допитаних у справі свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. По-перше, суд зазначає, що ухвалою суду від 23.12.2016 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] від 26.10.2015 року (т.1, а.с.36-37) була залишена без розгляду через повторну неявку відповідача, а тому викладені в ній обставини для вирішення справи за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] жодного відношення не мають. По-друге, допит свідка [PERSON], задоволений за внесеною у журнал судового засідання ухвалою суду від 26.10.2016 року на підставі клопотання представників сторін по справі, провести було неможливо, оскільки відповідач не забезпечив її явку у судове засідання, посилаючись на причини, які суд вважав не поважними, а згодом і сам не з`явився у судове засідання, а тому вказане клопотання було судом знято у судовому засіданні 23.12.2016 року як не реалізоване стороною відповідача, враховуючи той факт, що відповідач та її представник судовий збір за виклик свідка у відповідності до ч.1 та ч.2 ст.133 ЦПК України не сплачували, зобовязуючись забезпечити явку свідка у судове засідання власними силами. Вирішуючи питання про повернення трудової книжки [PERSON] суд виходить з того, що позивач жодних доказів того, що вказана трудова книжка була нею передана відповідачу ФОП [PERSON] при укладанні трудових договорів 02.12.2011 року та 10.01.2013 року, окрім її слів, суду не надав, що відповідно до ст.11 та ст.60 ЦПК України є її обовязком, не виконання якого ставить під сумнів заявлені нею вимоги. Загальні фрази про те, що практика передачі трудових книжок як предмета застави жодного доказового значення не мають, до того ж позивач звернулася з відповідною заявою лише після того як стосунки між нею та відповідачем погіршилися у 2014 році, тобто до того часу її все влаштовувало, а саме на таке порушення вона не звертала уваги та вважала, що так воно і повинно бути. Крім цього, в даній частині суд погоджується з думкою відповідача, що наймані працівники, які працюють за строковим трудовим договором у фізичних осіб, трудові книжки зберігають безпосередньо у себе. Так, відповідно до п.п.2.21-1 спільного наказу Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року із подальшим змінами, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 «Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. Вирішуючи питання про невиплату позивачу заробітної плати за період з 01.06.2014 року до 06.10.2014 року, то тут суд виходить з того, що згідно з умовами укладеного між сторонами трудового договору від 10.01.2013 року (т.1, а.с.245, копія, яка була надана третьою особою по справі), для [PERSON] встановлюється робочий день у 4 години та заробітна плата у розмірі 600,00 грн. Відповідно до наданої суду довідки Первомайського відділення Лозівської обєднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області (т.1, а.с.243-244) [PERSON], працюючи у відповідача за період з 01.06.2014 року до 30.06.2014 року заробітну плату отримала у повному обсязі, а за період з 01.07.2014 року до 30.09.2014 року частково, в період з 01.10.2014 року до моменту звільнення 06.10.2014 року заробітну плату позивач не отримувала. Позивач доказів не отримання доходів у вказаний період суду не надала, її доводи про те, що вказана заробітна плата була відповідачем лише нарахована, однак не виплачена жодним доказом не підтверджується. До того ж такі дії відповідача, якщо вони дійсно мали місце, є підставою для кримінальної відповідальності за ст. 175 КК України. Сторони таких даних суду не надали. Також не підтверджуються належними доказами і посилання представника позивача як на те, що дохід у розмірі 1761,36 грн. у третьому кварталі 2014 року є матеріальної допомогою для оздоровлення у звязку з відпусткою [PERSON], оскільки відповідно до п.6 договору від 10.01.2013 року відпустка позивачу надається взимку, так і той факт, що відповідач вже скорегував вказану оплату у розмірі 1761,36 грн. як фактично не проведену для чого представник позивача запропонував суду звернутися за відповідним розясненням до відповідної податкової інспекції, що на думку суду не є необхідним, оскільки представник позивача за півтора роки розгляду справи міг отримати таке розяснення самостійно та долучити його до матеріалів справи, що ним, у свою чергу, зроблено не було. Не надав позивач суду і жодних доказів того, що вона у період липня-жовтня 2014 року працювала у відповідача, що є первинною підставою для нарахування їй заробітної плати. Саме по собі перебування у трудових відносинах між сторонами не є підставою для беззаперечного нарахування заробітної плати, оскільки в даному випадку вона нараховується за фактично відпрацьований час і відповідач, на думку суду, надав докази того, що позивач не працювала у вказаний період (при цьому суд виходить не з наданих суду актів про відсутність позивача на роботі та табеля обліку робочого часу, наданих відповідачем (т.1, а.с.99-178) та які на думку суду були зроблені вже після того як почався розгляд справи у суді, а з показань свідка [PERSON], який у судовому засіданні підтвердив факт відсутності позивача на робочому місці у вересні-жовтні 2014 року). Даних про те, що діяльність ФОП [PERSON] у вказаний період не здійснювалася суду надано не було. Тому вимоги позивача в цій частині, як і відповідно вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період з 07.10.2014 року до 09.09.2016 року, є безпідставними, які протирічать зясованим судом обставинам та діючому законодавству. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. На підставі ч.1 та ч.2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Вирішуючи питання стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача недоплаченої заробітної плати за період з 02.12.2011 року до 27.12.2012 року за трудовим договором між сторонами від 02.12.2011 року (т.1, а.с.246, копія надана третьою особою у справі) у розмірі 5989,05 грн., то тут суд погоджується з позивачем як щодо суті позовних вимог, так і щодо розміру таких вимог, оскільки відповідно до п.3 вищевказаного трудового договору відповідач повинен був сплачувати позивачу заробітну плату у розмірі 1015,00 грн. на місяць. Відповідно до довідки Первомайського відділення Лозівської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 11.04.2016 року без номеру (т.1, а.с.207) позивач отримав у відповідача дохід, який не відповідає обумовленій сторонами заробітній платі позивача, а саме 5989,05 грн., з яких: - грудень 2011 року: отримано 507,50 грн. замість необхідних 1015,00 грн., недоплата 507,50 грн.; - перший квартал 2012 року: отримано 1650,00 грн. замість необхідних 3045,00 грн., недоплата 1395,00 грн.; - другий квартал 2012 року: отримано 1650,00 грн. замість необхідних 3045,00 грн., недоплата 1395,00 грн.; - третій квартал 2012 року: отримано 1653,00 грн. замість необхідних 3045,00 грн., недоплата 1392,00 грн.; - четвертий квартал 2012 року: отримано 1745,95 грн. замість необхідних 3045,00 грн., недоплата 1299,55 грн. Відповідач даних про те, що позивач у зазначений час не працював суду не надав, тому за мовчазною згодою вважається, що порушення трудового режиму не було, трудовий договір стосовно обємів праці виконувався позивачем належним чином. На підставі ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з резолютивною частиною рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року за №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Outcome: partial