Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

31.05.2017 позивач [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача Об*єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з*явилась з поважних причин, просить позов задовольнити та розглянути справу в її відсутності, про що до суду надала відповідну заяву а.с. 55). Відповідач - представник Об*єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з*явився, надав заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду (а.с. 51-52). Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з*ясувавши всі обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, суд встановив, що фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини регулюються положеннями ст. 25, 328, 386, 392, 1218, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270, 1297 ЦК України, ст. 152 ЗК України, положеннями узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України "Про розгляд цивільних справ про спадкування" від 01.03.2013року, цивільно-процесуального законодавства України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер батько позивача [PERSON] - [PERSON], який постійно проживав в м. Лиман Донецької області (а.с. 14). Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із земельних ділянок для вдення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,93 га: площею 4,04 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,31 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,34 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,24 га, кадастровий номер [NUMBER], які розташовані на території Лиманської (колишньої Краснолиманської ) міської ради, які належали померлому на підставі державного акту на право влсності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Краснолиманською міською радою 13.05.2005 року (а.с. 19-31). Відповідно до ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов*язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON], [PERSON] - донька померлого, є єдиною спадкоємицею, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Інших спадкоємців, які реалізували свої спадкові права, немає (а.с. 53). Так, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, позивач [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 17.06.2016 року № 44217486 (а.с. 11). Однак постановою від 01.04.2017 року № 325/01-31 державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказані земельні ділянки було відмовлено з тих підстав, що нотаріусу не подані документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме правовстановлюючі документи на спадкові земельні ділянки (а.с. 15-16). Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Статтею 25 ч. 4 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. На сьогоднішний день оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку , тобто правовстановлюючий документ на спадкове майно, не зберігся. Однак, той факт, що саме [PERSON] був власником вказаної земельної ділянки підтверджується: копією рішення виконавчого комітету Краснолиманської міської ради від 29.10.2003 року № 464 "Про передачу земельних ділянок в натурі власникам сертифікатів земельних часток (паїв) та земель КСП ім. Леніна та видачу державних актів на право власності на землю" із архівним витягом додатка № 1 списку громадян, яким надаються державні акти на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, де під порядковим номером 221 вказаний [PERSON] (а.с. 17-18); витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, де власником зазначених земельних ділянок вказаний [PERSON], а також документ, що посвідчує його право тобто державний акт від 13.05.2005 року серія [NUMBER] (а.с. 19-30); копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 13.05.2005 року (а.с. 31). На підставі заявки [PERSON] в місцевій газемі "Зоря" № 39 від 20.05.2017 року було надруковано повідомлення про втрачені правовстановлюючі документи на ім*я [PERSON] (а.с. 45-46). Пунктом 5.1 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 року за № 354/3647 (втратив чинність 23.08.2013 року) зазначалося, що при втраті (псуванні) державного акту на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. До 01.01.2013 року основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку. З 01.01.2013 року нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Також з 01.01.2013 року набув чинності Закон України "Про державний земельний кадастр", відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можливо й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 152 ЗК України та ст. 386, 392 ЦК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю та інше майно, у тому числі і шляхом визнання права власності на нього. Статтею 1225 ч.1, ч.2 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Враховуючи наведні вище обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач, як єдиний спадкоємець на спірне майно, позбавлена можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне їй по закону нерухоме майно, у зв'язку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України вона має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею такого права.

Outcome: approved