Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

У червні 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , 02.06.2008 року шлюб між ними було розірвано. Від подружнього життя у сторін є одна малолітня дитина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 08.09.2008 року(а.с.11). Зазначила, що після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Вона піклується про здоров`я сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач повністю ухилився від утримання дитини, її виховання, не піклується про нього та не цікавиться станом його здоров`я. Дитина часто хворіє та потребує санаторно-курортного лікування та оздоровлення, оскільки перебуває на диспансерному обліку в МДП у лор - лікаря з діагнозом аденоїди 2 степеня. На сьогоднішній день дитина потребує оздоровлення. У зв`язку з цим вона має намір оздоровити дитину та виїхати для літнього відпочинку за кордон. Просила позов задовольнити, надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] за межі України до Франції, Німеччини, Італії, Іспанії, Голландії, Греції, Польщі, Болгарії,Хорватії,Угорщини,Румунії, Великобританії, Кіпру, Об`єднаних арабських Еміратів, Тунісу, Єгипту, Індонезії, Турції, Молдови для оздоровлення в період з 01.07.2021 року по 31.12.2022 року без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] . Від представника позивачки [PERSON] через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила про їх задоволення, проти винесення у справі заочного рішення не заперечує. Також просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті суду, причину своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при винесенні рішення у справі просив врахувати інтереси дитини.Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, 02.06.2008 року між ними було розірвано (а.с.10). Від шлюбу у них є одна є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини (а.с.11). При цьому, як убачається із копії свідоцтва про народження дитини, яка містяться в матеріалах справи, її батьками вказано відповідно [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Крім того судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до суду з аналогічними позовами, про що свідчать наявні в справі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.07.2015 року, 30.05.2016 року та 21.06.2017 року, якими відповідно надавався дозвіл на виїзд [PERSON] у супроводі матері [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] .(а.с.16-21). Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітнім сином з метою його оздоровлення за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved