Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

14.05.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва, через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , в якій позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.06.2015 року у розмірі 89\~892,53 грн., а також судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 23.06.2015 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачка при укладенні Договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачці вищевказані грошові кошти, але відповідачка до теперішнього часу не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 17.04.2019 року виникла заборгованість в розмірі 89\~892,53 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю [PERSON] . Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 05.08.2019 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви та отримання судом відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі\~ за вказаним позовом. На підставі розпорядження кервіника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 18.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 16.03.2020 року до канцелярії суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовну в повному обсязі. Зазначає, що пеня обрахована позивачем у незаконний спосіб, а одночасне стягнення з неї пені та штрафів не відповідає чинному законодавству та не передбачено умовами надання відповідачці банківських послуг. Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Тож банк незаконно нарахував комісію за користування кредитом та просить стягнути її з відповідачки. Серед іншого відповідачка посилається на порушення позивачем ЗУ «Про захист прав споживачів» та несправедливі умови договору, де штрафні санкції за його невиконання перевищують 50% від суми боргу. Поряд з цим, надані банком Витяг та Умови не можуть розцінюватись як укладений з відповідачкою кредитний договір без підтвердження про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг. В анкеті-заяві відсутні домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідачка також зазначила, що вони з чоловіком виховують трьох дітей. Їх сім`я є багатодітною та малозабезпеченою. Стягнення вказаної у позові заборгованості, розрахунок якої проведений у незаконний спосіб та у рази завищений, поставить їх сім`ю у дуже скрутне матеріальне становище. 05.05.2020 року на офіційну електрону адресу суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив, де він зазначає, що Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідачкою було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Крім того,\~положення ЗУ\~«Про захист\~прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Оскільки даний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. А в даному випадку кошти надавались у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Підписавши анкету-заяву відповідачка підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилась з ними, що засвідчила власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідачка прийняла умови договору та погодилась з ними. Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Поряд з цим, важкий матеріальний стан відповідачки не може бути підставою для відмовити у задоволенні позовних вимог. Звинувачення відповідачки, що банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що відповідачка не мала можливості прочитати договір перед його укладенням до суду не надано. Представник позивача вказує, що в розрахунку заборгованості, в колонці під назвою «сума комісії та пені» фактично зазначено лише пеню, оскільки нарахування комісії умовами кредитного договору не передбачено. Крім того, застосування банком в кредитному договору та штрафів, та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. 13.05.2020 року до канцелярії суду надійшли заперечення від відповідачки. Де вона зазначає, що у підписаній нею анкеті-заяві від 23.06.2015 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Посилається, що матеріали справи не містять підтверджень, що відповідачкою підписані саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, тобто що вона розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування. Крім того, вимоги банку про стягнення процентів та пені після спливу визначеного договором строку кредитування, а це дата закінчення дії картки 01.09.2018 року, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Відповідачка наполягає на тому, що пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності. Отже, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання відповідачки виконати обов`язок з повернення лише фактично отриманої суми кредитних коштів. 04.06.2020 року на офіційну електронну адресу суду надійшли від представника позивача пояснення, де він підтримує викладене у раніше поданому відзиві та зазначає, що відповідачка до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за Договором. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 23.06.2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 2\~500,00 грн., який в подальшому біло збільшено до 32\~000,00 грн., що підтверджується довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк» та доданою до матеріалів справи. Виписка по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 07.08.2020 року підтверджує, що відповідачка користувалася платіжною карткою зі встановленим кредитним лімітом. Позивач посилається, що згідно розрахунку заборгованості відповідачка кредит вчасно не сплачувала, порушила графік погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 17.04.2019 року становить 89\~892,53 грн., що складається з наступного: 29\~312,41 грн. заборгованість за тілом кредита; 24\~962,15 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 30\~161,18 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 700,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4\~256,79 грн. штраф (процентна складова). Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049, ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) зробила правовий висновок, згідно з яким, Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду, з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, в іншій справі № 382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Так, АТ КБ «ПриватБанк», окрім тіла кредиту просить стягнути з відповідачки заборгованість з пені та штрафи. На підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.06.2015 року, позивач надав суду Умови та правила надання банківських послуг в «Приватбанку», якими визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, слід зазначити, що вказані Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку відповідачкою не підписані. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», також не містить підпис відповідачки. Судом встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 23.06.2015 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд враховує заперечення відповідачки щодо розміру нарахованих пені та штрафів, а також погоджується з позицією відповідачки, що позивачем не надано підтверджень, що нею підписані саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, тобто що вона розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку. Крім того, суд враховує, що відповідачка не заперечувала щодо розміру заборгованості за тілом кредиту, а також відмітила, що кредитор вправі вимагати зобов`язання її виконати обов`язок з повернення лише фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, за відсутності будь-яких інших належних доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідачки перед позивачем, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості [PERSON] перед позивачем в розмірі 54\~274,56 грн. (29\~312,41 грн. заборгованості за тілом кредита + 24\~962,15 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту), що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1\~921,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 1\~159,85 грн. (54\~274,56 грн. : 89 892,53 грн. х 1 921,00).

Outcome: partial