Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] В позовній заяві посилалася на те, що з відповідачем перебувала в шлюбі, зареєстрованому 09 листопада 2003 року Відділом громадського стану Миргородського міського управління юстиції Полтавської області по актовому запису 310. 28 січня 2004 року у них народилася донька - [PERSON], яка проживає і надалі буде проживати з нею. 11 травня 2010 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб розірваний, про що в органах ЗАГСУ зроблений актовий запис за номером 55. 29 вересня 2009 року цим же судом з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньки в розмірі 350 гривень щомісяця, але не менше мінімального розміру, встановленого чинним законодавством України для дітей відповідного року. 30 вересня 2009 року виданий виконавчий лист. Відповідач не регулярно сплачує аліменти і має заборгованість близько 40000 (сорока тисяч) гривень. Посилалася на те, що не має офіційного заробітку, є одинокою матірю, інвалідом 3 групи, ніякого іншого доходу ніж пенсії по інвалідності та допомоги матері не має і за станом здоровя практично не має можливості виконувати фізичну роботу, крім дрібязкової. 08.07.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким було внесено зміни до СК України та визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому вона змушена звернутися до суду з питанням зміни розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду з відповідача на утримання дочки та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 930 гривень. Відповідач у зазначений строк надав до суду відзив на позовну заяву в якому вважав що подана до суду позовна заява не підлягає до задоволення, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного цивільного права. Посилаючись на ст.273 Сімейного Кодексу України вказав, що збільшити розмір аліментів суд може лише в разі зміни матеріального стану платника аліментів та лише в разі якщо його матеріальний стан покращиться і це буде доведено у встановленому законом порядку. Його матеріальний стан не покращився, а навпаки погіршився, оскільки на момент коли було призначено стягувати з нього аліменти він мав доходи у вигляді отримання орендної плати за передачу в оренду складських приміщень. На даний час він ніяких доходів не має, живе за рахунок натурального господарства, яке здійснює на своїй присадибній ділянці. Вважав, що позивач не надала жодних доказів які б свідчили про те, що в нього змінилось матеріальне становище всупереч вимогам статті 273 Сімейного Кодексу. Крім того, просив звернути увагу на те, що на той момент, що позивач весь цей час проживає в належній йому квартирі, абсолютно безкоштовно, ніякої орендної плати за користування нею йому не сплачує, крім того між ними була домовленість, про те що після виплати ним суми у розмірі 5000 доларів США [PERSON] жодних претензій до нього по виплаті аліментів мати не буде. Більше того, позивач присвоїла значну кількість належного йому майна та розпорядилася ним на свій розсуд. А крім цього нею було продано належний його сестрі автомобіль та повністю присвоєно всі отримані з його продажу гроші. Зазначив, що в кінці вересня 2017 року ним було перенесено мікроінсульт, внаслідок чого у нього виникли складнощі з пересуванням він втратив можливість нормально спілкуватися, крім того він доглядає за непрацездатними батьками, за батьком який вже пять років позбавлений можливості самостійно пересуватися, за матірю, яка також має значні проблеми зі здоровям та потребує постійного догляду. Вважав, що розмір аліментів який було призначено в 2009 році відповідно до рішення суду є абсолютно законним, і жодних підстав для зміни їх розміру в порядку визначеному статтею 273 СК не має і той факт, що відповідно до законодавчих новел було збільшено мінімальний розмір аліментів на одну дитину до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не наділяє [PERSON] правом подачі даного позову з цих підстав. Оскільки жодних її прав в даному контексті він не порушував, а питання перерахунку належного до стягнення з нього розміру аліментів вона має вирішувати з виконавчою службою в порядку встановленому законом. З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.32-34). Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив [PERSON] в якому зазначила, що вона звернулася до суду з позовом про зміну розміру аліментів, а не про їх збільшення і посилаючись на ч. 4 ст. 183 ЦПК України просила повернути відзив [PERSON] без розгляду (а.с.37). Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив [PERSON] про зміну розміру аліментів на малолітню доньку в якому вказав, що 29 вересня 2009 року позивачу було присуджено аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 350 гривень щомісяця, однак не менше мінімального розміру, встановленого чинним законодавством України для дітей відповідного віку. Даним позовом [PERSON] просить змінити розмір аліментів, визначивши їх у розмірі 930 грн. кожного місяця і до повноліття дитини. Вважав очевидним, що даним позовом позивач просить суд збільшити розмір аліментів, які визначені в твердій грошовій сумі з 350 грн. до 930 грн. Тому посилання [PERSON] на те, що в даному випадку мова йде про зміну розміру аліментів, а не по збільшення їх розміру, на його глибоке переконання не відповідають елементарній логіці. В задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 вересня 2009 року було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 350 грн. щомісяця, починаючи з 20.07.2009 року до досягнення нею повноліття, однак не менше мінімального розміру встановленого чинним законодавством України, для дітей відповідного віку. На підставі вище вказаного рішення було видано виконавчий лист (а.с. 8). Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, позивач посилається на те, що 08.07.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким було внесено зміни до Сімейного Кодексу України та визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зазначеною нормою СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів не тільки у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, але і в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Посилання відповідача у відзиві на позов на положення ст.273 СК України є безпідставним, оскільки вони регулюють аліментні відносини не батьків та дітей, а інших членів сімї та родичів, зокрема осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Цим Законом було внесено зміни до СК України та ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що у 2018 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень. На думку суду, зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів є одним з тих випадків, які передбачені ст. 192 СК України як підстава для звернення до суду з позовом щодо зміни розміру аліментів. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов'язковим до виконання та держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ч.2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Статтею 2 ЦПК України визначено, що одним з принципів цивільного судочинства є обов'язковість судового рішення. За ч.1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини знаходиться на примусовому виконанні в Миргородському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Полтавській області. Статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Однією з засад виконавчого провадження є законність та обов'язковість виконання рішень (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»). Отже, під час виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, державний виконавець повинен виконувати його точно, не змінюючи його з власної ініціативи. Оскільки в рішенні суду зазначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі у державного виконавця немає підстав для того щоб з власної ініціативи змінити розмір аліментів, які стягуються з боржника. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Встановлено, що малолітня донька сторін проживає разом з матірю і знаходиться на її утриманні (а.с.9). З часу присудження аліментів, які були визначені в розмірі 350 грн., через значні інфляційні процеси в Україні значно підвищилася вартість життя. У зв'язку з чим, вищевказаний розмір аліментів на утримання дочки не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини, при цьому він менший ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч.ч.7, 8, 9, 10 ст. 7 СК України засад регулювання сімейних відносин, розмір аліментів що стягуються з відповідача, підлягає зміні з 350 грн. на 930 грн. щомісяця. Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, позивач просить змінити розмір аліментів з дати набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», тобто з 08.07.2017 року. За правилами ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, в той же час, ст. 192 СК України, якою регулюються правовідносини щодо зміни розміру аліментів, не містить норми з якого саме часу присуджуються аліменти у зміненому розмірі. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Оскільки позивач не виконала вимоги ч.1 ст.134 та ч.3 ст.137 ЦПК України щодо надання попереднього розрахунку суми судових витрат та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд на підставі ч.2 ст.134 вважає за необхідне відмовити позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial