Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на загальну суму 25951,57 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по кредитному договору б/н від 05.02.2008р. щодо своєчасного та у повному обсязі повернення сум отриманих кредитних коштів. Зокрема, позивач вказує на те, що відповідач, підписавши 05.02.2008р. акету-заяву приєднався до Умов і правил надання банківських послуг та останньому був наданий кредит у сумі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте в порушення умов укладеного правочину, відповідач допустив прострочення в частині погашення належних до сплати сум, у зв`язку із чим в нього утворилась заборгованість по тілу кредиту та штрафних санкціях, яка відповідачем у добровільному порядку не сплачена, з огляду на що позивач змушений звернутись до суду щодо примусового стягнення вказаних коштів. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позовній заяві та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на те, що кредитний договір з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в розумінні чинного законодавства, не укладався, Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він не підписував та не узгоджував, а тому останні не є частиною кредитного договору; наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження наявності у відповідача заборгованості. Крім того зазначає, що позивачем безпідставно, без погодження із відповідачем збільшено кредитний ліміт до 12000 грн., оскільки згідно підписаної ним анкети-заяви кредитний ліміт було встановлено у розмірі - 500 грн., а також посилається на те, що ним у повному обсязі вже сплачено тіло кредиту, а тому вимога банку про його стягнення є необґрунтованою. Також відповідач зазначає про одночасне застосування позивачем штрафу та пені, що суперечить чинному законодавству та правовій позиції Верховного Суду. Крім того, згідно відзиву на позов, просить застосувати позовну давність до вимог позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст..16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто, кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства (статті 638, 1054, 1055, 1056 ЦК України). У свою чергу згідно ст..634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як встановлено в судовому засіданні, між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 05.02.2008 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, заперечення відповідача щодо укладення ним саме кредитного договору судом оцінюються критично, з огляду на те, що відповідач не заперечував факт підписання анкети заяви, відповідно до якої він приєднався до послуг, які надаються позивачем, у тому числі і щодо кредитування, також відповідач не заперечує факт отримання ним кредитної картки та користування останньою, у тому числі придбання товарів за кредитні кошти, зняття коштів через термінали самообслуговування, а також вчинення дій щодо погашення наявної заборгованості шляхом поповнення кредитної картки власними коштами. Отже, підписавши 05.02.2008 р. анкету-заяву, відповідач дав свою згоду на укладення кредитного договору з умовами, визначеними у даній анкеті-заяві. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як підтверджується матеріалами справи, зокрема виписками по рахунку, банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти у користування шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, які у свою чергу отримані відповідачем. Водночас, відповідач отримані суми кредитних коштів вчасно не повернув, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку згідно наданого розрахунку заборгованості станом на 17.07.2019 року, а саме: заборгованості за тілом кредиту - 8934,43 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 5874,42 грн.; по відсотках за користування кредитом - 00,00 грн., нараховано пені - 721,73 грн. за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн.; нараховано штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1211,98 грн. - штраф (процентна складова). Крім того, згідно виписки по рахунку відповідача, яка є первинним бухгалтерським документом та належним доказом на підтвердження здійснення господарської операції, вбачається користування відповідачем наданими кредитними коштами, у тому числі зняття готівки у банкоматах, здійснення оплати за придбані товари, а також поповнення карткового рахунку відповідачем грошовими коштами через термінал самообслуговування, що у сукупності із підписаною анкетою-заявою свідчить про обов`язок відповідача повернути отримані у тимчасове користування кредитні кошти. Наведені висновки суду повністю узгоджуються із позицією ВП ВС, яка висловлена у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, провадження № 14-131цс19, де Суд вказав, що: « безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.». Відповідно до довідки про видачу кредитної картки за кредитним договором № б/н, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , за даним правочином відповідачу видано наступні картки: -05.02.2008р. - картка [NUMBER] зі строком дії до 02/12; -08.02.2012р. - картка [NUMBER] зі строком дії до 12/15; -21.07.2012р. - картка [NUMBER] зі строком дії до 05/16. Як вбачається із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] 05.02.2008р. відбувся старт карткового рахунку № [NUMBER] , 03.03.2008р. встановлено кредитний ліміт 500,00 грн., 22.03.2008р. - збільшення кредитного ліміту до 2900,00 грн., 28.10.2008р. - кредитний ліміт знижено до 1000,00 грн., 16.06.2009р. - кредитний ліміт збільшено до 2900 грн., 05.02.2010р. кредитний ліміт збільшено до 4000 грн., 13.09.2010р. - кредитний ліміт збільшено до 10000 грн., 25.04.2013р. - кредитний ліміт збільшено до 12000 грн., 26.05.2018р. - кредитний ліміт знижено до 11300грн., 18.01.2019р. - кредитний ліміт знижено до 0 грн. З огляду на наведене вище та враховуючи, що кредитний ліміт за договором кредиту №б/н від 05.02.2008р., укладеним між ПриватБанком та [PERSON] , складав 12000,00 грн., суд приходить до переконання про задоволення позову в частині заборгованості за тілом кредиту в межах ліміту останнього, що становить 12000,00 грн. При цьому заперечення представника відповідача щодо неправомірного збільшення позивачем кредитного ліміту, який був вказаний у анкеті-заяві (500 грн.), суд оцінює критично, оскільки як вбачається із анкети-заяви від 05.02.2008р., яка підписана відповідачем та оригінал якої був досліджений у судовому засіданні, в останній сторонами погоджено, що банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт. Більше того, із виписки по рахунку клієнта слідує, що відповідач неодноразово отримував кредитні кошти єдиним платежем у сумі, що перевищує 500 грн. (18.02.2010р. - видача готівки через банкомат - 1040грн., 21.02.2010р. - видача готівки через банкомат - 1040 грн., 05.12.2010р. - видача готівки через банкомат - 1040 грн., 09.12.2010р. - видача готівки через банкомат - 3120 грн., 11.12.2010р. - видача готівки через банкомат - 2080 грн.), що у свою чергу свідчить про виконання відповідачем договору у частині користування збільшеним кредитним лімітом. Щодо посилань відповідача на сплату у повному обсязі тіла кредиту, то слід зазначити, що матеріали справи не містять жодних доказів, первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про погашення відповідачем заборгованості по тілу кредиту у сумі, задоволеній судом. Натомість позивачем надано виписку по рахунку клієнта, яка підтверджує наявність заборгованості та відомості, що у ній містяться у повній мірі кореспондуються із даними, зазначеними у розрахунку заборгованості. При цьому наведені відповідачем математичні обчислення щодо віднімання від суми кредитного ліміту - 12000 грн. суми погашеної заборгованості по тілу кредиту та у такий спосіб визначення наявної заборгованості по тілу кредиту, яка на думку відповідача вже погашена у повному обсязі, суд вважає необґрунтованими, оскільки банком відповідачу надано у користування кредитні кошти у межах встановленого кредитного ліміту (максимальний розмір якого був 12 000 грн.), що у свою чергу передбачає можливість позичальника неодноразово користуватись кредитними коштами, здійснюючи їх повне чи часткове погашення та знову отримувати кошти у користування, а не як помилково порахував відповідач - кредит у сумі 12 000 грн. Щодо решти суми позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість останніх, а відтак і відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне. Згідно зі статтею 1049 даного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст..526,610,611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст..551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Разом з тим, у анкеті-заяві від 05.02.2008 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути прострочену заборгованість за пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.07.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення. При цьому, матеріали справи не містять жодних підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Разом з тим, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки за порушення зобов`язання, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому слід зазначити, що згідно з частиною четвертою ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд зважає на те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.10.2011р. шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойку за порушення умов користування кредитом. Відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача нарахованої суми пені та штрафів, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ст..261 ЦК України). Встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір від 05.02.2008 року у вигляді заяви позичальника, підписаний сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). За положеннями ч. 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Виходячи з викладеного, враховуючи, що строк дії кредитного договору сторонами не визначено; з даним позовом банк звернувся до суду 03.09.2019р., що підтверджується штемпелем на конверті; доказів направлення відповідачу досудової письмової вимоги про сплату заборгованості сторонами не надано; враховуючи, що факту звернення банку до відповідача з іншим позовом щодо невиконання умов того ж самого кредитного договору судом не встановлено, суд дійшов висновку, що АТ КБ ПриватБанк не пропущено трирічний строк позовної давності. При цьому також слід зазначити, що відповідно до ст..264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно наявної у матеріалах справи виписки по рахунку клієнта вбачається, що відповідачем у добровільному порядку здійснювалися погашення заборгованості по кредитному договору, зокрема, востаннє - 23.11.2018р. у сумі 500 грн., що свідчить про переривання трирічного строку позовної давності, після чого останній починає перебіг заново. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial