Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

12 серпня 2015 року позивач звернувся з даним позовом до суду, який мотивує тим, що 13 жовтня 2015 року між сторонами зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Коломийського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №350. Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] [INFO]. З початку їхнього спільного проживання у них були нормальні сімейні відносини, однак з часом вони погіршились. Вони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, оскільки не змогли дійти згоди навіть при вирішенні простих побутових питань, між ними почали виникати безпідставні сварки, скандали, в присутності дітей, які погано впливали на його здоров»я. На протязі останніх років, сімейне життя між ними ще більше погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вважає, що сім»я їхня розпалася остаточно, примирення між ними неможливе, а формальне перебування в шлюбі недоцільне та небажане, оскільки він втратив почуття любові та поваги до відповідача. З квітня 2013 р. припинили шлюбні відносини, подальше сумісне життя і збереження сім»ї є неможливим, а тому просить, суд шлюб розірвати. Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом, який мотивує тим, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у серпні 2009 року за спільні кошти нею та відповідачем було набуто у власність (приватизовано) однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,5 кв.м., житловою - 17,9 кв.м. На момент приватизації житла відповідач була вагітна на 6-му місяці з другою дитиною, та зареєстрована разом з донькою, [PERSON], за адресою: [ADDRESS] - житло, яке отримала від своїх батьків. Оскільки в той час їхня сім'я була досить міцна, вони планували другу дитину і не мали наміру розлучатися, вона не надала значенню питанню місця їхньої реєстрації (прописки). Крім того, у приватизованій квартирі за адресою [ADDRESS] за їхні спільні кошти було проведено поточний ремонт, за кошти її батьків встановлено бойлер та нові вхідні двері. Вважає, що, квартира [ADDRESS] є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В своїй позовній заяві про розірвання шлюбу [PERSON] просить їхніх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишити на її утриманні. З цим вона погоджується повністю. Даний факт є підставою для врахування інтересів дітей при поділі майна подружжя, і має істотне значення при визначенні її частки у праві спільної сумісної власності на майно. Отже, квартира № 105 по вул. С.Палія, буд. ЗО в м. Коломия, приватизована на ім'я [PERSON], загальною площею 35,5 кв.м., житловою - 17, 9 кв.м. не є його особистою приватною власністю, а належить до майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу при розлученні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З вищенаведених підстав просить визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири. Позивач в судове засідання не з»явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, проти зустрічного позову заперечила, подала письмові заперечення, які мотивує тим, що спірна квартира приватизована позивачем, а тому у відповідності до ст. 61 СК України в редакції 2012р. є особистою власністю позивача. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов визнали. Зустрічний позов підтримали. Пояснили, що на час приватизації спірної квартири сторони проживали разом, мали одну дитину, відповідач була вагітною з другою дитиною. Сторони проживали в квартирі відповідача по вул. Бандери до припинення шлюбних відносин в квітні 2013р., коли позивач виїхав закордон і покинув її, вели спільне господарство. Оформленням документів при приватизації займались і оплачували разом. Спірна квартира на час приватизації була в жахливому стані. На кошти батьків відповідача було зроблено ремонт, придбано холодильник. За власні кошти придбала меблі, брала кредит для купівлі бойлера. Мали намір записати квартиру дітям. Діти проживають з нею, позов про стягнення аліментів не подавала. Документи щодо спірної квартири знаходяться в неї. Суд, вислухавши сторони, аналізуючи обставини встановлені під час розгляду справи та дослідивши зібрані докази, вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, а зустрічний позов частково підставний і підлягає до часткового задоволення, з таких мотивів. Згідно свідоцтва про шлюб між сторонами було укладено шлюб 13 жовтня 2001р. Від шлюбу сторін народились двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 13.08.2009 року, яке видано на ім»я позивача [PERSON] по приватизації державного житлового фонду позивачу належить квартира [ADDRESS] загальною площею 35 кв.м. У відповідності до копії технічного паспорта загальна площа даної квартири становить 35,5 кв.м., житлова площа 17,9 кв.м. Згідно данних будинкової книги на квартиру [ADDRESS], розпочатої 14.06.2010 року, за даною адресою зареєстрований позивач 05.06.2009р. В довідці про склад сім»ї наймача від 04.08.2009р. та ордері на жиле приміщення квартиру [ADDRESS] вказано лише позивача. При цьому , в ордері вказано, що позивач «з сім»єю одинокий». Згідно копії витягу про реєстрацію права власності № 24072845 від 08.10.2009 року спірна квартира зареєстрована за позивачем як приватна власність. Беручи до уваги, що сторони тривалий час з квітня 2013р. разом не проживають, протиріччя між сторонами набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, суд вважає, що шлюб існує формально, діти проживають з матір»ю, проти чого не заперечив позивач, а тому шлюб сторін слід розірвати і неповнолітніх дітей сторін залишити проживати з відповідачем. У відповідності до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру 13.08.2009р. діяли норми ст. 57 СК України, згідно яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Законом України від 17.05.2015р. було внесено зміни в СК України, зокрема частину першу статті 57 доповнено, зокрема п. 4 згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте ним, нею за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", частину пяту статті 61 виключено. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 ч.1 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку квартира [ADDRESS], приватизована на ім'я позивача під час шлюбу та вагітності дружини, не є його особистою приватною власністю, а є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу. При цьому, суд також враховує, що в судовому засіданні не спростовано пояснень позивача про спільне проживання сторін до 2013р. в квартирі відповідача, участь відповідача в оформленні документів щодо приватизації, проведенні в подальшому ремонту, придбання бойлера, мебелі, холодильника. Разом з тим, суд не знаходить достатніх підстав для застосування ст. 70 ч.2,3 СК України і відступу від рівності часток сторін чи збільшення частки відповідача в спірному майні. Таким чином, суд вважає, що слід визнати за відповідачем право власності на ? частину спірної квартири. В решті зустрічного позову з вищенаведених підстав відмовити. На підставі викладено,

Outcome: partial