Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON], 04.10.2018р. звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що їхній шлюб зареєстрований 22.06.2017р. у Ставчанській сільській раді Пустомитівського району Львівської області, актовий запис № 3, спільне життя між ними не склалося через різні погляди на шлюб та сімейні цінності, постійні конфлікти та сварки, які вчиняв відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, як наслідок з початку 2018 року проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, за таких обставин переконана, що втратила до відповідача почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді Городоцького районного суду Львівської області від 31.10.2018р. провадження у справі відкрито. Позивачка в судове засідання не з'явилася, у заяві від 22.01.2019р. позов підтримала, просила про розгляд справи за її відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.31). Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, причин неявки суду не повідомив, тому, згідно з ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних доказів, в заочному порядку, про що не заперечила позивачка (а.с. 15, 20, 22, 24, 32). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. За положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 22.06.2017р. шлюб у Ставчанській сільській раді Пустомитівського району Львівської області, актовий запис № 3, сторони з початку 2018 року проживають окремо, стосунків як подружжя не підтримують та не ведуть спільного господарства, причина розпаду сім'ї - різні погляди на шлюб та сім'ю, зловживання відповідачем алкогольними напоями. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка у заявах від 15.11.2018р. та від 22.01.2019р. настоює на розірванні шлюбу, заперечила можливість примирення, поновлювати сімейні стосунки не бажає (а.с. 13, 31). З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], суд доходить висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення. Позивачкою [PERSON] заявлено вимогу по суті про відновлення дошлюбного прізвища у справі, що розглядається в порядку позовного провадження. За положенням ч. 6 ст. 15 ЗУ "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органи держаної реєстрації акту цивільного стану під час держаної реєстрації розірвання шлюбу. Зі змісту ч. 8 ст. 294 ЦПК України вбачається, що вимога про вибір прізвища, тобто його зміну, вирішується судом виключно у справах окремого провадження, тобто при відсутності спору між сторонами щодо розірвання шлюбу (ч. 3 ст. 293 цього Кодексу). З огляду на те, що законодавством при розгляді цивільних справ у позовному провадженні про розірвання шлюбу не передбачено вирішення питань, що стосується зміни прізвища особи, яка бере участь у справі на її вимогу, окрім цивільних справ, що розглядаються у порядку окремого провадження, суд у задоволенні вимоги позивачки в частині відновлення її дошлюбного прізвища - відмовляє. З огляду на вимоги ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 704 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: partial