Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

11.02.2015 року на адресу суду з Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на розгляд за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви представника ПАТ «[PERSON] Аваль», в якій вона просить суд стягнути солідарно на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/3660/152525/74 від 02.09.2008 року станом на 24.11.2014 року в загальному розмірі 37 691,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 24.11.2014 року становить 567 663,76 грн., яка включає: непогашена сума кредиту 29 390,38 доларів США, що в гривневому еквіваленті 442 642,46 грн., несплачені проценти 3 073,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті 46 289,95 грн., пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» - 5 227,57 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 78 731,35 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3 654,00 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказує, що 02.09.2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступник якого ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/3660/152525/74, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит в розмірі 28 000 доларів США строком до 02.01.2021 року в обмін на зобовязання останнього здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитом у розмірі 13,85 % річних ануїтетними платежами в розмірі відповідно до Графіку погашення кредиту. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором 02.09.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] (далі - Поручитель) укладено Договір поруки № 014/08/05-01/149/08, відповідно до умов якого [PERSON] взяла на себе зобовязання перед банком солідарно відповідати за зобовязаннями [PERSON] Додатковими угодами від 16.06.2010 року до кредитного договору сторони збільшили строк кредиту на 100 календарних місяців до 02.05.2029 року та врегулювали питання виконання позичальником кредитних зобовязань. В порушення умов кредитного договору, взяті зобовязання позичальник [PERSON] та його поручитель [PERSON] неналежним чином виконували, у звязку з чим станом на 24.11.2014 року сума заборгованості в загальному розмірі становить 37 691,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 567 663,76 грн., та включає: непогашена сума кредиту 29 390,38 доларів США, що в гривневому еквіваленті 442 642,46 грн., несплачені проценти 3 073,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті 46 289,95 грн. Дану заборгованість представник позивача просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача в примусовому порядку. Присутній в судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, наполягав на її задоволенні, вказував, що дійсно 02.09.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 28 000 доларів США на придбання будинку по вул. Молодіжна №16 в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області. Даний кредит забезпечувався порукою [PERSON] В порушення умов кредитного договору [PERSON] останні платежі на погашення заборгованості здійснив 30.05.2014 року, внісши платіж по тілу кредиту 94,99 доларів США, по відсоткам 195,01 доларів США, натомість пеня ним не погашалась взагалі. Відповідач [PERSON] предявлені вимоги не визнав, не погоджуючись з заявленим позивачем розміром заборгованості. Не заперечував отримання кредиту на придбання нерухомості, але не в розмірі 28 000 доларів США, як зазначає позивач, який як він вважає не довів, що саме зазначену суму надав йому банк, проте в якому саме розмірі не міг точно сказати. Зазначав, що в разі задоволення позову, просив суд зменшити її розмір з урахування його складного матеріального стану та перебування на утриманні онуки Єсенії, 18.05.2014 року та застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнавав. Вказував, що між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено декілька додаткових угод, а саме 31.03.2009 року, що передбачали збільшення розміру пені з 0,5% до 1% та здійснення реструктуризації заборгованості, а також 16.06.2010 року, яка передбачала збільшення строку дії кредиту до 02.05.2029 року. Оскільки додаткова угода від 31.03.2009 року щодо збільшення розміру пені, не була погоджена з поручителем, про її наявність вона не знала, натомість вказана угода істотно збільшила обсяг її відповідальності, вважає договір поруки припиненим. Крім того зазначив, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, у звязку з чим просив суд застосувати до нарахованої заборгованості позовну давність. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством „[PERSON] Аваль, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „[PERSON] Аваль (а.с.48-50) як «Банком» та відповідачем [PERSON] як «Позичальником» укладено кредитний договір № 014/3660/152525/74 (а.с.6-15), відповідно до п.1.1якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 28 000 доларів США для придбання будинку №16 по вул. Молодіжна в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області строком на 148 місяців до 02.01.2021 року, в обмін на зобовязання відповідача [PERSON] належним чином використати та повернути кредит зі сплатою відсотків за ставкою 13,85 % річних шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у сумі 395,54 доларів США (п.п.1.2.1,1.3.2,1.3.3 договору) (а.с.7) до 02 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту згідно з Графіком погашення кредиту (а.с.16-18). За погодженням сторін 16.06.2010 року строк дії кредиту збільшено на 100 календарних місяців до 02.05.2029 року (а.с.24). Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною у ВАТ «[PERSON] Аваль» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №10 від 11.10.2006 року та відповідних дозволів на це (а.с.155-157, 167-171), що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією ВСУ у справах № 6-190цс15 та 6-1680цс15. Відповідно до п. 16.3 Кредитного договору (а.с.14) за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором 02.09.2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є позивач у справі (а.с.48-50), та відповідачем [PERSON] (далі - Поручитель) укладено договір поруки № 014/08/05-01/149/08 (а.с.33-35), згідно п.2.2 якого поручитель на добровільних засадах взяла на себе зобовязання перед банком солідарно відповідати за зобовязаннями боржника [PERSON], а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (а.с.33). Додатковою угодою №1 від 31.03.2009 року до кредитного договору №014/3660/152525/74 від 02.09.2008 року, погодженою належним чином з поручителем [PERSON] (а.с.137-138) з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника та врегулювання заборгованості здійснено її реструктуризацію, у звязку з чим змінено Графік повернення кредиту (а.с.139,140). У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконав належним чином, надавши 02.09.2016 року відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 28 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № OUВ164982 від 02.09.2008 року з наявним в ній особистим підписом отримувача, що повністю спростовує доводи відповідача щодо його незгоди з отриманою сумою кредиту (а.с.36,109). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Однак відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 24.11.2014 року має заборгованість в загальному розмірі 37 691,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 567 663,76 грн., яка включає: непогашена сума кредиту 29 390,38 доларів США, що в гривневому еквіваленті 442 642,46 грн., несплачені проценти 3 073,54 доларів США, що в гривневому еквіваленті 46 289,95 грн., пеня за порушення строків сплати кредиту та відсотків на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» - 5 227,57 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 78 731,35 грн. (а.с.41-43). В матеріалах справи містяться досудові вимоги про дострокове виконання відповідачами грошових зобовязань за спірним кредитним договором (а.с.37-38,39), однак і до цього часу зазначені вимоги залишаються без задоволення, що призводить до порушення прав позивача. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Узгодженням умов п.3.1, п.4.1 договору поруки сторони визначили солідарну відповідальність боржника та поручителя (а.с.34). З аналізу змісту вказаних норм матеріального права суд приходить до висновку, що поручитель хоч і пов'язаний з боржником зобовязальними відносинами, але є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимоги кредитора в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст.555 ЦК України). Такі доводи суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-701цс15. Так, будучи солідарним відповідачем у справі, а, відповідно, солідарним боржником, представник поручителя заперечував проти задоволення позову, вважаючи поруку припиненою у звязку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення без її відома та без узгодження з нею додаткової угоди №2 від 31.03.2009 року до кредитного договору №014/3660/152525/74 від 02.09.2008 року, якою збільшено розмір пені з 0,5% до 1%. Перевіряючи обґрунтованість висунутих відповідачем [PERSON] заперечень відносно предявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, як слідує з зазначеної норми, порука припиняється за одночасної дії двох умов: 1) внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання; 2) ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до таких змін належать: підвищення розміру процентів, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. В ході судового розгляду встановлено, що додатковою угодою №2 від 31.03.2009 року до кредитного договору №014/3660/152525/74 від 02.09.2008 року (а.с.23) внесено зміни до п.16.3 договору в частині збільшення розміру пені за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором з 0,5% до 1%. Відповідно до правового висновку ВСУ (постанова від 05.06.2013 року у справі № 6-43цс13,) згода поручителя на збільшення обсягу її відповідальності повинна бути очевидною. Як слідує із змісту додаткової угоди, на чому також акцентував увагу представник [PERSON], додаткова угода з позичальником не погоджувалась у встановленому порядку, про її укладення та внесення змін до договору в частині збільшення розміру пені її ніхто не повідомляв. Установивши, що зміни до кредитного договору відносно збільшення розміру пені як однієї з обовязкових складових частин кредитного зобовязання, яка стягується банком в першочерговому порядку згідно п.7.7. договору (а.с.10), істотно змінюють умови кредитування та відповідальність боржника, тому суд приходить до висновку, що внесення таких змін до кредитного договору без згоди поручителя фактично призвело до збільшення обсягу її відповідальності. В той же час, узгодження з поручителем умов додаткової угоди №3 від 16.06.2010 року (а.с.24), якою було збільшено строк дії кредиту до 02.05.2029 року, жодним чином не може свідчити про визнання поручителем умов додаткової угоди №2 від 31.03.2009 року щодо збільшення розміру пені та інформованість про її наявність, оскільки у викладених умовах зазначеної угоди про це нічого не вказано. Таким чином, оскільки з обставин справи та наявних доказів не вбачається інформованості поручителя [PERSON] і її згоди на збільшення обсягу її відповідальності, та з огляду на істотність зміни умов основного зобовязання, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача [PERSON] та її представника і неправомірність предявлення позивачем до неї вимог як до солідарного боржника, у звязку з чим вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.559 ЦК України та визнати поруку припиненою з момент укладення додаткової угоди №2 від 31.03.2009 року, тобто з 31.03.2009 року. Встановивши з наданих доказів обставини справи, суд вважає доведеним факт неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх кредитних зобов'язань. Натомість, при визначенні обґрунтованості заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з наступного. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписок по рахунку (а.с.40-43, 110-136), за період з 02.09.2008 року по 24.11.2014 року включно судом встановлено хронологічність здійснення позичальником останніх платежів в рахунок погашення заборгованості до моменту звернення до суду 12.12.2014 року (а.с.52), зокрема: - за пенею 0,44 долари США 04.12.2013 року (а.с.42); - за відсотками 195,01 доларів США30.05.2014 року (а.с.43); - за тілом кредиту 94,99 доларів США 30.05.2014 року (а.с.43). Встановлена судом хронологічність узгоджується з письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, та поясненнями сторін. Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості з урахуванням її погашення, суд вважає обґрунтованим. Належних, допустимих та достатніх доказів в спростування наявності заборгованості та її розміру сторонами не надано. Виходячи з того, що остання сплата заборгованості по тілу кредиту та відсоткам як обов'язковим складовим частинам основного зобов'язання здійснена позичальником 30.05.2014 року, що є свідченням визнання ним факту наявності заборгованості, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту 29 390,38 доларів США, що в гривневому еквіваленті 442 642,46 грн., та по відсоткам 3073,54 долари США, що в гривневому еквіваленті 46 289,95 грн. Що стосується розміру пені за прострочення виконання зобов'язань станом на 24.11.2014 року суд зазначає наступне. Відповідно ст.546, 549 ЦК України пеня як форма неустойки в розумінні виду забезпечення виконання зобов'язань, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У правовому висновку Верховного Суду України по справі 6-100цс14 від 03.09.2014 року, який кореспондується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України по справі 6-20цс14 від 19.03.2014 року, вказано, що період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен окремий день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Враховуючи викладене та звернення позивача до суду з позовом 12.12.2014 року (а.с.52), з урахуванням поданої відповідачем в ході судового розгляду заяви про застосування позовної давності, останньої сплати заборгованості за пенею 04.12.2013 року в сумі 0,44 долари США (а.с.133,199), суд вважає за можливе нарахувати неустойку у формі пені в межах строку позовної давності в один рік і лише за період, починаючи з 12.12.2013 року до 24.11.2014 року предявлення заборгованості станом на вказану дату в межах предявлених позивачем вимог в розмірі 4 417,23 доларів США, з розрахунку: 3,89 + 19,15 + 4,81 + 75,03 + 13,88 + 21,11 +54,26 + 37,38 + 202,86 + 298,25+23,25+349,40+481,63 + 602,43 + 700,04 + 844,47 + 685,39 = 4417,23, що в гривневому еквіваленті становить 66 526,99 грн. відповідно до курсу НБУ 1 долар США = 15,060794 грн. (а.с.172). Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України). Відповідно до розяснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 10.02.2016 року у справі № 6-1680цс15. Враховуючи наявність у Банка генеральної ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №10 від 11.10.2006 року (а.с.155) та правомірність надання позичальнику кредиту в іноземній валюті в розмірі 28 000 доларів США, обумовленість умовами договору (а.с.19 зворот) виконання ним своїх зобовязань шляхом здійснення плати за кредитом ануїтетними платежами в іноземній валюті доларів США, суд приходить до висновку про законність предявлення позивачем вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором саме в іноземній валюті, в якій його надано, в частині стягнення боргу по тілу кредиту та відсоткам, які по своїй суті є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима, що також узгоджується з вимогами ч.2 ст.533 ЦК України, правовими висновками Верховного суду України, викладеними в постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15 та п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Натомість суд не погоджується із предявленням позивачем вимоги про стягнення заборгованості по пені в іноземній валюті, оскільки по своїй суті вона є мірою цивільно-правової відповідальності позичальника, що виключає можливість стягнення її в іноземній валюті надання кредиту, тому підлягає стягненню виключно в національній валюті відповідно до курсу долара США, діючого на момент її нарахування позивачем (а.с.172) з розрахунку: 4 417,53*15,060794 = 66 526,99 грн. Щодо заперечень відповідача [PERSON], що йому був наданий кредит не у вказаному позивачем розмірі, то його заперечення спростовуються підписаним сторонами договором без будь-яких зауважень та діями самого відповідача, який погашав кредит з 2008 року і у нього жодного разу не виникало сумнівів щодо його розміру, лише під час розгляду справи оспорював надання кредиту саме у вказаній сумі (а.с.40-43). Таким чином, вирішуючи спір в межах заявлених позивачем вимог, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позичальником - відповідачем [PERSON] дійсно допущено істотні порушення зобовязань за кредитним договором№014/3660/152525/74 від 02.09.2008 року, що призвело до утворення заборгованості, яка до цього часу не погашена, у звязку з чим, враховуючи припинення поруки [PERSON], з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаним вище Договором станом на 24.11.2014 року, у загальному розмірі 32 463,92 доларів США, яка включає: 29 390, 38 доларів США непогашена сума кредиту; 3 073,54 долари США несплачені проценти, а також 66 526, 99 грн. пеню за порушення строків сплати кредиту та відсотків (що еквівалентно 4417,23 доларів США. Враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 36 881,15 доларів США замість заявленої позивачем 37 691,49 доларів США, що складає 97,85 % від розміру задоволених позовних вимог (36881,15/37691,49*100%= 97,85%), тому відповідно до правила пропорційності, встановленого ч.1 ст.88 ЦПК України, в рахунок часткового відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат у вигляді судового збору (а.с.1) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3575,44 грн. (3654грн. * 97,85 % / 100 % = 3575,44 грн.).

Outcome: partial