Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - Університет) звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що Наказом Університету від 25 квітня 2013 року № 186 [PERSON] з 26 квітня 2013 року прикріплено до кафедри Університету для складання кандидатських іспитів і написання кандидатської дисертації в якості здобувача, що працюватиме над дисертацією поза ад`юнктурою за спеціальністю 12.00.08 кримінальне право та кримінологія; кримінально-виконавче право на платній основі. 06 червня 2013 року між [PERSON] та Університетом укладено договір № 12/26 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів. Проте всупереч вимогам п. 1.1, п. 3.2 договору за період навчання оплата не надходила, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість. Наказом Університету від 29 квітня 2016 року № 280 [PERSON] відраховано за власним бажанням згідно з Положенням про підготовку науково - педагогічних та наукових кадрів, затвердженим постановою КМУ від 01 березня 1999 року № 309. Згідно Довідки-розрахунку оплати за надання освітніх послуг від 11 вересня 2018 року № 4/1007 сума заборгованості на день звільнення [PERSON] становить 3792 грн. 83 коп. Просив стягнути з [PERSON] суму заборгованості по оплаті за навчання у розмірі 3792 грн. 83 коп., судовий збір покласти на відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, сповіщався про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Надав суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, просив їх задовольнити, справу розглядати без його участі. Відповідач в судовому засіданні, позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, просила відмовити у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності. У встановлений ст. 178 ЦПК України відповідачем суду наданий відзив, в якому зазначає, що наказом Університету від 25 квітня 2013 року вона була прикріплена до кафедри Університету для складання кандидатських іспитів і написання кандидатської дисертації в якості здобувача, який працює над дисертацією поза ад`юнтурою, а з 26 квітня 2013 року - кафедри кримінального, кримінально-виконавчого права та кримінології навчально-наукового інституту права та масових комунікацій. 06 червня 2013 року між Університетом та нею укладено Договір № 12/26 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів. Оплата за навчання з 25 квітня 2013 року по 25 квітня 2015 року нею була сплачена наперед. Освітні послуги за договором отримувала лише перші півтора роки, після цього за браком коштів, незадовільним станом здоров`я та інших суб`єктивних причин припинила навчання в Університеті. У період з 25 квітня 2015 року по 29 квітня 2016 року ніяких освітніх послуг позивач не надавав, а тому вимоги про стягнення коштів є безпідставними. Пунктом 3.3-3.4 Договору встановлено, що оплата за перший рік навчання проводиться протягом місяця з дня підписання наказу Університету про прикріплення в якості здобувача, оплата за наступний рік проводиться з 26 квітня по 26 травня. Тобто з наданого позивачем розрахунку вбачається, що оплата відповідно до умов договору з 26 квітня по 26 травня 2015 року нею не була внесена. Станом на 27 травня 2015 року позивач не отримав від неї оплату за наступний навчальний рік, саме цього дня дізнався про порушення нею умов договору та невнесення чергової плати за навчання у розмірі 3792 грн. 83 коп. З позовом позивач звернувся до суду 21 вересня 2018 року з пропуском трирічного строку для пред`явлення позову, що є підставою для відмови у позові. Вона належним чином виконала всі зобов`язання. Просила позов залишити без задоволення. Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що Наказом Університету від 25 квітня 2013 року № 186 [PERSON] з 26 квітня 2013 року прикріплено до кафедри Університету для складання кандидатських іспитів і написання кандидатської дисертації в якості здобувача, що працюватиме над дисертацією поза ад`юнктурою за спеціальністю 12.00.08 кримінальне право та кримінологія; кримінально-виконавче право (а.с. 4). 06 червня 2013 року між [PERSON] та Університетом укладено договір № 12/26 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів (а.с. 5). Відповідно до п. 1.1 Договору, Університет зобов`язується надати замовнику послуги з підготовки здобувача наукового ступеня кандидат наук, що працює над дисертацією поза ад`юнктурою, для складання кандидатських іспитів (послуг), а замовник зобов`язується виконувати свої обов`язки за цим Договором та оплатити послугу за ціною, встановленою Договором. Загальна ціна послуг становить 11422 грн. 83 коп. Замовник зобов`язаний оплачувати послугу щорічно у сумі 3807 грн. 61 грн. Оплата за перший рік проводиться протягом місяця з дня підписання наказу Університету про прикріплення у якості здобувача. Оплата за наступний рік проводиться з 26 квітня по 26 травня, що встановлено п. 31.-3.4 Договору. Відповідно до п. 6.1 Договору, цей Догорів набуває чинності з моменту його підписання і діє до 26 квітня 2016 року. Як вбачається із довідки-розрахунку про оплату надання освітніх послуг № 4/1007 від 11 вересня 2018 року, заборгованість по оплаті послуг за навчання [PERSON] становить 3792 грн. 83 коп. (а.с. 9). Згідно Витягу з Наказу №280 від 29 квітня 2016 року, [PERSON] відрахована з числа здобувачів наукового ступеня кандидата наук з 27 квітня 2016 року за власним бажанням (а.с. 6). Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Як зазначено у ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилами ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Суд критично оцінює заперечення відповідача стосовно відсутності у неї заборгованості за договором, оскільки згідно ч. 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Разом з тим, пунктом 6.3, 6.5 Договору встановлено, що розірвання договору здійснюється за згодою сторін, а також у випадках передбачених Договором та законодавством України. Замовник має право у будь-який час відмовитись від Договору в односторонньому порядку письмово попередивши виконавця за 14 днів щодо такої відмови. Судом встановлено, що Договір про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів, укладений між сторонами не був розірваний, відповідачем оплата за навчання відповідно до умов договору з 26 квітня по 26 травня 2015 року не була сплачена, що не заперечувалось нею. У ході судового розгляду відповідачем надана заява про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, оскільки оплата освітніх послуг за договором повинна бути сплачена за черговий рік з 26 квітня по 26 травня. 27 травня 2015 року позивач не отримав від неї оплату за наступний рік навчання, тобто того дня дізнався про порушення умов Договору. З позовом звернувся з пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). У відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як вбачається із змісту Договору № 12/26 від 06 червня 2013 року, п. 4.3 Договору встановлено, що усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього Договору і не врегульовані ним, регламентуються законодавством України. За таких обставин, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виникла з 27 травня 2015 року по оплаті за наступний рік, представник позивача звернувся до суду 25 вересня 2018 року, то останнім порушено строк звернення до суду, який становить три роки. Отже, суд враховуючи наведене, вбачає підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності звернення до суду. Відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed