Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся в суд із наведеним позовом, мотивуючи тим, що він відповідноі до свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1995 року, виданого Агентством з приватизації житлового фонду на підставі рішення Івано-Франківського МВК № 243р від 31 серпня 1995 року, є співвласником квартири [ADDRESS] . Вказане житлове приміщення знаходиться на земельній ділянці площею 0.1000 га, кадастровий номер 2610100000:03:002:0086, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 349 від 28 жовтня 1997 року була передана у приватну власність відповідачу [PERSON] . 22 листопада 2004 року відповідачу [PERSON] видано державний акт серії ІФ № 026657 на право власності на вказану земельну ділянку. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 344/14277/20 скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 349 від 28 жовтня 1997 року в частині передачі у приватну власність відповідачу [PERSON] вказаної земельної ділянки, оскільки воно прийнято з порушенням законодавства, без врахування того що використання і розпорядження земельною ділянкою згідно статті 42 ЗК УРСРС мало здійснюватися співвласниками квартири спільно. За наведених обставин справи існують правові підстави згідно ст.155 ЗК України для визнання недійсним державного акту. У строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подала, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, жодних заяв від неї не надходило. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про право власності від 07 вересня 1995 року виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] (дочці), [PERSON] (брату) в рівних долях. Згідно державного акту від 22 листопада 2004 року серія № 026657 [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 349 від 28 жовтня 1997 року є власником земельної ділянки площею 0,1000 га розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 2610100000:03:002:0086, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 344/14277/20 скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 349 від 28 жовтня 1997 року в частині передачі у приватну власність відповідачу [PERSON] даної земельної ділянки. Даним судовим рішенням встановлено, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 349 від 28 жовтня 1997 року про розгляд матеріалів міського земельного відділу земельних ресурсів, на підставі якого затверджено матеріали інвентаризації і передання в приватну власність земельної ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд прийнято з порушенням законодавства, оскільки не було враховано, що використання і розпорядження земельною ділянкою згідно статті 42 ЗК УРСРС мало здійснюватися співвласниками квартири спільно. За змістом ч. 4 ст. 120 ЗК України (у редакції чинній на дату видачі оскаржуваного державного акту) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Статтею 120 ЗК України закріплено принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. А частиною четвертою вказаної статті передбачена пропорційність права власності на ділянку розміру часток співвласників у вартості будівель та споруд. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 026657 від 22 листопада 2014 року виданий [PERSON] з порушенням вказаної норми закону, так як органом що його видав не враховано право власності на земельну ділянку інших власників житлового будинку [ADDRESS] у частках, які визначені свідоцтвом на право власності на житло, у тому числі право спільної власності на квартиру позивача [PERSON] . При вирішення питання належності обраного позивачем способу захисту права суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду висловлені у постанові від 12 грудня 2018 року, за результатом перегляду справи № 2-3007/11. У даній постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено наступне. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 026657 від 22 листопада 2014 року виданий з порушенням чинного на момент його видачі законодавства, порушує права позивача на земельну ділянку, та те що рішення міської ради, на підставі якого видано даний акт, скасовано у судовому порядку, державний акт слід визнати недійсним. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 та ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що сплату судового збору за подання позову до суду позивачу відстрочено на строк до ухвалення судового рішення у справі, з відповідача слід стягнути 908 гривень судового збору на користь держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 120, 126, 155 Земельного Кодексу України,

Outcome: approved