Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

09 січня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.03.2018 року позивач просить: стягнути з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03.08.2017 року по 01.03.2018 року в сумі 127 046,16 грн.; компенсацію за щорічні невикористані відпустки з 10.12.2014 року по 01.03.2018 року; матеріальну допомогу на оздоровлення з 10.12.2014 року по 01.03.2018 року; винагороду за підсумками роботи за 2014-2017 роки; винагороду за вислугу років за 2014-2017 роки відповідно до діючого на підприємстві положення про оплату праці. Вимоги обгрунтовані тим, що 20.08.2012 року між Міністерством освіти, науки, молоді і спорту (далі - МОН України) та [PERSON] було укладено контракт №43 за яким позивача було призначено директором ДП «Інфоресурс» на п'ять років з 20.08.2012 року по 20.08.2017 року. 30.01.2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до контракту. Позивача було звільнено з роботи за ініціативою роботодавця, він не погодився з такими діями та звернувся до суду з позовом. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року позивача було поновлено на посаді з 02.07.2016 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць було допущено до негайного виконання. Позивач неодноразово (чотири рази) звертався до МОН України із заявами про поновлення на роботі, про надання матеріальної допомоги на оздоровлення та із заявою про звільнення за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. Та на момент звернення до суду з позовом позивача не було поновлено на посаді. 01.03.2018 року МОН України було винесено наказ №77-к від 01.03.2018 року про поновлення позивача на посаді з 02.07.2016 року та його звільнення на підставі наказу №82-к. А тому оскільки позивача не поновлено на посаді негайно, як передбачено чинним законодавством, тому на підставі положень статті 236 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 03.08.2017 року по 01.03.2018 року, що становить 148 робочих днів х 858,42 грн. = 127 046,16 грн. Відповідно до п.18 Розділу 3 Контракту позивачу мала бути надана щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів та матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі середньомісячного заробітку. Позивач звертався до відповідача із заявою про виплату грошових коштів за невикористані відпустки 2014-2017 років та про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. За період з 11.12.2014 року по 01.03.2018 року позивач має 97 календарних днів відпустки, з якої не використав жодного дня. Тому компенсація за невикористані дні відпусток становить 97 днів х 858,42 грн. = 83 266,74 грн. Відповідач виплатив компенсацію за невикористані відпустки за період з 10.12.2014 року по 20.08.2017 року в сумі 40 762,92 грн., проте представник позивача не погоджується із зазначеними сумами. Матеріальна допомога на оздоровлення за період 10.12.2014-01.03.2018 роки позивачем розрахована: 97 днів (чотири роки) :30 днів гарантованої відпустки х 17 168,42 грн. (середньомісячна заробітна плата) = 55 511,22 грн. Також позивач зазначає, що відповідно до п.17 Розділу 3 Контракту, йому мала виплачуватись винагорода за підсумками роботи за рік відповідно до діючого на підприємстві положення про оплату праці та винагорода за вислугу років, що згідно розрахунку позивача становить 4 х 17 168,42 грн. = 68 673,68 грн. (винагорода за підсумками роботи за 2014-2017 роки) та 5 400,00 грн. (посадовий оклад) х 2,5 (стаж роботи більше 10 років) х 4 = 54 000,00 грн. (щорічна винагорода за вислугу років). В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. 09.03.2018 року та 12.04.2018 року до суду надійшов відзив на позовні вимоги в яких педставник відповідача - Державного підприємства «Інфоресурс» зазначає, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що крім середнього заробітку за час вимушеного прогулу, інші виплати діючим законодавством не передбачені. На підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 23.12.2015 року Підприємством виплачено Позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2014 року по 23.12.2015 року та на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 06.02.2018 року середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.12.2015 року по 02.07.2016 року та середній заробіток з 02.07.2016 року до 03.08.2017 року за час вимушеного прогулу. Таким чином позивачеві виплачені всі передбачені діючим законодавством виплати. У зв'язку з поновленням та подальшим звільненням позивача на посаді, на користь позивача сплачено 10 301,04 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.08.2017 року по 20.08.2017 року. Також виплачено 50 637,15 грн. грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки з 10.12.2014 року по 20.08.2017 року. Позивачем не вірно розраховано кількість днів невикористаної щорічної відпустки та суму грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Представник зазначає, що так як боржником по виконавчому листу в частині поновлення позивача на посаді є Міністерство освіти і науки України, покладення на підприємство відповідальності за невиконання рішення суду є незаконним, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 31.12.2012 року у справі 6-76цс12. Матеріальна допомога на оздоровлення може бути надана позивачеві тільки одночасно з наданням відпустки. Винагорода за підсумками роботи та за вислугу років не може бути виплачена так як позивач не працював з 10.12.2014 року. Представник Міністерства освіти та науки України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених вимог так як вони не обґрунтовані. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, 20.08.2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту (далі - Орган управління державним майном) та [PERSON] (далі - Керівник) був підписаний контракт №43 за яким [PERSON] призначається на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс» на строк п'ять років з 20.08.2012 року по 20.08.2017 року. Додатковою угодою №1 від 30.01.2014 року до Контракту №43 від 20.08.2012 року були внесені зміни за якими по тексту контракту були замінено сторону на «Міністерство освіти і науки України» та викладено в новій редакції Розділ 3 Контракту «Умови матеріального забезпечення Керівника» за яким: Керівнику згідно з п.17, зокрема, можуть виплачуватись: -винагорода за підсумками роботи за рік відповідно до діючого колективного договору на підприємстві; -винагорода за вислугу років відповідно до діючого на підприємстві положення про оплату праці. Згідно з п.18 Контракту, Керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів. Оплата відпустки проводиться виходячи з його середнього заробітку, обчисленого у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відпустки Керівнику надається матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі його середньомісячного заробітку. Позивача 08.12.2014 року було звільнено з займаної посади. Він не погодився із наказом, який став підставою для звільнення та звернувся до суду з позовом. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 23.12.2015 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України № 632-к від 08 грудня 2014 року «Про звільнення [PERSON]» та поновлено [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 08 грудня 2014 року. Стягнуто із Державного підприємства «Інфоресурс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 216 321 гривень 84 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року позов [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено у повному обсязі. Визнано незаконним наказ Міністерства освіти і науки України № 270-к від 02 липня 2016 року «Про звільнення [PERSON]» та поновлено [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 02 липня 2016 року. Стягнуто із Державного підприємства «Інфоресурс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 348 518 гривень 52 коп. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів), з індексацією. Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» (Код ЄДРПОУ 37533381) з 02 липня 2016 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 06.02.2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року змінено та стягнуто з Державного підприємства «Інфоресурс» на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення на роботі за період з 23.12.2015 року по 02.07.2016 року в сумі 111 594,60 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2016 року по 03.08.2017 року включно в сумі 234 348,66 грн. Наказом Міністерства освіти і науки України №77- к від 01.03.2018 року на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 06.02.2018 та Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2017 року скасовано наказ Міністерства освіти і науки України від 02.07.2016 року №270-к «Про звільнення [PERSON].» та поновлено [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 02.07.2016 року на умовах контракту від 20.08.2012 року. Також Державному підприємству «Інфоресурс» було наказано сплатити на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату (з індексацією) за час вимушеного прогулу. Наказом №82-к від 01.03.2018 року Міністерства освіти і науки України у зв'язку із закінченням строку дії контракту від 20.08.2012 року звільнено [PERSON] з посади директора Державного підприємства «Інфоресурс» 20 серпня 2017 року. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, вони оскаржують зазначений наказ в судовому порядку. Частина 7 статті 235 КЗпП України визначає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Водночас згідно з положеннями статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Стаття 65 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв заяви про поновлення на роботі, звільнення, надання матеріальної допомоги на оздоровлення, надання компенсації за невикористані дні відпустки, про виплату винагороди за підсумками роботи за 2014-2017 роки 09.08.2017 року (отримано Міністерством освіти і науки України 11.08.2017 року), 03.10.2017 року (отримано Міністерством освіти і науки України 05.10.2017 року), 30.11.2017 року (отримано 01.12.2017 року) та 04.01.2018 року (докази отримання не надано). Так як в судовому засіданні встановлено, що в період з 03.08.2017 року (день поновлення позивача на посаді за рішенням суду, яке мало бути негайно виконане) по 01.03.2018 року (день видачі наказу про поновлення позивача на посаді) не виконувалось рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді в сумі 126 187,74 грн. (146 днів х 858,42 грн.) Водночас суд вважає, що сума середнього заробітку за час невиконання рішення суду має бути стягнута з ДП «Інфоресурс», а не з Міністерства освіти та науки України на тій підставі, що так, як до незаконного звільнення позивача, останній перебував в трудових відносинах з ДП "Інфоресурс" і заробітну плату до незаконного звільнення отримував в цій організації, стягнення середнього заробітку за не виконання рішення суду про поновлення на роботі, можливе лише з підприємства, з яким позивач перебував у трудових відносинах до звільнення. Положеннями статті 45 Конституції України, КЗпП України та Законом України «Про відпустки» кожному хто працює гарантується право на оплачувану щорічну відпустку. Стаття 83 КЗпП України визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із контрактом, позивач мав право щорічно на 30 календарних днів відпустки. Представник відповідача - ДП «Інфоресурс» в судовому засіданні зазначив, що позивачу випачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток за період з 10.12.2014 року по 20.08.2017 року, що становить 50 637,15 грн. З відповіді МОН України від 14.03.2018 року вбачається, що позивачу у зв'язку з його звільненням та поновленням перераховані: 40 762,92 грн. - грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки з 10.12.2014 по 20.08.2017 року. Позивач звертаючись до суду з позовом розраховував компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, виходячи із середньоденного заробітку, що становить 858,42 грн. та кількість днів, які мають бути компенсовані - 97 (по 01.03.2018 року). Проте суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, так як у відповідності до положень п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Також суд не може погодитись з позивачем, що компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки становить 97 днів (з 10.12.2014 року по 01.03.2018 року), так як на даний час не скасований наказ Міністерства освіти та науки України №82-к від 01.03.2018 року про звільнення позивача з 20.08.2017 року. А тому суд вважає вірним нарахування компенсації за невикорсиатні дні щорічної відпустки (81 день) проведені відповідачем. Таким чином підстави для задоволення заявлених вимог позивача про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки задоволенню не підлягають. Як передбачено п.3.6 Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників Державного підприємства «Інфоресурс», винагороди за підсумками роботи за рік, щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи) здійснюються за умови економії фонду оплати праці або за рахунок вільного залишку прибутку підприємства. Винагорода за підсумками роботи підприємства за рік визначена в розмірі один середньомісячний заробіток. Щорічна винагорода за вислугу років визначається від стажу роботи: -стаж роботи до 3- х років - 150% від окладу; -стаж роботи від 3- х да 5-ти років - 200% від окладу; -стаж роботи від 5-ти до 10 років - 230% від окладу; -стаж роботи більше 10 років - 250% від окладу. Пунктом 3.7 Положення про оплату праці та матеріальне стимулювання працівників Державного підприємства «Інфоресурс» передбачено, що щорічна матеріальна допомога на оздоровлення при оформленні відпустки надається усім працівникам незалежно від категорії і посади в розмірі до одного середньомісячного заробітку. Водночас в Положенні зазначено, що матеріальна допомога надається працівникам за умови наявності економії фонду оплати праці або за рахунок вільного залишку прибутку підприємства. Представник ДП «Інфоресурс» зазначив, що винагорода за підсумками роботи за рік виплачувалась працівникам підприємства в 2014 та у 2015 році у розмірі одного посадового окладу, в 2016 році - 70% середньомісячного заробітку; у 2017 році та винагорода за вислугу років у 2014-2017 роках не виплачувалась. Так як позивача було звільнено з посади без законної на те підстави, що встановлено рішеннями судів, суд вважає, що в такому випадку позивач має право на соціальні гарантії, передбачені трудовим законодавством та контрактом. Зокрема, суд вважає за можливе задовольнити вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача винагороди за підсумками роботи за 2014 та 2015 рік у ромірі одного посадового окладу, за 2016 рік у розмірі 70% середньомісячного заробітку та матеріальну допомогу на оздоровлення при оформленні відпустки в розмірі одного середньомісячного заробітку за кожен рік роботи, так як представник відповідача не надав суду доказів, що така допомога не виплачувалась. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення винагороди за підсумками роботи за 2017 рік та винагороди за вислугу років за 2014-2017 роки, так як вони на підприємстві не виплачувались, а позивач не надав суду доказів на підтвердження протилежного. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial