Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

06 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим що, їй та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] В даній квартирі зареєстровані її донька [PERSON] та її онук [PERSON], вже більше року не проживають у вищевказаній квартирі. Вказує, що зі слів [PERSON] їй відомо, що вони проживають із чоловіком останньої. Зазначає, що реєстрація відповідачів в даній квартирі порушує її права, як співвласника. Оскільки факт реєстрації у квартирі відповідачів зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів, унеможливлює отримання субсидії, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою квартира [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за місцем проживання. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, не заперечує щодо задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 липня 2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Також судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та її неповнолітній [PERSON], [INFO] народження, що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] (а. с. 6.7). Крім того, дана обставина підтверджується відомостями УДМС України у Волинській області та відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька. З пояснень позивача у судовому засідання, слідує, що відповідач у справі вселилася у квартиру разом із сином як член її сім'ї (донька та онук). Як зазначено у листі Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 31 жовтня 2018 року №3/8391 за результатом перевірки та опитування сусідів встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі вже близько 2 років (а.с.9). Як слідує з матеріалів справи, зокрема із копій заяв [PERSON], яка є законним представником свого неповнолітнього сина [PERSON],[INFO], остання не заперечує щодо зняття її та неповнолітнього сина з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із тим, що вони проживають та зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.32). Крім того, в матеріалах справи міститься копія довіреності, згідно якої [PERSON], яка є законним представником свого неповнолітнього сина [PERSON] надає повноваження [PERSON] бути її представником, та зняти її та її неповнолітнього сина з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Згідно листа центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку від 27.12.2018 року № п117878, [PERSON] (по довіреності [PERSON]) було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 34). За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, встановлений ст. 16 ЦК України, однак, зважаючи на аналіз положень вказаної норми закону, він не є вичерпним. Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вселились у вищевказану квартиру, як члени сім'ї співвласника майна, за згодою всіх членів, та проживали однією сім'єю з співвласником квартири. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживають, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймають, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин її відсутності понад рік, наявність між ними і співвласниками житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як встановлено судом, відповідачі є громадянами Російської Федерації, проживають у вищезазначеній країні та зареєстровані в квартирі за адресою: [ADDRESS]. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані, та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою квартира [ADDRESS] Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Аналізуючи вищевказану норму законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною і достатньою підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Outcome: partial