Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , громадянина Республіки Білорусь [PERSON] , третя особа фізична особа підприємець [PERSON] , в якому просить суд визнати інформацію, поширену [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у статті «Білорус приїхав до Харкова і потрапив в трудове рабство» на інформаційному порталі «Справжня варта» (джерело за посиланням: https://varta.kharkov.ua/blogs/1000856/1202065), а саме: «Білорус приїхав до Харкова - і потрапив в трудове рабство…» « [PERSON] приїхав до України задля хорошої роботи, але замість того був змушений безкоштовно працювати на шахраїв.» «… Чоловіка запросили попрацювати в Харківській компанії «Пларіум», яка займається виробництвом онлайн-ігор. Там він, зокрема, повинен був допомогти з нуля побудувати музичну студію європейського рівня....» «..Дим скористався [PERSON] . В такі моменти він тиснув на звукорежисера та погрожував закрити студію. А одного разу [PERSON] поскаржився на біль в зубі - після чого чоловіка доставили в клініку та вирвали майже всі. Він висунув припущення, що це було зроблено для того, щоб був додатковий привід для шантажу...» «..Треба звернути увагу, що [PERSON] ніколи не очікував, що в демократичні та правовій країні він може постраждати від рабства...». недостовірною та такою, що порушує право [PERSON] на недоторканність честі, гідності та ділової репутації та завдала йому моральної шкоди. Визнати інформацію, поширену [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у статті «Зарплату не виплатили, паспорт не віддали: які претензії звукорежисер пред`явив Харківській фірмі» на інформаційному порталі «Справжня варта», (джерело за посиланням: https://varta.kharkov.ua/news/citv/1202108. а саме: «Звукорежисер та саундпродюсер [PERSON] півтори роки пропрацював на Харківську фірму Plarium Global. До Харкова [PERSON] приїхав за запрошенням виконавчого директора українського філіалу компанії Влада [PERSON] . Як повідомляла «Справжня варта», він мав взяти безпосередню участь в створенні музичної студії. Було домовлено, що йому кожного місяця сплачуватимуть по 1000 доларів заробітної плати. Також у нього взяли паспорт та пообіцяли оформити всі необхідні документи. Я вірю людям - і повірив [PERSON] , - зазначив [PERSON] , - ми домовились і я одразу почав працювати, пригадувати концепцію студії, працювати по апаратній частині». «... У вересні зі звукорежисером були розірвані стосунки. Проте документи так і не повернули, а обіцяну зарплатню так і не виплатили». Зобов`язати [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] протягом\~десяти днів\~з моменту\~набрання законної\~сили судовим\~рішенням спростувати\~поширену недостовірну\~інформацію у\~спосіб,\~в який\~вона була\~поширена,\~шляхом розміщення\~на статті\~про відповідне\~спростування на\~інформаційному порталі\~«Справжня варта»\~(джерело\~за посиланням: https://varta.kharkov.ua.) Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі - 201042, 00 грн. В обгрунтування позову зазначив, що 29 жовтня 2018 року [PERSON] опублікувала на інформаційному порталі «Справжня варта» за посиланням: [INFO] ) статтю під заголовком «Білорус приїхав до Харкова - і потрапив в трудове рабство…». Частина інформації, що міститься у вказаній статті поширена від імені [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що у вказаній статті, допущено твердження про факти, які є неправдивими та наносять шкоду честі та діловій репутації позивача. Також 1 листопада 2018 року, о 10 год. 22 хв. [PERSON] опублікувала на веб сайті Інтернет видання Справжня варта varta.kharkov.ua за посиланням: https://varta.kharkov.ua/news/citv/1202108 статтю під заголовком «Зарплату не виплатили, паспорт не віддали: які претензії звукорежисер пред`явив Харківській фірмі». Вказана стаття є змістовним продовженням статті №1 і також містить твердження, які є неправдивими та наносять шкоду честі та діловій репутації позивача, на думку позивача, такі дії призводять до порушення його немайнових прав. Зокрема, у статті №1 містяться такі твердження: «Білорус приїхав до Харкова і потрапив в трудове рабство...» «… [PERSON] приїхав до України задля хорошої роботи, але замість того був змушений безкоштовно працювати на шахраїв. Саундпродюсер та звукорежисер [PERSON] є відомим в вузьких кола спеціалістом. Вдома працював він з білоруськими виконавцями, в тому числі й іноземними авангардними музикантами. Його непроста історія розпочалася півтори роки тому. «…Чоловіка запросили попрацювати в харківській компанії «Пларіум», яка займається виробництвом онлайн-ігор. Там він, зокрема, повинен був допомогти з нуля побудувати музичну студію європейського рівня.…». Для звукорежисера це був виклик, цікавий та привабливий…» «…Варто зазначити, що [PERSON] людина з інвалідністю. Свого часу у нього були ампутовані обидві руки. Нині він часом страждає від фантомних болів. Цим скористався [PERSON] . В такі моменти він тиснув на звукорежисера та погрожував закрити студію. А одного разу [PERSON] поскаржився на біль в зубі після чого чоловіка доставили в клініку та вирвали майже всі. Він виснув припущення, що це було зроблено для того, щоб був додатковий привід для шантажу…» «…Треба звернути\~увагу,\~що [PERSON] ніколи\~не очікував,\~що в\~демократичні та\~правовій країні\~він може\~постраждати від\~рабства,\~-\~підкреслив [PERSON] \~ так\~само мої\~колеги,\~білоруські правозахисники,\~були здивовані\~тим,\~що правоохоронна\~система України\~ніяк не\~намагається захистити\~права білорусів….».\~ \~ \~ \~ \~Позивач зазначає, що виходячи з системного аналізу цитованої статті, вбачається, що автор статті [PERSON] у ствердній формі вживає відносно [PERSON] слово «шахрай», з системного аналізу тексту статті вбачається, твердження [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] утримувався [PERSON] у «трудовому рабстві». У статті міститься фактичне твердження [PERSON] , що «…одного разу [PERSON] поскаржився на біль в зубі після чого чоловіка доставили в клініку та вирвали майже всі. Він виснув припущення, що це було зроблено для того, щоб був додатковий привід для шантажу…» Тобто,\~вона,\~маючи на\~увазі [PERSON] ,\~стверджує,\~шо він,\~з метою\~шантажу,\~вирвав [PERSON] зуби.\~ У статті №2 [PERSON] зокрема робить такі фактичні твердження: «Звукорежисер та саундпродюсер [PERSON] півтори роки пропрацював на харківську фірму Plarium Global. До Харкова [PERSON] приїхав за запрошенням виконавчого директора українського філіалу компанії Влада [PERSON] . Як повідомляла «Справжня варта», він мав взяти безпосередню участь в створенні музичної студії. Було домовлено, що йому кожного місяця сплачуватимуть по 1000 доларів заробітної плати. Також у нього взяли паспорт та пообіцяли оформити всі необхідні документи. «Я вірю людям і повірив [PERSON] , зазначив [PERSON] , ми домовились і я одразу почав працювати, пригадувати концепцію студії, працювати по апаратній частині». «… У вересні зі звукорежисером були розірвані стосунки. Проте документи так і не повернули, а обіцяну зарплатню так і не виплатили». \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що зміст поширеної відповідачами інформації фактично вказує на нібито аморальну та протиправну діяльність позивача і створює уявлення про нього, як про людину, що вчинила дії, у яких можуть вбачатися ознаки злочинів, зокрема, шахрайства, незаконного позбавлення волі та катування, відповідачами була поширена недостовірна інформація стосовно позивача, яка підлягає спростуванню у спосіб, в який вона була поширена. У зв`язку з чим позивач вважає, що з відповідачів має бути стягнута моральна шкода. Факт поширення інформації відповідачами [PERSON] та [PERSON] підтверджується публікацією такої інформації у відкритому для невизначеного кола осіб доступі на веб сайті у глобальній мережі Інтернет. Прізвище та ім`я [PERSON] прямо зазначаються в статті, де також міститься вказівка на місце роботи та його посаду Харківську компанію «Пларіум», де він займав посаду заступника директора, що дає змогу однозначно ідентифікувати особу позивача. ТОВ «Пларіум» є єдиною юридичною особою у м.Харкові, що використовує у своїй діяльності дане комерційне найменування. Та знак для товарів та послуг « [INFO] », займається розробкою мобільних та браузерних онлайн ігор. Таким чином, вказуючи у статті прізвище [PERSON] відповідачі мають на увазі саме позивача. Компанія «Пларіум» не має жодного відношення до відносин, які склалися між позивачем та [PERSON] , Також позивач зазначає, що він ніколи не здійснював щодо [PERSON] чи інших осіб дій, що містять в собі ознаки шахрайства, відповідач [PERSON] допустила твердження про вчинення позивачем діяння, яке відповідно до діючого законодавства є злочином, у той час, як позивач ніколи не вчиняв жодних дій, спрямованих на заволодіння майном [PERSON] , останній ніколи не передавав позивачу будь яке майно чи документи. Факти притягнення позивача до кримінальної відповідальності відсутні. Між [PERSON] та позивачем існували домовленості про творчу співпрацю, за її результатами між ними було укладено цивільно правовий договір про відчуження [PERSON] частини належних йому суміжних прав на фонограми музичних творів з виплатою останньому винагороди за відчуження прав. Між позивачем та [PERSON] не існувало трудових відносин, позивач ніколи не просив та отримував від [PERSON] чи його представників його паспорт, поширення такої недостовірної інформації, на думку позивача, є умисною дезінформацією, небажання відповідача [PERSON] залишати територію України. Також позивач зазначає, стосовно тверджень відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що останньому вирвали зуби з метою шантажу, то це є перекручуванням фактичних обставин, що повністю суперечать фактичним обставинам, оскільки дійсно [PERSON] скаржився на проблеми з зубами, на його прохання було проведено обстеження, за результатами якого встановлено пошкодження зубів, запропоновано тривалий курс лікування, що включає установку імплантів зубів, позивач погодився оплатити таку процедуру, без жодних умов про повернення коштів, тобто твердження відповідача «про вирвані для шантажу зуби» є перекручування фактів, має на меті маніпулювання суспільною думкою. Враховуючи характер використаних відповідачами мовних засобів, категоричність і однозначність відповідних словосполучень та формулювань, інформація, яка була поширена відповідачами є твердженням фактів, яких не існувало, а частково про факти, яких н існувало, а частково про факти, які існували, однак, відомості про них є перекрученими та не відповідають дійсності, тобто поширена відповідачами інформація, є твердженнями про факти і не може розглядатися як критика чи оціночне судження, вказанні вище твердження, які містяться у статтях, є на думку позивача, є недостовірною інформацією негативного характеру, що принижує честь і гідність та завдає шкоди діловій репутації позивача. За таких обставин позивач вважає, що він має право на справедливу сатисфаксію, що полягає у визнанні інформації недостовірною, зобов`язанні відповідачів спростувати таку інформацію та відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 201\~042 грн., яку позивач розраховує за формулою, заснованою на об`єктивних показниках. Ухвалою судді від 03 грудня 2018 року позовна заява прийнята до провадження, відкрито загальне позовне провадження, з метою виконання вимог ч.1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті. У ході судового представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні вкладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у ході судового розгляду позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, просив їх залишити без задоволення, надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що, перш за все, позов пред`явлено не до належного відповідача, оскільки якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації, на засоби масової інформації та журналістів не може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну (немайнову шкоду) за публікацію чи поширення відомостей, які не відповідають дійсності, якщо останні містяться в офіційних повідомленнях чи були одержані від інформаційних агентств, прес служб державних органів, організацій або об`єднань громадян. Зі змісту позовних вимог не є зрозумілим, коли, та в якій статті відображені відомості були опубліковані ним, адже вказані дата та час опублікування відповідача [PERSON] . Окрім того, на думку відповідача, у позивача немає правових підстав для притягнення його до відповідальності, оскільки відповідно діючого законодавства кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Також, зі змісту позовних вимог та наведеної інформації позивачем щодо спростування інформації, якої вимагає позивач не є зрозумілим, яку саме інформацію позивач вважає недостовірною і просить спростувати, інформація, поширена відповідачами щодо позивача не є недостовірною, оскільки існує перелік конкретних фактів, які відбулися, поширена ним інформація про позивача, на думку відповідача, мала достатнє фактичне підґрунтя, а суспільство має законне право на отримання такої інформації. Окрім того, всупереч наведеним положенням, твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав та завдання йому моральної шкоди не підтверджено жодним належним і допустимим доказом. У ході судового розгляду представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, просила у їх задоволенні відмовити, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що публікація (стаття) від 29.10. 2018 року, яка є підставою для позовної заяви, за своїм змістом містить висловлювання, які вживаються у переносному значенні: «… Для звукорежисера це був виклик, цікавий і привабливий…; Я горю музикою…; … Напружена робота давала свої плоди…» Містить елементи\~самокритики «…Вони мені пообіцяли… А я, як дурень, повірив…», стилістичний засіб, що емоційно забарвлює текст статті: «…Порожні обіцянки так і залишились порожніми обіцянками…», містить ряд припущень: «…Він висунув припущення, що це було зроблено для того, щоб був додатковий привід для шантажу;… Бо є реальна загроза того, що сторона [PERSON] не оформлювала жодним чином документи…», містить міркування: « [PERSON] ніколи не очікував, що в демократичній та правовій державі він може постраждати від рабства…», а, отже, є оціночним судженнями. Проаналізувавши текст статті від 01.11.2018 року в цілому, а не в окремих його фраз та формулювань, представник відповідача зробила висновок, що дана стаття по своїй суті дублює статтю від 29.10.2018 року, структура тексту статті також викладена у стилі розмірковування, а не ствердження, містить сподівання, очікування, а, отже, також є оціночним судженням. Інформація, викладена у зазначених спірних публікаціях, за своїм змістом, не є недостовірною інформацією, інформація не є стверджувальною, а суб`єктивно оціночною, оціночне судження у спірних публікаціях не є надмірним з огляду на те, що воно має під собою фактичні підстави (факт проведення досудового розслідування щодо потерпілого [PERSON] за фактом отримання вчинення над ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та факту сприяння представництва Міжнародної організації по міграції (МОМ) в Республіці Білорусь при співпраці з Представництвом МОМ України громадянину [PERSON] у добровільному поверненні до Білорусі та надання останньому комплексної реінтеграціної допомоги в рамках програми МОМ по протидії торгівлі людьми. На думку відповідача, з огляду на наявність факту проведення зазначеного досудового розслідування, а також факт сприяння представництва МОМ в Республіці Білорусь поширена у публікаціях інформація не є недостовірною інформацією, тобто такою, яка не відповідає дійсності, тобто відсутня сукупність обставин, наявність яких є підставою для задоволення позову, вказані у публікаціях вислови не можуть вважатися недостовірною інформацією, яка порушує права позивача, у зв`язку з чим, вона спростуванню не підлягає. Також представник відповідача зазначає, що позивач належним чином не довів факт будь яких неправомірних дій з боку відповідача [PERSON] по відношенню до нього, не довів того, що оскаржувана інформація поширена з явним умислом, а не з метою сформувати думку про позивача, який не надав доказів на підтвердження того, що у зв`язку з поширенням оскаржуваної інформації в публікаціях йому була нанесена моральна шкода, зазначено лише про його перебування під загрозою застосування до нього дисциплінарних стягнень та фінансових санкцій, про дискредитацію в очах оточуючих, ділових партнерів, а також про ймовірність ризику зриву бізнес проектів, тобто позивач зазначає лише про можливе настання в майбутньому негативних наслідків для його ділової репутації. Окрім того, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи, яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві, однак, відповідач залучив власника веб-сайту, на якому була розміщена оспорювана інформація лише у якості третьої особи. Відповідач громадянин Республіки\~Білорусь \~-\~ [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином. Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року доручено компетентному суду Республіки Білорусія наступне: 1. Вручити [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , копію позовної заяви з додатками до позову, копію ухвали від 6 лютого 2020 року та повідомлення про слухання цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , громадянина Республіки Білорусь [PERSON] , третя особа фізична особа підприємець [PERSON] , про відшкодування шкоди та захисту честі, гідності та ділової репутації на\~10 березня 2020 року о 09 год. 45 хв. (резервна дата 15 квітня 2020 року о 09 год. 45 хв.) в приміщенні Фрунзенського районного суду міста Харкова за адресою: Україна, місто Харків, бульвар Богдана Хмельницького, 32/38. 2. Опитати відповідача [PERSON] , [INFO] , за наступними питаннями: - Чи визнає [PERSON] позовні вимоги, якщо не визнає, то з яких підстав (запропонувати відповідачу надати суду пояснення з приводу позовних вимог). - Чи погоджується [PERSON] на розгляд справи у його відсутність. У встановленому порядку матеріали доручення були направленні для виконання Головному територіальному управлінню юстиції в Харківській області, однак, 14.09.2020 року на адресу суду надійшли документи, складені у зв`язку з неможливістю виконання доручення Фрунзенського районного суду м.Харкова про вручення документів та вчинення окремих процесуальних дій у відношенні [PERSON] . Третя особа фізична особа підприємець [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитані у судовому засіданні у якості свідків кожен окремо [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду про обставини, викладені у позовній заяві в частині фактичних обставин перебування [PERSON] у м.Харкові та його співробітництва зі [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 29 жовтня 2018 року [PERSON] опублікувала на інформаційному порталі «Справжня варта» за посиланням: [INFO] ) статтю під заголовком «Білорус приїхав до Харкова - і потрапив в трудове рабство…». Частина інформації, що міститься у вказаній статті поширена від імені [PERSON] та [PERSON] . Також 1 листопада 2018 року, о 10 год. 22 хв. [PERSON] опублікувала на веб сайті Інтернет видання Справжня варта varta.kharkov.ua за посиланням: https://varta.kharkov.ua/news/citv/1202108 статтю під заголовком «Зарплату не виплатили, паспорт не віддали: які претензії звукорежисер пред`явив Харківській фірмі». Вказана стаття є змістовним продовженням статті №1 і також містить твердження, які є неправдивими та наносять шкоду честі та діловій репутації позивача, такі дії призводять до порушення його немайнових прав. Зокрема, у статті №1 містяться такі твердження: «Білорус приїхав до Харкова і потрапив в трудове рабство...» «… [PERSON] приїхав до України задля хорошої роботи, але замість того був змушений безкоштовно працювати на шахраїв. Саундпродюсер та звукорежисер [PERSON] є відомим в вузьких кола спеціалістом. Вдома працював він з білоруськими виконавцями, в тому числі й іноземними авангардними музикантами. Його непроста історія розпочалася півтори роки тому. «…Чоловіка запросили попрацювати в харківській компанії «Пларіум», яка займається виробництвом онлайн-ігор. Там він, зокрема, повинен був допомогти з нуля побудувати музичну студію європейського рівня.…». Для звукорежисера це був виклик, цікавий та привабливий…» «…Варто зазначити, що [PERSON] людина з інвалідністю. Свого часу у нього були ампутовані обидві руки. Нині він часом страждає від фантомних болів. Цим скористався [PERSON] . В такі моменти він тиснув на звукорежисера та погрожував закрити студію. А одного разу [PERSON] поскаржився на біль в зубі після чого чоловіка доставили в клініку та вирвали майже всі. Він виснув припущення, що це було зроблено для того, щоб був додатковий привід для шантажу…» «…Треба звернути увагу, що [PERSON] ніколи не очікував, що в демократичні та правовій країні він може постраждати від рабства, - підкреслив [PERSON] так само мої колеги, білоруські правозахисники, були здивовані тим, що правоохоронна система України ніяк не намагається захистити права білорусів….». У статті №2 зазначено : «Звукорежисер та саундпродюсер [PERSON] півтори роки пропрацював на харківську фірму Plarium Global. До Харкова [PERSON] приїхав за запрошенням виконавчого директора українського філіалу компанії Влада [PERSON] . Як повідомляла «Справжня варта», він мав взяти безпосередню участь в створенні музичної студії. Було домовлено, що йому кожного місяця сплачуватимуть по 1000 доларів заробітної плати. Також у нього взяли паспорт та пообіцяли оформити всі необхідні документи. «Я вірю людям і повірив [PERSON] , зазначив [PERSON] , ми домовились і я одразу почав працювати, пригадувати концепцію студії, працювати по апаратній частині». «… У вересні зі звукорежисером були розірвані стосунки. Проте документи так і не повернули, а обіцяну зарплатню так і не виплатили». Вказані веб-сторінки за посиланнями https://varta.kharkov.ua/blogs/1000856/1202065 та https://varta.kharkov.ua/news/citv/1202108були оглянуті у судовому засіданні за участю спеціаліста Фрунзенського районного суду м.Харкова. Статтями\~3,\~28 Конституції України\~проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з положеннями\~статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами\~статті 34 Конституції України. Відповідно до\~ст. 297 Цивільного кодексу України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до пункту 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 15\~Постанови Пленуму ВСУ\~вказується, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з абзацом п`ятим пункту 15\~Постанови Пленуму ВСУ\~недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Суд погоджується з доводами позивача та його представника, що позовні вимоги про спростування недостовірної інформації стосуються конкретних тверджень та висловлювань, які містяться у спірних публікаціях. Твердження Відповідачів про спростування яких просить Позивач, є твердженнями про факти і не можуть вважатися оціночними судженнями, виходячи із наступного. Так, заголовок статті, - «Білорус приїхав до Харкова і потрапив в трудове рабство...», використаний у\~відношенні Позивача, є категоричним твердженням про факт та не містить ознак оціночного судження. Речення - «… [PERSON] приїхав до України задля хорошої роботи, але замість того був змушений безкоштовно працювати на шахраїв…», використане у\~відношенні Позивача, так само є категоричним твердженням про факт та не містить ознак оціночного судження. Речення - «…Треба звернути увагу, що [PERSON] ніколи не очікував, що в демократичні та правовій країні він може постраждати від рабства…» є твердженням\~ [PERSON] ,\~про доконаний\~факт перебування\~ [PERSON] \~( [PERSON] )\~в рабстві.\~Використана Відповідачем\~словесна конструкція\~свідчить про\~твердження ним\~про перебування\~ [PERSON] у\~рабстві,\~як про\~факт,\~що дійсно\~мав місце.Використані Відповідачем мовні засоби, категоричність і однозначність висловлювання вказує на те, що таке висловлювання є саме твердженням про факти. Твердження [PERSON] , про те що «…одного разу [PERSON] поскаржився на біль в зубі після чого чоловіка доставили в клініку та вирвали майже всі…», з урахуванням його категоричності та однозначності, є саме твердженням про факт і не містить ознак оціночного судження. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірних публікаціях, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, відсутність алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Як вбачається з копії Угоди від 25.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено цивільно правовий договір про відчуження [PERSON] частини належних йому суміжних прав та фонограми музичних творів з виплатою [PERSON] винагороди за відчуження прав. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2020 року задоволено клопотання відповідача, витребувано з Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області матеріали кримінального провадження №42018221090000293 для огляду у судовому засіданні. У своїй заяві від 13 жовтня 2018 року [PERSON] заявляє на адресу [PERSON] майнову претензію на суму 300\~000 доларів США за нібито надані послуги, однак, заяв про заволодіння паспортом, іншими документами, тощо, як зазначається в оспорюваній статті, не зазначає, як і відсутні заяви про «утримання його в рабстві» або про застосування відносно нього дій насильницького характеру. Постановою слідчого Шевченківського відділу поліції ГУ Національної поліції ГУ Національної поліції ГУ Національної поліції в Харківській області Рябцева А.С. від 12 лютого 2019 року кримінальне провадження №42018221090000293 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. З зазначеної\~постанови також\~вбачається,\~що в\~ході досудового\~розслідування не\~ встановлено будь яких даних, які б підтверджували заволодіння документами потерпілого [PERSON] , а саме паспортом та посвідченням про інвалідність І групи та іншими документами. Також в ході досудового розслідування було допитано свідка [PERSON] , який надав копії всіх документів, які підтверджують авторські права в повному обсязі, що спростовують покази потерпілого. Постанова слідчого в установленому законом порядку не оскаржена. У ч. 1, 2, 5\~ст. 17 КПК України\~зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це вимога закону, що звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і [PERSON] , [PERSON] ,\~Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Стосовно наданої представником відповідача копії довідки Міжнародної організації по міграції (МОМ) Агенства ООН по міграції №18/ADM/388 від 19.12.2018 р.», то з неї вбачається, що Представництво МОМ у Республіці Білорусь «сприяла г-ну [PERSON] у добровільному поверненні в Білорусь і надає комплексну реінтеграційну допомогу в рамках програми МОМ з протидії торгівлі людьми». Довідку видано 19 грудня 2018 року, однак оскаржувані статті опубліковано 29 жовтня та 01 листопада 2018 року, тобто матеріали публікацій не могли ґрунтуватися на довідці виданій після їх публікації. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що інформація, викладена у зазначених статтях відповідає дійсності , а тому є недостовірною та такою, що порочить його честь і гідність. Згідно термінів, наведених вст.1Закону України«Про інформацію»,\~\~інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Статтею 22 Закону України «Про інформацію»\~визначено, що масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Статтями\~27,28 Закону України «Про інформацію»\~встановлено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України, а також визначено, що інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Відповідно до положень\~ст. 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. На підставі всебічної та повної оцінки доказів у справі суд дійшов висновку, що поширена відповідачами інформація на інформаційному порталі «Справжня варта» про позивача є недостовірною, внаслідок чого порушені його немайнові права на повагу до честі та гідності. З матеріалів справи вбачається, що поширена відносно позивача інформація: -\~\~\~\~\~\~\~\~ була доведена до невизначеного кола осіб шляхом опублікування в мережі Інтернет, що є таким поширенням інформації; -\~\~\~\~\~\~\~\~стосується безпосередньо позивача, що підтверджується зазначенням прізвища та ім`я позивача, а також його місця роботи; -\~\~\~\~\~\~\~\~є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності; -\~\~\~\~\~\~\~\~порочить честь і гідність [PERSON] . У рішенні від 05.05.2011 року ( остаточне 05.08.2011 ) по справі «Редакція газети « Правое дело» і Штекель проти України» ( заява №33014/05) Європейським судом з прав людини зазначено, що що Інтернет як інформаційний і комунікаційний інструмент дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси. Таким чином, підходи, які регулюють відтворення матеріалу з друкованих засобів масової інформації та Інтернету, можуть відрізнятися. Останній, безперечно, має коригуватися з урахуванням притаманних цій технології рис для того, щоб забезпечити захист зазначених прав і свобод та сприяння їм. ( п. 63 Рішення). У пункті 55 зазначеного Рішення Суд також зазначив, що першою та найважливішою вимогою статті 10 Конвенції є те, що будь-яке втручання державного органу у здійснення свободи вираження поглядів повинно бути законним: перше речення другого пункту, по суті, передбачає, що будь-яке обмеження вираження поглядів повинно бути «встановлене законом». Для дотримання цієї вимоги, втручання не просто повинно ґрунтуватися на національному законодавстві - саме законодавство повинно відповідати певним умовам «якості». В даному випадку право на спростування недостовірної інформації визначено як у\~Конституції України\~( ст. 32 ),\~Цивільному Кодексі України\~( ст. 277 ) та\~ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», при чому законодавець визначив обов`язок спростування недостовірної інформації незалежно від вини особи, яка її поширила ( ч. 6\~ст. 277 ЦК України). Стаття 275 ЦК України\~закріплює, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб способами, передбаченими\~главою третьою ЦК України, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Водночас,\~ст. 277 ЦК України\~передбачає спосіб захисту у вигляді спростування недостовірної та такої, що порочить честь і гідність особи, інформації. Частина сьома\~ст. 277 ЦК України\~конкретизує вказаний спосіб захисту та зазначає, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 24, 25\~Постанови Пленуму ВСУ\~при задоволенні позову у резолютивній частині рішення суд зазначає, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивачем доведено, що поширена інформація є недостовірною і такою, що принижує його честь і гідність. Стосовно тверджень відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про неналежність відповідачів суд зазначає наступне. Відповідно до п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2\~ст. 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Інформація, щодо якої подано позов про визнання її недостовірною, опублікована на сайті інтернет-видання «Справжня варта» з посиланням на слова [PERSON] та [PERSON] . Згідно з положеннями абз. 1 п. 9 ППВСУ № 1: Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Абзац 2 пункту 9 ППВСУ №1 не є підставою для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] неналежними відповідачами, оскільки є загальним правилом визначення Відповідача, але жодним чином не обмежує право Позивача звернутися з позовом до особи, що є джерелом поширеної інформації. Більше того, абз. 4 п. 9 ППВСУ № 1 встановлює, що: у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Тобто, у розумінні пункту 9 ППВСУ № 1, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є особами-джерелом поширеної інформації, з посиланням на яку така інформація була поширена авторами статей. Крім того, положення ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» на яку посилається і яку цитує [PERSON] , встановлюють конкретно визначені умови, за наявності яких засоби масової інформації і журналісти звільняються від обов`язку відшкодування моральної шкоди. Звільнення від такої відповідальності настає виключно у випадках, якщо поширена інформація міститься в офіційних повідомленнях, одержані від інформаційних агентств, прес-служб державних органів, організацій або об`єднань громадян. Окрім того, як вбачається з веб сайту на якому розміщені оспорювані статті, оглянутого у ході судового засідання, власник якого є фізична особа підприємець [PERSON] , на ньому зазначено, за достовірність інформації, яка опублікована на сайті відповідає автор. З урахуванням\~наведеного,\~суд дійшов\~висновку,\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню,\~а поширена\~інформація має\~бути спростована\~у спосіб,\~в який\~вона була\~поширена,\~шляхом розміщення\~на статті\~про відповідне\~спростування на\~інформаційному порталі\~«Справжня варта»\~(джерело\~за посиланням: https://varta.kharkov.ua.) Стосовно позовних вимог позивача про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 201\~042 грн., суд приходить до висновку що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому, виходячи з наступного. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд керується положеннями\~статті 280 ЦК України, якою передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню., Згідно з положеннями\~ст. 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На підставі оцінки наведених у позовній заяві доводів і аргументів суд дійшов висновку про доведеність факту завдання позивачу моральної шкоди, зумовленої поширенням про нього недостовірної інформації негативного змісту, що дискредитує його ділову репутацію і породжує негативне ставлення до нього суспільства. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у п. 3, 9 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними\~постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, враховує характер, обсяг та тривалість душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з приниженням його честі та гідності, внаслідок поширення стосовно нього недостовірної інформації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 40000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку вважаючи, що такий розмір моральної шкоди є цілком розумним і справедливим.. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з урахуванням положень\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1240 грн. 15 коп. в рівних частинах

Outcome: partial