Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

07 серпня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 399 059 грн. 26 коп. Позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/5051/18 від 28 вересня 2018 року його позов було задоволено та змінено формулювання причини звільнення позивача з роботи з Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку Одеська дистанція зв`язку Регіональної філії Одеська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця із звільнити за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, на звільнити за власним бажанням, внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст.38 КЗпП України, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь вихідну допомогу у розмірі 30 029,49 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 60058,98 грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 009,83 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі №522/5051/18, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року, в частині стягнення компенсації моральної шкоди, змінено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Рішення суду, в частині виплати належної [PERSON] вихідної допомоги, було виконано АТ «Українська залізниця» лише 27 березня 2020 року, відтак позивач вважає, що, з урахуванням виплати 60 058,98 грн. за судовим рішенням, залишок, належний до виплати останньому складає 399 059,26 грн. Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху. 14 серпня 2020 року від представника [PERSON] адвоката Чумаченко С.О. надійшла заява про усунення недоліків, чим усунуто недоліки позовної заяви. Провадження у справі відкрито 17 серпня 2020 року та встановлено порядок спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29 вересня 2020 року від представника АТ «Укрзалізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Чібітьян О.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Відповідач у своєму відзиві вказує, що до закінчення апеляційного розгляду справи №522/5051/18 Печерським районним відділом виконавчої служби міста Києва 04.12.2018 року були відкриті виконавчі провадження ВП №57840586, ВП №57840089, ВП №57840480 щодо виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.09.2018 року, згідно виконавчого листа від 20.11.2018. 10.01.2019 року платіжні вимоги виконавчої служби №57840586 від 08.01.2019, №57840089 від 08.01.2019, ВП №57840480 від 08.01.2019 були задоволені платіжними дорученнями АТ «Укрзалізниця» від 10.01.2019 №57840586, №57840089, №57840480 на загальну суму 111 011,13 грн. Представник відповідача зазначив, що АТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» виконала рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.09.2018 по справі №522/5051/18 в повному обсязі, а тому вбачає необхідність у закритті провадження по справі №522/13011/20, згідно п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. 12 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначається, що повний текст рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/5051/18 від 28 вересня 2018 року було складено 18 жовтня 2020 року, а набрало законної сили рішення суду 18 листопада 2018 року. Після набрання рішенням законної сили воно не було добровільно виконано відповідачем у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/5051/18 від 28 вересня 2018 року. 04 грудня 2018 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. було відкрито виконавчі провадження: - №57840586, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] суми у розмірі 60 058 грн. 98 коп.; - №57840089, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] компенсації моральної шкоди у розмірі 10 009 грн. 83 коп. - 05 грудня 2018 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 57840480, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] вихідної компенсації у розмірі 30 029 грн. 49 коп. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2018 року у справі № 522/5051/18, заяву Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року задоволено, поновлено Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року та відкрито апеляційне провадження у справі. Відтак, представник позивача зазначає, що звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року та погашення платежів на виконання рішення суду мали місце вже після відкриття виконавчого провадження та після набрання рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року у справі № 522/5051/18 законної сили, а тому доводи відповідача про те, що вищезазначене рішення не набрало законної сили не заслуговують на увагу. Також зазначалось, що позивач не погоджується з твердженнями відповідача, що рішення суду було виконано в повному обсязі, адже рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року у справі №522/5051/18 було стягнуто середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги (за 6 місяців з моменту звільнення (тобто за період з 12 березня 2018 року по 12 вересня 2018 року)) у розмірі 60 058,98 грн., однак днем фактичного розрахунку є 27 березня 2020 року, відтак позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку, тобто по 27 березня 2020 року. 22 грудня 2020 року від Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» до суду надійшла заява про застосування спливу позовної давності. Зазначив наступне, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежного від тривалості затримки розрахунку. Однак позивач надав до суду позовну заяву від 07.08.2020 року, порушивши перебіг тримісячного строку звернення до суду. Просив застосувати позовну давність. Також 22 грудня 2020 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено що АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» вважає, що свої зобов`язання згідно Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року по справі 522/5051/18 (зі змінами внесеними Постановою Одеського апеляційного суду від 30.01.2020 року) та виконавчих проваджень ВП № 57840586, ВП 57840089, ВП 578440480 виконала в повному обсязі, тому зазначили про відсутність предмету спору у справі та необхідність закриття провадження по справі. На вище згадану заяву про застосування пливу позовної давності, від представника [PERSON] адвоката Чумаченко С.О. 22 грудня 2020 року до суду надійшли заперечення. В яких зазначено, що 30 березня 2020 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким Прикінцеві положення Кодексу законів про працю доповнено пунктом наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину». Такий самий припис міститься і в редакції вищезазначеного Закону від 24.06.2020 року, яка була чинна станом на день подання позовної заяви до суду та чинна наразі. Відтак позивачем не було порушено перебіг тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, а тому посилання АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» на дані обставини є безпідставними та необґрунтованими. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Чумаченко С.О. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача Чібітьян О.Р. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позову, сплив строку позовної давності та на обставини, які викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши надані пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, в особі регіональної філії Одеська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, уточнивши свої вимоги просив: -змінити формулювання причини звільнення позивача з роботи з Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку Одеська дистанція зв`язку Регіональної філії Одеська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця із звільнити за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, на звільнити за власним бажанням, внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст.38 КЗпП України; -стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 30 029,49 грн.; -стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 60058,98 грн.; -стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 009,83 грн. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/5051/18 від 28 вересня 2018 року позов [PERSON] задоволено та змінено формулювання причини звільнення позивача з роботи з Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку Одеська дистанція зв`язку Регіональної філії Одеська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця із звільнити за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, на звільнити за власним бажанням, внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст.38 КЗпП України, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 30 029,49 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 60058,98 грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 009,83 грн. Як зазначив позивач в судовому засіданні, було стягнуто середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за 6 місяців з моменту звільнення, тобто за період з 12 березня 2018 року по день винесення рішення у розмірі 60 058,98 грн., 18 листопада 2018 року вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси набрало законної сили (не заперечується сторонами). 04 грудня 2018 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. було відкрито виконавчі провадження: - №57840586, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] суми у розмірі 60 058 грн. 98 коп.; - №57840089, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] компенсації моральної шкоди у розмірі 10 009 грн. 83 коп. 05 грудня 2018 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. було відкрито виконавче провадження № 57840480, на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №522/5051/18 від 20.11.2018, про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] вихідної компенсації у розмірі 30 029 грн. 49 коп. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2018 року у справі № 522/5051/18 поновлено Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року до розгляду справи у суді апеляційної інстанції. 10 січня 2019 року ПАТ «Укрзалізниця» видано платіжні доручення №57840480, де отримувачем зазначено Печерський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, на суму 33 333, 44 грн.; Платіжне доручення №57840089, де отримувачем зазначено Печерський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, на суму 11 311, 81 грн.; Платіжне доручення №57840586, де отримувачем зазначено Печерський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, на суму 66 365,88 грн. Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. від 10.01.2019 виконавче провадження №57840586 було зупинено. Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі №522/5051/18 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року, в частині стягнення компенсації моральної шкоди, змінено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. 27 березня 2020 року на картковий рахунок [PERSON] були безготівково зараховані наступні кошти (підтверджується випискою по картковому рахунку позивача АТ «Ощадбанк» від 10.11.2020, що додана позивачем до відповіді на відзив) (а.с. 64): у сумі 60 058, 98 грн (призначення платежу: стягнуті на користь стягувача №57840586); у сумі 30 029, 49 грн (призначення платежу: стягнуті на користь стягувача №57840480); у сумі 3 000, 00 грн (призначення платежу: стягнуті на користь стягувача №57840089). Постановами державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. від 07.04.2020 було закінчено виконавче провадження №57840480, виконавче провадження №57840089, виконавче провадження №57840586. Суд враховує обставину, що Відповідачем грошові кошти на виконання вказаного рішення суду було сплачено після подання апеляційної скарги відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та після відкриття Апеляційним судом Одеської області апеляційного провадження з зупиненням дії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року, тобто у той день коли державним виконавцем було зупинено виконавче провадження (постанова від 10 січня 2019 року). Судом встановлено, що [PERSON] не звертався до ПАТ «Українська залізниця» з вимогою добровільно виконати рішення суду та не надавав реквізитів для перерахунку коштів згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року, що не заперечується сторонами по справі. З огляду на вищевикладене, відповідач ПАТ «Українська залізниця» було позбавлене можливості виконати рішення суду шляхом перерахування коштів позивачу, кошти було перераховано після відкриття виконавчого провадження на рахунок виконавчої служби 10 січня 2019 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або па яку вільно погоджується. Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку згідно рішення суду. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16). Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України (435-15), не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. З урахування вищевикладеного, суд доходить до висновку, що факт вирішення спору між роботодавцем та працівником не є фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Судом встановлено, що Акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» 10 січня 2019 року платіжні вимоги виконавчої служби №57840586 від 08.01.2019, №57840089 від 08.01.2019, ВП №57840480 від 08.01.2019 задовольнили платіжними дорученнями АТ «Укрзалізниця» від 10.01.2019 №57840586, №57840089, №57840480 на загальну суму 111 011,13 грн. Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 29 вересня 2018 року (тобто з дня, наступного за днем, до якого позивачеві присуджено стягнення середнього заробітоку у справі №522/5051/18) і до моменту здійснення остаточного розрахунку, згідно платіжних доручень АТ «Укрзалізниця» від 10.01.2019 №57840586, №57840089, №57840480 на загальну суму 111 011,13 грн. Тобто момент фактичного виконання розрахунку з [PERSON] роботодавцем відбулось 10 січня 2019 року. Визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). У відповідності до абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Судом встановлено, що середній місячний заробіток [PERSON] , згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року по справі № 522/5051/18, становить 10 009, 83 грн. Преюдиціальність - обов`язок для всіх судів, що розглядають справу, приймати без перевірки та доказів факти, які були раніше встановлені та закріплені в судовому рішенні по іншій справі, яке набуло законної сили. Властивість преюдиційності фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їхні правонаступники не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені рішенням суду факти та правовідносини. Поняття «praejudice» містить такі ознаки: законність, обов`язковість її застосування, достовірність раніше доведених фактів, об`єктивність, зв`язок обставин справи, що розглядається, із судовим рішенням, що набрало законної сили. Виходячи з того, що виплата повинна бути за кожен робочий день затримки, середньоденна заробітна плата, відповідно до абз.1 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. за №100, становить 615,44 грн. Оскільки виплата сталася 10.01.2019 р., то весь час затримки складає 70 робочих днів, а сума середнього заробітку за час затримки складає 43 080,80 грн. (615.44*70). Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, у якій стверджується, що позивач подав до суду позов зі спливом 3-місячного строку позовної давності, чим порушив ст. 233 КЗпП України, то суд не може з нею погодитись через те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» Прикінцеві положення КЗпП України доповнено пунктом такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановами від 11 березня 2020 року за №211 та від 22 липня 2020 року за №641 Кабінетом Міністрів України було встановлено карантин. Таким чином, доводи представника відповідача є необґрунтованими. Проаналізувавши положення законодавства та доводи, якими обґрунтовується позиція сторін, суд вважає, що позов є таким, що підлягає частковому задоволенню. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial