Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, й у листопаді 2017 року уточнив свої вимоги (а.с. 70 - 73) до [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, Сьома київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 19 серпня 1999 року, визнання недійсним заповіту від 19 серпня 1999 року та продовження строку прийняття спадщини за заповітом від 17 квітня 1998 року, яка відкрилась [INFO] . Мотивуючи свої вимоги тим, що 06 травня 1996 року його батьки - [PERSON] та [PERSON] відповідно до розпорядження ВО «Київський радіозавод» приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних долях. 17 квітня 1998 року його батько [PERSON] розпорядився належною йому Ѕ частиною квартири шляхом складання заповіту на його, як сина, користь. [INFO] його батько помер, й після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину вказаної квартири. Проте, про існування заповіту, складеного батьком на його користь, він не знав, а тому не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки його матір була жива, й він вважав, що саме вона являється спадкоємицею майна після смерті батька. Водночас, він не відмовлявся від спадщини, та її фактичне неприйняття мало об`єктивну причину - незнання про існування заповіту й приховування цього факту його родичами. 19 серпня 1998 року його спадщина за його заповітом, яка відкрилась після смерті його батька у вигляді Ѕ частини квартири, була успадкована за законом його матір`ю, яка не проінформувала нотаріуса про те, що інших спадкоємців не має. Йома матір після отримання свідоцтва про право на спадщину повідомила його про те, що вона успадкувала від його батька (її чоловіка) Ѕ частину квартири й обіцяла розділити квартиру між дітьми порівну, але обіцянки не дотрималась. 19 серпня 1998 року, тобто в день отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, його матір [PERSON] склала заповіт щодо всієї квартири на користь [PERSON] - його сестри, про що його було повідомлено й ця обставина значно погіршила його відносини з родичами. З кінця 1998 року по 2010 рік він проживав з матір`ю в спірній квартирі [ADDRESS] , проте конфлікт з приводу квартири зріс ще більше й після цього він переїхав до іншого місця проживання. [INFO] його матір - [PERSON] померла, проте про факт її смерті сестра [PERSON] його не повідомила, про її смерть він дізнався лише по минуванню 8 місяців. З підстав існування конфлікту щодо спадку він із сестрою перестали спілкуватися. У вересні 2014 року зі слів його родички він дізнався про існування складеного на його користь батьком заповіту. Пропустивши строк для прийняття спадщини, він отримав роз`яснення нотаріуса про необхідність продовження строку прийняття спадщини у судовому порядку. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину вказаної квартири, видане [PERSON] 19 серпня 1998 року після смерті його батька повинно бути визнане недісним, так як воно отримано нею незаконно - не повідомлення про наявність інших спадкоємців та наявність спадщини, залишеної спадкодавцем на його, як сина користь. Відповідно й заповіт, складений 19 серпня 1998 року [PERSON] на користь [PERSON] в частині Ѕ частини спірної квартири також має бути визнаний недійсним у зв`язку із тим, що спадкодавець [PERSON] незаконно успадкувавши Ѕ частини спірної квартири, не мала права нею розпоряджатися - передавати у спадок [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 09 грудня 2019 року (а.с. 217, 218), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10 грудня 2019 року (а.с. 222), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, вважаючи, що про наявність існування заповіту позивачу було достойменно відомо, оскільки цей факт не приховувався батьками сторін й обговорювався, водночас позивачу ніщо не перешкоджало звернутися до нотаріуса із заявою у встановлений законом строк про прийняття спадщини, як після смерті батька, так й після смерті матері, проте останній звернувся до нотаріуса лише у листопаді 2016, тобто по минуванню повних 17 років після смерті батька, й чотири роки після смерті матері. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов (а.с. 151 - 154), вважаючи, що позивач безпідставно пропустив строк звернення до суду з даною вимогою, оскільки йому достойменно було відомо про наявність заповіту батька, так як цей факт не приховувався батьками сторін й обговорювався на той час у родині. Ще за життя батька позивач, знаючи про існування заповіту й маючи постійні фінансові проблеми, починаючи з жовтня 1998 року неодноразово пропонував батькам одразу передати йому частину спіної квартири, однак батьки не погоджувались на такі пропозиції, оскільки вважали, що достатньо було того, що у свій час ними була передана позивачу у власність та користування інша квартира батьків, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на те, що він не проживав у квартирі батьків, починаючи з 1998 року не відповідає дійсності. Після смерті батька позивач протягом низки років продовжував жити, як вважав за потрібне - з різними жінками та у різних родинах, й лише час від часу навідувався до квартири, у якій проживала матір. Протягом грудня 1998 року по січень 2018 року позивач жодної участі в утриманні та обслуговуванні квартири не примав. Позивач протягом встановленого чинним, на той час законом шестимісячного строку, спадщину за заповітом батька не прийняв та не подав відповідної заяви до нотаріальної контори, цьому праву йому ніщо не перешкоджало, натомість матір позивача у порядку, встановленому законом успадкувала квартиру після смерті свого чоловіка. Такий стан справ тривав більше десяти років до лютого 2010 року, коли позивач вимагав від матері продати квартиру та передати йому кошти, оскілки мав велику заборгованість по кредитам різних банків, а коли матір, боячись залишитися без квартири, відмовила йому, останній узагалі перестав цікавитися її життям та навідувати. Подаючи до суду позовну заяву та необґрунтовано звинувачуючи родичів у приховуванні факту існування заповіту від батька, позивач намагається створити для себе цивільні права, на які не має права. Його доводи є власними припущеннями та не підтвердженими жодними фактичними доказами. Звертає увагу на положення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 24.06.83 року, яка втратила чинність 30.05.2008 року на підставі постанови Верховного Суду N 7 (v0007700-08) від 30.05.2008 року, про те, що передбачений ст.549 ЦК (1540-06) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Вважає, що позивач не має належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску шестимісячний строк для прийняття спадщини, адже йому ніщо не перешкоджало звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, навіть за законом, оскільки останній завжди цікавився питанням спадку батьків на спірне житло. Третя особа - Сьома київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції в місті Києвів судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 54 - 56, 223). Головне управління юстиції в місті Києві, зважаючи на спірні правовідносини, дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного/невизнаного права, звернуло увагу суду на необхідність дослідження судом поважності причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини у відповідносто до п. 24 Постанови Плунуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», та просив прийняти рішенні згідно чинного законодавства. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін й згідно поданої третьою особою заяви про розгляд справи за його відсутності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи й, у тому числі, матеріали спадковолї справи, витребувані судом, відзив на позов, письмові пояснення третьої особи, у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, 06 травня 1996 року батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] відповідно до розпорядження ВО «Київський радіозавод», наказ № 255, отримали свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] та набули права власності на вказану квартиру на праві спільної сумісної власності (а.с. 123, матеріали спадкової справи). [INFO] помер батько позивача [PERSON] у віці 72 років (а.с.9), й після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину вказаної квартири. [INFO] спадщина [PERSON] , яка відкрилась після його смерті, у вигляді Ѕ частини квартири була успадкована за законом його дружиною (матір`ю сторін) [PERSON] . Як вбачається із матеріалів спадкової справи, яка витребувана судом, позивач не звертався до нотаріуса до 26 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини. Його перше звернення до нотаріуса із такою заявою датоване 26 листопада 2016 року (а.с. 16). Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 08.04.2013 року за № 6935, наданої на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, встановлено, що відповідно до даних бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: Ѕ частина - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виланого ВО «Київський радіозавод» 06 травня 1996 року, наказ № 255, дублікат якого виданий згідно з розпорядженням № 595 від 03.11.1997 року та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.11.1997 року за реєстровим № 7858 в реєстрвій книзі 149-104; Ѕ частина - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою київською державною нотаріальною конторою 19 серпня 1999 року № 3с-3565, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23.09.1999 року за реєстровим № 7558 в реєстровій книзі 149-105. 19 серпня 1999 року, тобто в день отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, [PERSON] склала заповіт щодо спірної квартири на користь [PERSON] - сестри позивача (а.с. 121, матеріали спадкової справи). [INFO] матір сторін [PERSON] померла (а.с. 108, матеріали спадкової справи). Відповідно до свідоцтва про права на спадщину за заповітом від 08 травня 2013 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., спадкоємцем [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , стала [PERSON] (а.с.142, матеріали спадкової справи). 26 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори, вх. № 1483/02-14 про видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі заповіту 17 квітня 1998 року, складеного його батьком [PERSON] , який розпорядився на випадок його смерті належною йому Ѕ частиною квартири на його, як сина, користь (а.с.13). Й у відповідь на таке звернення отримав роз`яснення нотаріуса про необхідність продовження строку прийняття спадщини (а.с.16). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, яка набула чинності, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, задоволено, вказані позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку із поданою 29 листопада 2016 року позивачем заявою про залишення його позову без розгляду (а.с. 17). Відповідно до п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, 2003 року положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно, суд до спірних правовідносин відповідно до роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, 2003 року, оскільки спірна спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року, застосовує чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК України, 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України, 1963 року). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК України, 1963 року). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529 ЦК України, 1963 року). Відповідно до ст. 534 ЦК України, 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, відповідно до ст. 550 ЦК України, 1963 року, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 551 ЦК України, 1963 року). Передбачений ст.549 ЦК (1540-06) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску (п. 4 Постанови Плунуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України про спадкування» N 4 від 24.06.1983 року). Відповідно до пп. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд, зважаючи на спірні правовідносини, Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 2003 року, ст.ст. 71, 75 ЦК України 1963 року, пропущений строк звернення позивачем до суду з даними вимогами - визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину від 19 серпня 1999 року, визнання недійсним заповіту від 19 серпня 1999 року та продовження строку прийняття спадщини на підставі заповіту [PERSON] від 17 квітня 1998 року, яка відкрилась [INFO] , відсутність належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску звернення до суду з даним позовом, які не пов"язані з об"єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, як спадкоємця на вчинення цих дій, - 16 лютого 2017 року (а.с. 5-8), й із урахуванням його попереднього звернення до суду у 2016 році та його процесуальної поведінки, який був ініціатором залишення позову без розгляду (а.с. 17), адже наявність чи відсутність заповіту не позбавляла права спадкоємця - позивача [PERSON] звернутися до нотаріуса у визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, навіть, якщо припустити, що він не знав про заповіт, із заявою про прийняття спадщини за законом, зважаючи визнання ним факту, що він цікавився спадком батьків, вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності за правилом ст.ст. 71, 75 ЦК України, 1963 року, й у задовленні позову відмовити, адже закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК України, 1963 року, для відмови у позові. Так, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК України, 1963 року) загальна позовна давність встановлюється у три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності (ст. 74 ЦК України, 1963 року) Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК України, 1963 року). Ч. 1 ст. 80 ЦК України, 1963 року, передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводать позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 2003 року, ст.ст. 524, 525, 529, 534, 549, 550, 551 та ст.ст. 71, 80 ЦК України, 1963 року, з урахуванням п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» й п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України про спадкування» N 4 від 24.06.1983 року,

Outcome: dismissed