Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором позики №1 від 01.06.2017 року відповідач взяла у нього в борг гроші в сумі 34570 грн., які зобов»язалася повернути до 31.08.2017 року, однак, на момент звернення до суду відповідач свої зобов»язання не виконала, жодних дій щодо повернення боргу не вчинила, тому позивач просить стягнути з [PERSON] вказаний борг в судовому порядку разом з інфляційними втратами, 3% річних та судовими витратами. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити з вищевикладених підстав. Відповідач в судовому засіданні вимоги позивача визнала в повному обсязі і пояснила, що дійсно позичила у [PERSON] 34570 грн., однак не змогла їх вчасно повернути з огляду на скрутне матеріальне становище. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 202 ЦК України зазначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зважаючи на вказане в судовому засіданні доведено факт одержання відповідачем позики від позивача; вимог про визнання недійсним договору позики, в тому числі і з підстав вчинення насильства, погроз, обману, внаслідок помилки, чи з будь-яких інших підстав [PERSON] до позивача не предявляла. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Крім цього, згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як було встановлено в судовому засіданні, 01.06.2017 року відповідач отримала у позику від позивача грошові кошти в сумі 34570 грн., які зобов»язалася повернути до 31.08.2017 року, що підтверджується договором № 1 від 01.06.2017 року та розпискою про отримання грошових коштів, проте на день розгляду справи відповідач вищевказаний борг не повернула (а.с.5-6, 20-21). За таких обставин, виходячи з того, що [PERSON] прострочила виконання грошового зобов»язання і її борг складає 34570 грн., суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми боргу, 3% річних, розмір яких становить 170.48 грн. та інфляційних втрат, які становлять 1106.24 грн., а не 1728.50 грн., як зазначено [PERSON] у позові, оскільки індекс інфляції за жовтень склав 1.2%, а не 3 %, як було розраховано і зазначено [PERSON] Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] і сума боргу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 35846.72 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов»язані зі сплатою судового збору в розмірі 629.12 грн. Що стосується витрат, пов»язаних з наданням позивачу правової допомоги в розмірі 2000.00 грн., то суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно ст.1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом [PERSON] 25.10.2017 року був укладений договір про надання правової допомоги, пунктом 4.1 якого встановлено, що винагорода за послуги адвоката становить 2000 грн., які згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №33 від 27.10.2017 року сплачені позивачем адвокату. Проте, враховуючи ступінь складності справи, час достатній для підготування позовної заяви, обсяг та обґрунтування позовних вимог, тривалість судових засідань, суд приходить до висновку, що відшкодуванню на користь позивача підлягає 1500 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial