Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що з 12.10.2003 року з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини у них фактично припинились, а сімя «розпалась», оскільки вони мають різні характери, різні погляди на життя, втратили почуття любові один до одного та взаєморозуміння, внаслідок чого подружніх стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства та примиритись не бажають. Малолітні діти залишились проживати з позивачем, який займається їх вихованням та розвитком, а відповідач, зі своєї сторони, проти цього не заперечує та між ними досягнуто спільної згоди щодо місця проживання дітей, а саме, з позивачем. З наведених мотивів позивач просив, укладений з відповідачкою шлюб розірвати, а малолітніх дітей залишити проживати разом з ним. Сторони в судове засідання не зявились, подавши в канцелярію суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Окрім цього, позивач у заяві вказав на підтримання позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей, а відповідач про не заперечення їх задоволення. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань чи заяв з приводу розгляду справи не подав. За викладених обставин розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідженими письмовими доказами судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-ЕГ №069420, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області 12.10.2003 року, сторони уклали шлюб 12.10.2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за № 74. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження: серії І-ЕГ №032107, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області 06.07.2006 року, та серії І-ЕГ №173791, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції Волинської області 26.03.2013 року. У поданих суду заявах сторони висловили позицію про бажання розлучитись. Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Клопотання про надання терміну на примирення сторонами не подано. Таким чином, викладене свідчить, що наміру зберегти укладений шлюб сторони не мають, а тому їх шлюб існує лише формально та його збереження буде суперечити їх інтересам. Відтак, судом встановлено підстави для розірвання шлюбу сторін. Окрім цього, позивач просив залишити проживати малолітніх дітей разом з ним, що за нормами Сімейного кодексу України, фактично є вимогою про визначення місця проживання малолітніх дітей, а відповідач проти такої вимоги не заперечила. Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" розяснив, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У ч.ч.1, 2 ст.160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, підставою для визначення місця проживання неповнолітніх дітей є перш за все факт окремого проживання їх батьків. Однак, із досліджених судом доказів такої обставини у справі не встановлено. Матеріалами справи стверджено, що позивач [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [INFO]. За цією ж адресою проживають малолітні діти сторін. Місцем реєстрації відповідача [PERSON] значиться адреса: м.Любомль, вул.Вокзальна, 12/4, однак фактично там вона не проживає. У поданій суду заяві від 12.07.2017 року відповідач [PERSON] зазначає адресу свого місця проживання: [INFO]. Поряд з цим, у позовній заяві позивач вказує адресу фактичного місця проживання відповідача [PERSON], аналогічну своїй адресі: м.Любомль, вул.Цегельна, 5. Саме за цією адресою відповідач [PERSON] особисто отримала судове повідомлення про виклик до суду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Та обставина, що позивач, відповідач та їх малолітні діти проживають в одному житлі по вул.Цегельна, 5, в м.Любомль, також доводиться й висновком органу опіки і піклування. Так, з висновку органу опіки та піклування Любомльської районної державної адміністрації Волинської області від 05.07.2017 року за №1130/42/2-17 слідує, що проведеним обстеженням встановлено, що малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають у [INFO], разом з батьком, матірю та бабусею. Під час бесіди з працівниками служби у справах дітей та районного центру соціальних служб для сімї малолітня [PERSON] повідомила, що хоче проживати з татом та мамою. Як висновок, комісією було висловлено позицію про вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей на розсуд суду, оскільки на час обстеження сімя проживала разом. З цього ж висновку встановлено, що відповідач [PERSON] не заперечувала, щоб місце проживання дітей було визначено з їх батьком позивачем, оскільки сама вона виїжджає за кордон на роботу та має офіційно укладений договір про працевлаштування. Станом на дату розгляду справи в суді відповідач перебуває на території України, про що свідчить особисто подана нею заява в суд про розгляд справи у її відсутності. Поряд з цим, її працевлаштування за кордоном, яке планується в майбутньому, не свідчить про наявність спору з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей та їх окреме проживання на даний час. Зазначення відповідачем у поданій до суду заяві іншої адреси саме по собі не доводить її окремого проживання від позивача та дітей і водночас не спростовує інших досліджених судом доказів щодо її фактичного місця проживання, а її позиція про згоду на проживання дітей разом з батьком не ґрунтується на вимогах закону. За викладених обставин, підстав для застосування положень ст.ст.160, 161 СК України у суду на даний час немає. Крім цього, слід зазначити, що вирішення питання визначення місця проживання малолітніх дітей не може ґрунтуватись на подіях, які ще не відбулися, та ставитись в залежність від подій, що можливо будуть мати місце у майбутньому. Таким чином, зазначене свідчить про безпідставність позову в частині вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з позивачем, тому в цій частині позову слід відмовити. Враховуючи часткове задоволення позову, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в сумі 640 грн., яку судом задоволено.

Outcome: partial