Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.08.2006 у розмірі 12751,86 грн. Обґрунтовано позов тим, що відповідач [PERSON] звернулася до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 03.08.2006, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконувала; заборгованість, яка виникла, відповідачем у добровільному порядку не погашена. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28.12.2020 відкрито провадження за даним позовом у справі №295/14647/20, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи; призначено розгляд справи на 03.03.2021. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулося до суду 26.01.2021, позовну заяву з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження вручено відповідачу 21.01.2021 (а.с.57). У зв`язку із неявкою сторін в судове засідання 03.03.2021, розгляд справи було відкладено на 26.05.2021, про що надіслано судові повістки сторонам (а.с. 60-62). В судове засідання 26.05.2021 сторони не з`явилися. Позивач отримав судову повістку на вказану дату, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.65). Від відповідача повернулась неврученою поштова кореспонденція з судовою повісткою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.63-64). Згідно з ч. 3 ст.\~131\~ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача при направленні позовної заяви додав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що підтримує позовні вимоги, викладені в своїй заяві та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення рішення в заочному порядку (а.с. 50). Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, з урахуванням наявності усіх умов, за яких можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Відповідач [PERSON] звернулась до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 26.07.2006, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2000,00 грн. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору 3% з розрахунку 360 днів у році. У анкеті-заяві вказано, що відповідач ознайомилася та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. Відповідач виразила свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. 03.08.2006 року відповідачу було відкрито рахунок та видано картку № [NUMBER] (а.с.32). З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачу надавались у користування наступні кредитні картки: № [NUMBER] , зі строком дії до червня 2009; № [NUMBER] , зі строком дії до лютого 2013; № [NUMBER] зі строком дії до листопада 2015; № [NUMBER] , зі строком дії до червня 2019; № [NUMBER] , зі строком дії до вересня 2021 (а.с.31). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» 09.08.2006 [PERSON] був встановлений кредитний ліміт в розмірі 2000,00 грн, який 21.10.2010 був збільшений до 2400,00 грн; 15.11.2010 збільшений до 2600,00 грн; 27.11.2010 збільшений до 2800,00 грн; 22.12.2010 збільшений до 3200,00 грн; 20.01.2011 збільшений до 3800,00 грн; 13.01.2013 збільшений до 4000,00 грн; 22.04.2013 збільшений до 5000,00 грн; 16.08.2013 збільшений до 6400,00 грн; 01.01.2018 збільшений до 6640,00 грн та цього ж дня зменшений до 6400,00 грн; 18.11.2018 зменшений до 0,00 грн (а.с.30). З виписки за договором вбачається, що [PERSON] регулярно використовувала кредитну карту для зняття готівки, оплати товарів та послуг і користувалася кредитними коштами у межах суми кредитного ліміту, її витрати по кредитній карті не перевищували його розміру. Крім того, зі змісту виписки по рахунку [PERSON] вбачається, що збільшення тіла кредиту понад 6640,00 грн відбувалось за рахунок нарахування відсотків за ставкою 3,5%, пені та комісії, що разом становить 12751,86 грн, яка і заявлена до стягнення. В той же час, позивач не заявляє вимоги про стягнення заборгованості по пені та комісії. Наявність заборгованості за тілом кредиту у сумі 6640,00 грн підтверджена належними доказами (а.с.30). Збільшення заборгованості за тілом кредиту до 8977,65 грн за максимального кредитного ліміту 6640,00 грн у позові не обґрунтовано та в цій частині позов належними доказами не підтверджено. Матеріали справи не містять доказів збільшення кредитного ліміту до 8977,65 грн, обов`язок доказування відповідно до ст. 12, 13, 83 ЦПК України покладено на позивача, а відтак суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими частково, а саме на суму 6640,00 грн, оскільки існування такої суми заборгованості підтверджено належними доказами. Як вказано у позові, свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно з позовною заявою, до стягнення з відповідача у справі позивачем заявлено заборгованість за вказаним договором станом на 27.10.2020 в сумі 12751,86 грн, до якої входить 8977,65 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту та 3774,21 грн заборгованості за простроченими відсотками, які нараховані за період з 01.11.2019 по 27.10.2020 (а.с.6-18). Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив зокрема, крім кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині заборгованості по процентам за користування кредитом, їх розмір і порядок нарахування, крім самого\~розрахунку кредитної заборгованості за договором від\~03.08.2006 посилався\~на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "Приватбанк" як невід`ємні частини кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 03.08.2006, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Надані позивачем Умови та\~Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття\~позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), яка, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд вважає, що наданими позивачем доказами в обґрунтування заявлених позовних вимог не підтверджено обставини правомірності нарахування відсотків у сумі 3774,21 грн. Разом з тим, виходячи з того, що позивач заявив вимогу про стягнення відсотків за користування кредитом, але не довів обґрунтованість їх нарахування, суд вважає за можливе стягнути прострочену заборгованість з нарахуванням 36% відсотків річних від простроченої суми, відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості за договором б/н від 03.08.2006, позивач нарахував відсотки відповідно за період з 01.11.2019 по 27.10.2020. Таким чином, розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідача становить 2364,20грн, які обраховані виходячи із доведеної суми заборгованості за тілом кредиту у сумі 6640,00 грн, та періоду, за який позивач нараховував відсотки, а саме з 01.11.2019 по 27.10.2020 (а.с.18). Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не повернув фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти, що свідчить про порушення прав позивача, суд вважає за можливе стягнути з відповідача фактично отримані грошові кошти (заборгованість за кредитом) в сумі 6640,00 грн та відсотки за користування кредитом у сумі 2364,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial