Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

\~[PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та виключити дані про нього з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії та номер: 2 591, видане 13.05.2015 року Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою та виключити дане майно з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, як об»єкт нерухомого майна на 1/5 частки у кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці на ім»я [PERSON], усунути йому перешкоди у користуванні кв.№8 в буд.№14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці та вселити його у кв.№8 в буд.№14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці. Свої вимоги мотивував тим, що він являється зареєстрованим у 3-х кімнатній [ADDRESS] з дитинства. Дана квартира надавалась на склад сім'ї його бабусі [PERSON] ще до його народження. Так, він там був зареєстрований тривалий час і являється зареєстрованим до цього часу. Він ніколи нікуди самостійно не знімався з реєстрації та не був знятий з реєстрації за рішенням суду, та інше. Він завжди знав та був переконаний що дана квартира не являється приватизованою. Про це свідчить те, що до нього ніхто з зареєстрованих членів сім'ї ніколи не звертався для взяття заяви про бажання приватизувати квартиру, він нікуди не ходив, ніде не писав заяви та не надавав свого паспорту. Так, у нього ніхто не брав ніколи відмови від приватизації даної квартири. Він, як член сім'ї та не знімався з реєстрації, внаслідок відсутності такої потреби, а тому без узгодження із ним приватизація даної квартири не могла відбутися. 04.11.2013 року помер його батько [PERSON] Після смерті його батька, залишилися гараж та автомобіль, садовий будиночок у садовому товаристві «Гірник», могло бути, також, грошове заощадження. Він бажав прийняти спадщину після його смерті на дане майно. Він вчасно та у встановленому законом порядку звернувся до другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Під час початку її оформлення, йому було повідомлено, що до спадкової маси входить, також, 1/5 частина приватизованої кв.№8 у буд. №14/10 по вул.Шевченка у м. Кременчуці на ім'я його батька [PERSON] Нотаріус видала йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.05.2014 року, в якій вказала, що не може видати свідоцтво про право власності на спадкове майно, в тому числі на 1/5 частину квартири, яка належала померлому, [PERSON]. 25.06.2015 року ним була отримана довідка з житлового органу, з якої йому стало відомо хто є зареєстрованим у спірній квартирі. Дані особи є зареєстрованими, але не проживають давно у цій квартирі, мають інше власне майно, це 3- х кімнатна квартира по вул. Московській у м. Кременчуці, де постійно проживають. Ним було подано заяву про витребування доказів у порядку ст. 134, 135 ЦПК України. Суд виніс ухвалу і отримав з державної реєстраційної служби України Кременчуцького міського управління юстиції інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 23.09.2015 року за індексним N44368137, з якої йому стало відомо про те, що власником даної квартири є його сестра, [PERSON], розмір частки її приватної власності у результаті отриманої спадщини складає 2/15. Іншої інформації дана довідка не містить. Також, судом було витребувано дані з Кременчуцького МБТІ. З отриманої довідки від 28.09.2015 року за №3684, йому стало відомо що дана квартира була приватизована та згідно свідоцтва про право власності на житло видане Кременчуцьким УЖКГ виконкому міської Ради народних депутатів від 23.04.1997 року дана квартира перебуває на праві спільної сумісної власності за громадянами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Вважає, що приватизація квартири відбулася з порушенням Закону, тому повинна бути скасована. Враховуючи те, що його сестра [PERSON] являється згідно даних реєстраційної служби власником 2/15 частини, то у разі визнання недійсною приватизації у повному обсязі, всі отримані у наслідок цього свідоцтва про право власності, в тому числі, у наслідок дарування та спадщини слід визнати недійсними, як такі, які виникли за рахунок незаконного набуття права власності у результаті приватизації. У зв'язку з тим, що відповідачі мають право власності, а він не має такого, вони вважають, що мають переважне право на дану квартиру, хоча ніхто крім [PERSON], його мачухи, там не проживає, мають всі інше житло, його у дану квартиру не впускають, чим самим, йому інваліду 2-ї групи чинять перешкоди. Вважає що слід усунути йому з їх боку перешкоди у користуванні даним житлом та вселити його у дану квартиру. Враховуючи вищевикладене, він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем [PERSON] до суду подана зустрічна позовна заява до [PERSON] відповідно до якої остання просить ухвали рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №8 в будинку №14/10 по вул. Шевченка в м. Кременчуці Полтавської області. Свої вимоги мотивувала тим, що у 1997 році вона та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] приватизували квартиру №8, що знаходиться в житловому будинку №14/10 по вул.. Шевченка в м. Кременчуці, в результаті чого кожен із співвласників отримав у власність на 1/5 частині вказаної квартири. Після смерті її батька [PERSON] вона успадкувала ще 2/15 частини вказаної квартири. Вона та треті особи зареєстровані та проживають у належній їм на праві власності квартирі №8, що знаходиться в житловому будинку №14/10 по вул..Шевченка в м. Кременчуці Полтавської області. Разом з ними в даній квартирі зареєстрований [PERSON], однак він у вказаній квартирі не проживає з 1993 року по теперішній час. Більш того, [PERSON] жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення в належному санітарному стані та технічному стані, не вносить плату за надавані комунальні послуги, розмір яких обраховується з урахуванням його реєстрації у житловому приміщенні. При цьому, жодних домовленостей з [PERSON] з приводу зберігання за ним права користування вказаною квартирою, досягнуто не було, його речі у вказаній квартирі відсутні. Окрім того, вона зазнає невиправданих матеріальних збитків, оскільки, для того щоб уникнути заборгованості, змушена самостійно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі у частині, що нараховується за проживання [PERSON]. Зазначила, що [PERSON] був сином померлого [PERSON] та відповідно являється членом його сімї. Її мати [PERSON] не являється матірю [PERSON]. Оскільки [PERSON] помер, а [PERSON] у спірній квартирі з 1993 року не проживає та спільне господарство ні з нею, ні з третіми особами не веде, вважає, що [PERSON] втратив статус члена сімї власника житла. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, що в ньому зазначені, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити у звязку з його необґрунтованістю. Також пояснив, що про приватизацію квартири він дізнався коли звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До цього про приватизацію квартири йому відомо не було, з позовами до суду, з приводу приватизації квартири, він не звертався. Будь яких заяв про відмову від участі у приватизації спірної квартири він не писав та від цього свого права не відмовлявся. У спірній квартирі не проживає з 1993 року, оскільки його туди не пускає [PERSON], а коли пускала, то він у квартирі перебував протягом короткого часу та [PERSON] давала йому зрозуміти, що він не бажаний гість, а тому він йшов із квартири. Чи наявні у квартирі його речі він не знає. З письмовими заявами до компетентних органів з приводу перешкоджання йому у користуванні квартирою він не звертався. Ключів він вхідних дверей квартири він не має та не має вільного доступу до квартири. Колись, коли точно не пам»ятає, він просив у [PERSON] ключі від квартири, однак вона йому їх не дала. Останній раз був у квартирі на дев»ятий день після смерті батька. Участі в утриманні квартири він не приймає, оскільки за життя батько казав, що за квартиру буде сплачувати сам. Іншого житла він не має та має намір проживати у квартирі. Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом позивач [PERSON] зустрічний позов підтримала з підстав, що зазначені в ньому, а в задоволенні первісного позову [PERSON] просила відмовити в звязку з його необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності. Також пояснила, що [PERSON] у спірній квартирі не проживає із 1982 року, коли одружився та проживав із дружиною та дитиною у цьому ж будинку, однак у іншій квартирі. Потім він розлучився та почав проживати із іншою жінкою на «Молодіжному» у м.Кременчуці. До спірної квартири він приходив дуже рідко та у стані алкогольного сп»яніння. У [PERSON] були ключі від квартири, однак після того як він у стані сп»яніння вибив двері до квартири, то вони замінили вхідні двері та замок на них і ключів від цього замка у нього не має та він їх не просив йому дати. Вона проживала у цій квартирі з народження і до 2003 року, потім проживала із сім»єю за іншою адресою, а з 2013 року знову постійно у ній проживає. [PERSON] останній раз був у квартирі на дев»тий день після смерті батька. Будь яких перешкод у проживанні у квартирі йому ніхто не чинив та він у ній проживати не збирався і покинув її добровільно за власною ініціативою. Про те, що вони приватизують квартиру [PERSON] було відомо, оскільки той казав, що можливо отримати позику та її не віддавати і не приватизовану квартиру не заберуть. Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судовому засіданні в задоволенні первісного позову [PERSON] просив відмовити в звязку з його необґрунтованістю, оскільки приватизація відбулася відповідно до норм чинного законодавства та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечує. Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча завчасно направив до суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечує. Відповідач за первісним позовом, а за зустрічним позовом третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечує. Третя особа нотаріус Другої державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не з»явилась, хоча завчасно направила до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати у її відсутність. Вислухавши пояснення позивача відповідача [PERSON] та його представника, пояснення відповідача позивача [PERSON] та її представника, представника відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.86 ЦК України (в ред..1963 року, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), відносини власності регулюються Законом України "Про власність". Згідно ст.12 Закону України «Про власність» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст..15 Закону України «Про власність» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто приватизація фізичними особами житла (квартири) є одним зі способів набуття його вказаними особами у приватну власність. Про приватизацію державного житлового фонду як способу набуття права приватної власності зазначено у рішеннях Конституційного Суду України від 28 вересня 2000 року N 10-рп/2000 у справі про приватизацію державного житлового фонду (пункт 4 мотивувальної частини) та від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків (абзац перший підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини). У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року) кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. Відповідно до п.п. 18 - 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56\~(в редакції, яка була чинною станом на 23.04.1997 року), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11). 26.12.1996 року [PERSON], як наймач та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як члени сім»ї наймача звернулись до органу приватизації Управління житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів із заявою, відповідно до якої просили оформити перелачу в приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], яку він займає разом із членами сім»ї на умовах найму. До заяви було долучено довідку ГЖЕД №4, в якій було зазначено, що у квартирі [ADDRESS] проживають п»ять членів сім»ї, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до Розпорядження Управління житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів №14189/1 від 23.04.1997 року вказану заяву задоволено та квартиру передано у спільну сумісну власність. 23.04.1997 року Управлінням житлово комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та вказане свідоцтво записано Кременчуцьким МБТІ у реєстрову книгу №М-2 за реєстровим №390. Між тим, відповідно до паспорту громадянина України на ім»я [PERSON] серії КО 367993 та довідки видної ТОВ «Добробит» за вих..№2386/36 від 07.12.2015 року, місце проживання [PERSON] у встановленому Законом порядку з 20.12.1967 року зареєстровано за адресою: [INFO] Відповідачами за первісним позовом суду не надано жодного належного доказу того, що на час приватизації спірної квартири [PERSON] у встановленому законом порядку був визнаний таким, що втратив право користування цією квартирою, не надано доказів того, що позивач відмовився від належного йому права на приватизацію вказаного житла або скористалася цим правом в інший спосіб, як це передбачено ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не надано доказів наявності у відповідача іншого житла. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при приватизації спірної квартири було порушено вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, вимоги Закону України «Про власність» та вимоги Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, внаслідок чого порушено право [PERSON] на приватизацію, тобто право на отримання разом із відповідачами у власність, шляхом приватизації, цієї квартири і наявність цих порушень Закону є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. Між тим, позовна давність за ст.256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК України (1963 року). Як ст.76 ЦК України (1963 року), так і ст.261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач [PERSON] в позовній заяві посилається на те, що про приватизацію відповідачами квартири [ADDRESS] він дізнався лише, коли отримав довідку КП « Кременчуцьке МБТІ» за вих..№3684 від 28.09.2015 року, а в судовому засіданні останній пояснив, що вказані обставини стали йому відомі коли він звернувся у квітні 2014 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON], а тому строк позовної давності для звернення до суду не сплив. Суд вказані твердження [PERSON] до уваги не приймає виходячи з наступного. Як встановлено судом, 11.11.2010 року [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука з адміністративним позовом до Управління житлово комунального господарства Кременчуцької міської, в якому просив суд визнати дії Управління житлово комунального господарства Кременчуцької міської ради щодо видачі свідоцтва про право власності на квартиру №8, яка розташована за адресою: м. Кременчук, вул.. Шевченка, 14/10 на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] протиправними, при цьому при обґрунтуванні позову зазначив, що у 2008 році він дізнався про те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] приватизували спірну квартиру. Відповідно до ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 02.03.2011 року вказаний адміністративний позов залишено без розгляду у зв»язку з повторним неприбуттям позивача у судове засідання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], почався саме з 2008 року і станом на день звернення [PERSON] до суду з даним позовом, строк позовної давності, щодо вказаних позовних вимог, сплив. Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, станом на день звернення [PERSON] до суду з даним позовом строк позовної давності щодо вказаних позовних вимог сплив та відповідачами за первісним позовом зроблено заяву про застосування судом позовної давності, сплив якої є підставою для відмови у позові, то у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло на кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці від 23.04.1997 року, отриманого згідно розпорядження Кременчуцької міської ради від 23.04.1997 року та рішення міськвиконкому, яким було затверджено дане розпорядження у частині, яка стосується тільки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], необхідно відмовити у зв»язку з спливом позовної давності. Як встановлено судом та це не заперечується сторонами, [PERSON] є сином, [PERSON] є дружиною, а [PERSON] є дочкою [PERSON]. 03 листопада 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І КЕ №257052, яке видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 04 листопада 2013 року. Після його смерті відкрилася спадщина, що складається, зокрема, із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці. Відповідно до ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст..1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як встановлено судом, особисте розпорядження на випадок своєї смерті (заповіт) [PERSON] не залишав. Згідно з ст. 1261 ЦПК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом, у першу чергу спадкування за законом після смерті [PERSON] увійшли його дружина [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON] Відповідно до ст..1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ст..1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 21.02.2014 року [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року [PERSON]. Ст..1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. 21.02.2014 року [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою, відповідно до якої відмовляється від спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року [PERSON]. на користь [PERSON] 03.04.2014 року [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, звернувся до Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого 03.11.2013 року [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.05.2014 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS] у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану частку квартири. 13.05.2015 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчено, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON], який помер 03.11.2013 року є його син [PERSON] - на 1/3 частку у спадщині та дочка [PERSON] на 2/3 частки у спадщині і спадщина на яку видане це свідоцтво складається із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці. Як зазначено у цьому свідоцтві, це свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки спадщини видано [PERSON], а свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку спадщини [PERSON] ще не видано. Тобто судом встановлено, що [PERSON] є таким, що прийняв спадщину після померлого 03.11.2013 року [PERSON], та яка складається, зокрема, із 1/5 частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці. Відповідно до Акту про не проживання від 11.05.2016 року, що складений фахівцем ТОВ «Добробит» зі слів [PERSON], [PERSON], останні підтвердили, що [PERSON] не проживає у кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці з 1993 року по день складання Акту. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт того, що не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, останній раз відвідував квартиру в 2013 році, при цьому зазначив, що вільного доступу до квартири та ключів від вхідних дверей до квартири він не має та відповідачами [PERSON] і [PERSON] йому фактично чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Відповідач позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт того, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 1989 року, останній раз відвідував квартиру у 2013 році, при цьому зазначила, що останній не проживає у квартирі із власної ініціативи, так як фактично виїхав проживати до іншого житлового приміщення, а не внаслідок дій мешканців квартири. Також зазначила, що у [PERSON]С, дійсно відсутні ключі від вхідних дверей квартири, при цьому останній не звертався до неї з приводу надання йому ключів. Згідно ст..167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Між тим, відповідно до ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ст..1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.ст.1296, 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст..ст.317, 383 ЦК України та ст..150 ЖК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, при цьому власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання своєї сім»ї. Відповідно до ст.ст. 9, 64, 155, 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, [PERSON] є таким, що прийняв спадщину після померлого 03.11.2013 року [PERSON] та яка складається, зокрема, із частки кв.№8 в будинку №14/10 по вул.Шевченка в м.Кременчуці, то він має право використовувати квартиру для власного проживання та відповідно не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, а позовні вимоги [PERSON] про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою та його вселення до спірної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2015 року, яке видане державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори за р.№2 591 на ім»я [PERSON] та виключення даного майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, як об»єкта нерухомого майна на 1/5 частки у кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці на ім»я [PERSON], то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст..1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки, як встановлено судом, [PERSON] має право на спадкування після померлого [PERSON], судом порушень вимог чинного законодавства при видачі [PERSON] вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом не встановлено та суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1997 року на кв.№8 буд.№14/10 по вул.Шевченко у м.Кременчуці, то у задоволенні вказаних позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом необхідно відмовити у зв»язку з їх необґрунтованістю. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, останній є інвалідом ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст..88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] необхідно стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: partial