Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

14 лютого 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить 58/100 частин домоволодіння [ADDRESS], а відповідачу (її синові) належить 42/100 частини цього домоволодіння. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м, яка була відведена під індивідуальне будівництво попередньому власнику [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року був визначений порядок користування земельною ділянкою між нею та відповідачем. Однак відповідач категорично відмовляється звільнити земельну ділянку, яка знаходиться в спільному користуванні та земельну ділянку, яка знаходиться у її користуванні від свого майна, а саме купи шлакоблоку, битої цегли, автомобільної покришки, що також позбавляє її можливості підходу до димоходу. Через неправомірні дії відповідача, який не звільняє земельні ділянки, порушуються її законні права та інтереси, вона не може встановити паркан, щоб відділитися від відповідача, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому вона просить суд усунути їй перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] в 3-денний строк після набрання рішенням суду законної сили звільнити від свого майна земельну ділянку площею 338,33 кв.м, яка знаходиться в її користуванні, та земельну ділянку площею 17,02 кв.м, яка знаходиться в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-3). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, наголошуючи на тому, що дійсно на земельній ділянці, яка знаходиться у них в спільному користуванні він склав палету цегли, однак вона ні яким чином не заважає позивачу, а на земельній ділянці, яка знаходиться безпосередньо у позивача в користуванні, він нічого не розміщав, належного йому майна на цій ділянці не існує. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що позивач є рідною матір'ю відповідача. Позивачу на праві власності на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 1982 року належить 58/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та в її користуванні знаходяться приміщення: в житловому будинку А-1: 2-2 житлова кімната площею 10,0 кв.м; 2-3 житлова кімната площею 15,0 кв.м; в прибудові А'-1: 2-1 кухня площею 7.5 кв.м; веранда а-1 площею 2,1 кв.м дерев'яна, покрита залізом, а також надвірні будівлі: Д - літня кухня; В - сарай, Е - вбиральня, Веранда а-1 та сарай В збудовані самочинно. Відповідачу на праві власності належить 42/100 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування і в його користуванні знаходяться: в житловому будинку А-1 приміщення 1-1 кухня, площею7,3 кв.м; 1-2 - житлова кімната площею 6,8 кв.м, 1-3 житлова кімната площею 8,5 кв.м, веранда а'-1 площею 1-9 кв.м, а також надвірні будівлі: Б,б - літні кухні. З - душ, И - сарай тимчасовий, Ж - вбиральня. Літня кухня б та веранда а'-1 збудовані самовільно. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м, яка була відведена під індивідуальне будівництво попередньому власнику [PERSON] згідно рішення № 24 виконавчого комітету Ігренської міської ради депутатів трудящих від 22 листопада 1960 року ( на той час [ADDRESS]). Вказані обставини не заперечувалися сторонами в судовому засіданні та встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2013 року (а.с.7-9). Цим же рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області був визначений порядок користування земельною ділянкою між позивачем та відповідачем, а саме позивачу [PERSON] в користування виділено земельну ділянку площею 338, 33 кв.м., а відповідачу [PERSON] виділено земельну ділянку площею 242,65 кв.м., земельна ділянка площею 17,02 кв.м. залишена в спільному користуванні сторін з рівними частками кожному по 8,51 кв.м. Відповідач [PERSON] на земельній ділянці, площею 17,02 кв.м., яка знаходиться у них з позивачем у спільному користуванні, склав палету цегли, про що він сам наголошував в судовому засіданні, однак позивач на це згоди не надавала. Ці обставини узгоджуються з актом обстеження будинкової території, посвідченим головою квартального комітету від 15 грудня 2013 року. Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. За змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. За загальним правилом ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, але відповідальність за порушення його прав несе особа, яка вчинила таке порушення, якщо законом, іншим нормативним актом або договором не передбачено інше. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", звертається увага судів на те, що спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103 - 109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Стаття 103 ЗК України, визначає поняття та принципи добросусідства, а саме власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Стаття 91 та 96 ЗК України покладає на власника та землекористувача обов'язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Для регулювання сусідських відносин також мають значення загальні положення ч. 2 ст. 13 ЦК України, відповідно до яких при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на те, що відповідач [PERSON] на земельній ділянці, площею 17,02 кв.м., яка знаходиться у них з позивачем у спільному користуванні, склав палету цегли без згоди останньої, чим порушив принципи ст.ст. 91,96,103 ЗК України, тому права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 17,02 кв.м., яка знаходиться в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], шляхом звільнення її від палети цегли та іншого майна (будівельного сміття) належного [PERSON]. Заперечуючи проти позову в частині знаходження свого майна на земельній ділянці позивачки, відповідач наголошував на тому, що автомобільний скат йому не належить, він був там розміщений ще його батьком (чоловіком позивачки), а будь якого іншого належного йому майна на території виділеної ділянки позивачу - він не має, що узгоджується з актом обстеження будинкової території, посвідченим головою квартального комітету вже станом на 6 березня 2014 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту наявності майна відповідача на земельній ділянці площею 338,33 кв.м, яка знаходиться в її користуванні, а тому позовні вимоги в цій частині є не підтвердженими належними та допустимим доказами в розумінні ст. 57-60 ЦПК України. Аналізуючи приведені вище норми права та розглядаючи і вирішуючи спір на засадах змагальності та диспозитивності відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України та оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial