Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення. Посилався на те, що він є власником приміщення гуртожитку, загальною площею 2121,8 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2002 року. В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №327/8 від 20.08.2002 року йому було дозволено переобладнати будівлю гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок На даний час у будівлі [ADDRESS] відповідач [PERSON] займає кімнату №[NUMBER], відповідач [PERSON] займає кімнату №[NUMBER], а відповідач [PERSON] - кімнату №[NUMBER] та користуються ними без будь-яких правових підстав. Відповідачі були повідомлені про необхідність звільнення займаних приміщень у місячний термін, однак в добровільному порядку відмовляються від їх звільнення. Також вказував на те, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, а також відшкодування завданих збитків. Просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] із займаних ними приміщень в будівлі [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В подальшому, позивач змінив підстави предмету позову, зазначивши, що він є власником кімнат готельного типу, загальною площею 242,6 кв.м., в яких відповідачі займають приміщення без будь-яких підстав. Просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] із займаних ними приміщень, в яких розташовані кімнати готельного типу в будівлі [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що вселилась у спірне житлове приміщення гуртожитку, оскільки перебувала у трудових відносинах із його колишнім власником. Іншого житла у неї з сім'єю не має. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні також позов не визнала. Зазначила, що проживає у вказаному житловому приміщенні понад 20 років, іншого житла в неї не має. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позову. Пояснила суду, що вселилась до гуртожитку на підставі ордеру підприємства та безперервно проживає в кімнаті близько 30 років, іншого житла в неї немає. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов [PERSON] - необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 24.05.2002 року між ТОВ «Будіндустрія-2001» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній купив приміщення гуртожитку, літ.А, цегла, загальною площею 2121,8 кв.м., що по [ADDRESS] (а.с.16 Т.1). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] були вселені до гуртожитку колишнім власником «Чернівцібуд», правонаступником якого стало ТОВ «Будіндустрія-2001», на підставі ордеру на поселення та направлення відповідно 11.03.1987 року, 11.08.1993 року та 03.11.1993 року та зареєстровані за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідками ТОВ «Житлово-комунального управління-21» від 29.04.2004 року. Разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON] у вказаних житлових приміщеннях проживають їх неповнолітні діти, з позовними вимогами про виселення яких [PERSON] не звертався. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.127, 129 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної у місті ради. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] правомірно були вселені у кімнати гуртожитку №[NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], що по [ADDRESS]. В подальшому, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №327/8 від 20.08.2002 року [PERSON] було дозволено переобладнати під багатоквартирний житловий будинок будівлю гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.7 Т.1). 14.12.2004 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради №1047/23 «Про затвердження актів державних технічних комісій та державних приймальних комісій про прийняття об'єктів в експлуатацію, присвоєння поштових адрес та внесення змін і доповнень в раніше прийняті рішення виконавчого комітету міської ради» було затверджено акти державних технічних комісій від 16.11.2004 року про прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з офісними приміщеннями, кімнатами готельного типу по [ADDRESS], загальною площею 2085,90 кв.м., в тому числі житлова площа квартир - 660,10 кв.м., житлова площа кімнат готельного типу - 132,90 кв.м., офісні приміщення - 331, 20 кв.м. На підставі зазначеного рішення [PERSON] було видано свідоцтво на право власності від 20.12.2004 року на кімнати готельного типу з 28-1 по 28-11, площею 242,6 кв.м. (а.с. 84 Т.1). Однак, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26.02.2014 року, свідоцтво на право власності від 20.12.2004 року на кімнати готельного типу з 28-1 по 28-11, площею 242,6 кв.м. було визнано незаконним. Разом з тим, судом встановлено, що будівля [ADDRESS] на даний час не має статусу гуртожитку, що підтверджується відповідями Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради та міського бюро технічної інвентаризації від 06.05.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні судом встановлено, що позивач в якості підстав для виселення відповідачів із займаного житлового приміщення посилається на порушення його права власності на кімнати готельного типу з 28-1 по 28-11, площею 242,6 кв.м. Разом з тим, враховуючи те, що свідоцтво про право власності від 20.12.2004 року було визнано незаконним, суду не було надано доказів, що спірні житлові приміщення мають статус кімнат готельного типу, які належать позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд також враховує положення статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", відповідно до якої діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей"). Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60- 63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії». Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Врахувавши усі обставини справи, суд вважає, що відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було надано достатньо аргументів про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення, зокрема: правомірність вселення у житло, яке на той час мало статус гуртожитку; наявність неповнолітніх дітей, відсутність іншого житла. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed