Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 06.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та посилається на наступні обставини. Він з 04.12.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.05.2015 року. Від цього шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з нього стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини щомісячно, до її повноліття, згідно заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2017 року. На сьогодні вказаний виконавчий лист також перебуває на виконанні виконавчої служби, номер ВП № 56929723, мається заборгованість зі сплати аліментів. Також зазначає, що з 20.07.2002 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Шлюбне життя з відповідачем не склалося, з січня 2004 року припинено шлюбні відносини. Рішенням Нікопольського міського суду Дніпропетровської області від 02.02.2004 року з нього стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів на її користь, в особі матері, щомісячно, до повноліття дитини. На сьогодні вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні виконавчої служби, номер ВП № 27216782, мається заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, з 06.08.2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року. Від цього шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що 17.07.2020 року він з [PERSON] знову уклали шлюб, на даний час вони проживають разом та ведуть спільне господарство. Їхні доньки, [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ними та знаходяться на його утриманні. Таким чином, на даний час на його утриманні знаходиться четверо дітей, з яких на утримання двох стягується 1/2 частина його заробітку, крім того на його утриманні знаходиться сім`я з трьох осіб, зокрема дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . Крім того він допомагає своїм батькам та батькам дружини. Вказані обставини призводять до тяжкого матеріального навантаження та наявності заборгованості за виконавчими провадженнями по сплаті аліментів, тому вважає, що є всі підстави звернутися до суду з даним позовом та просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] з 1/4 частини до 1/8, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою про відкриття провадження від 09.11.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвала про відкриття провадження від 09.11.2020 року з доданими до неї документами була направлена відповідачу за її зареєстрованим місцем проживання (а.с. 20). До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 29). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В матеріалах справи наявне клопотання про долучення до матеріалів даної справи копію судового наказу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.10.2020 року по справі № 182/5773/20. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 182/5687/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліметів на доньку [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 04.12.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.05.2015 року. Від цього шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з нього стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини щомісячно, до її повноліття, згідно заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2017 року (а.с. 7). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Є. М. Божко за виконавчим листом № 2/0182/1423/2017, виданим 27.03.2017 року на виконання вказаного рішення суду рахується заборгованість станом на 01.09.2020 року у розмірі 105171,47 грн. (а.с. 7). Також судом встановлено що з 20.07.2002 року позивач перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Шлюбне життя з відповідачем не склалося, з січня 2004 року припинено шлюбні відносини. Рішенням Нікопольського міського суду Дніпропетровської області від 02.02.2004 року з нього стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів на її користь, в особі матері, щомісячно, до повноліття дитини (а.с. 8). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), М. Шиловим за виконавчим листом № 2-669, виданим 03.02.2004 року на виконання вказаного рішення суду рахується заборгованість станом на 01.08.2020 року у розмірі 183826,60 грн. (а.с. 9). Крім того, судом встановлено, що з 06.08.2005 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року (а.с. 10-11). Від цього шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-13). Згідно копії судового наказу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.10.2020 року, долученого позивачем до матеріалів справи 18.11.2021 року, з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини його заробітку, з 08.10.2020 року і до повноліття дітей (а.с. 25). В обґрунтування позову про зменшення аліментів позивач посилався, що станом на сьогодні з нього стягуються на утримання чотирьох дітей аліменти у сукупному розмірі 5/6 частини (1/4+1/4+1/3 = 5/6) що суперечить ст. 161 ЦПК України, тому аліменти, що стягуються на користь доньки [PERSON] , [INFO] мають бути зменшені. Судом також встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області також перебувала цивільна справа № 182/5687/20 за позовом позивача до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання доньки [PERSON] з 1/4 до 1/8 частини його доходів до повноліття дитини, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.04.2021 року, позов задоволено частково, зменшено розмір аліментів на доньку [PERSON] до 1/6 частини доходів позивача. Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Статтею 51 Конституції України таст.180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно дост.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зіст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 3ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження", загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати70 відсотків. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що приводом зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріалами справи підтверджено, що загальний розмір аліментів, що стягується з позивача на утримання чотирьох дітей станом на день розгляду справи та враховуючи зменшення розміру стягуваних аліментів на доньку [PERSON] з 1/4 до 1/6 частини - складає 3/4 частини його доходів (1/6+1/4+1/3=3/4) або 75 %, що суперечить положенням ст.\~70\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» та становить позивача у скрутне матеріальне становище. Таким чином, судом встановлено наявність підстав для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та зменшити розмір раніше стягнутих аліментів на користь відповідача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] з 1/4 частки до 1/6 частки, що в сукупності з іншими стягненнями, не перевищуватиме 70% відрахувань із заробітної плати позивача. Визначений розмір не буде надмірним тягарем для позивача, а буде відповідати інтересам дитини, зокрема, саме такий розмір відповідатиме встановленому ст. 2 Конвенції ООН про права дитини принципу рівності прав дітей, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька. Суд зауважує, що закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.. Таким чином, для захисту прав позивача та недопущення порушення прав осіб на користь та утримання яких стягнуто аліменти, необхідно зменшити розмір аліментів, визначений заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.03.2017 року у справі № 182/6747/16-ц з 1/4 частини на 1/6 частину та стягувати з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на її користь в особі матері, [PERSON] , щомісяця, починаючи стягнення з дня набрання чинності рішенням суду та до повноліття дитини. Сторонам роз`яснити, що розмір аліментів, стягнутих на утримання дитини, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, виконавчий лист по справі № 182/6747/16-ц, відповідно до ст. 432 ЦПК України визнається таким, що не підлягає виконанню. \~\~\~\~

Outcome: partial