Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради та [PERSON] міської ради про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в звязку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працювала двірником в КП «СУБ «Митниця», а 10.11.2016 була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Цього ж дня, вона отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку. Між тим, на день звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 1378 грн. 67 коп. Директор КП «СУБ «Митниця» ЧМР обґрунтував це відсутністю на підприємстві коштів. В подальшому, вона та інші колишні працівники підприємства зверталися до директора КП та до власника КП [PERSON] міської ради з питань виплати заборгованості по зарплаті, але їм повідомляли про наявність рішення [PERSON] міської ради від 28.10.2016 №1412 «Про внесення змін до рішення виконкому [PERSON] міської ради від 21.10.2007 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси», за яким КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел виплати заборгованості по зарплаті. Крім того, колишні працівники підприємства зверталися до Черкаського міського голови та директора департаменту житлово-комунального комплексу міської ради щодо невиплати зарплати. На свої звернення отримали відповідь, про те, що департаментом розроблено проект рішення щодо надання КП «СУБ «Митниця» фінансової підтримки для виплати заборгованості по зарплаті, який винесено на розгляд депутатських комісій і в подальшому буде запропоновано на розгляд міської ради. Позивач вказує, що внаслідок дій відповідачів їй завдано моральної шкоди, оскільки не отримання зарплати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і додаткових зусиль для організації її життя, родина вимушена відмовлятися від задоволення життєво-важливих потреб, вона переживає з приводу існування своєї сімї, відчуває принизливе та образливе ставлення власника КП «СУБ «Митниця» до себе, трудових прав, враховуючи, що у комунальному підприємстві виконувала важку фізичну працю за низьку оплату протягом тривалого часу. Винним у не виплаті підприємством позивачеві заробітної плати вважає відповідача [PERSON] міську раду, як власника комунального підприємства, оскільки рада є одноосібним засновником КП, а місцева громада в особі ЧМР є одноосібним власником майна, яке ще нещодавно було закріплене за КП, єдиним видом діяльності КП є комплексне обслуговування обєктів та єдиним джерелом доходу КП були надходження за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, рішенням виконкому ЧМР №1412 від 28.10.2016р. був змінений перелік виконавців ЖКП населенню міста, і внаслідок реорганізації саме цього рішення КП залишилось без майна та без господарської діяльності, тобто наявний безпосередньо причинно-слідчий звязок між діями саме власника підприємства та не виплатою зарплати працівникам КП при звільненні. Станом на час звернення до суду із даним позовом, позитивно не вирішено звернення працівників КП щодо виплати їм вказаної заборгованості. Натомість [PERSON] міська рада звільнила попереднього директора КП, а нового не призначає. Посилаючись на положення ст. 43 Конституції України, ст. 23 Декларації прав людини і громадянина, ст.ст. 21, 117, 116, 47, 95 ч.5, 237-1 КЗпП, постанову КМУ №100 від 08.02.1995р. із змінами, ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», просить суд, - стягнути солідарно з відповідачів на свою користь нараховану, але не виплачену зарплату в розмірі 1378 грн. 67 коп.; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 34856 грн. 55 коп. (за період з 10.11.2016 по 27.04.2017, середній заробіток за 1 день 240 грн. 39 коп.); компенсацію частини зарплати (інфляційні втрати) в сумі 93 грн. 37 коп. (за період з 10.11.16 по 27.04.17), моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила суд позов задовольнити, а середній заробіток стягнути по день винесення рішення. В судове засідання представник відповідача [PERSON] міської подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] міської ради. В судове засідання представники відповідача - КП «СУБ «Митниця» ЧМР не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, про час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За відомостями трудової книжки [PERSON] (а.с. 9) вона з 01.11.2009 року по 10.11.2016 року працювала двірником у КП «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради. Відповідно до наказу директора КП «СУБ «Митниця» №328-к від 10.11.2016 [PERSON], звільнена з роботи з посади двірника з 10.11.2016 на підставі ст. 38 КЗпП (за власним бажанням) (а.с. 10). За даними довідки від 15.12.2016 №106, виданої бухгалтером КП «СУБ «Митниця», нарахована, але не виплачена [PERSON] заробітна плата становить 1378 грн. 67 коп. (а.с. 11). Крім того бухгалтером КП «СУБ «Митниця» ЧМР видано довідку про те, що середньоденний заробіток [PERSON] розрахований за вересень та жовтень 2016 року складає 240 грн. 39 коп. (а.с. 12). КП «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради (код 36701739) на час вирішення справи не припинене (реорганізовано чи ліквідоване) в порядку передбаченому ст. 104 ЦК України. Відповідно до Статуту КП, затвердженого рішенням ЧМР від 16.12.2010р. №2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі [PERSON] міської ради (п.1.2). Підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням, є унітарним (п.п. 1.4, 1.8). Органом управління підприємства є департамент житлово-комунального комплексу виконкому [PERSON] міської радим (п.1.3). Основні напрямки діяльності підприємства визначені у статті 2 Статуту. Як передбачено п.1.6 Статуту, підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих ЧМР, з правом найму працівників. Відповідно до п.п. 3.4, 3.5 Статуту, підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточний і інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, штампи та фірмові бланки. Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобовязаннями держави, власника та органу управління. Як визначено у п.3.7 Статуту, підприємство самостійно планує і провадить свою виробничо-господарську та іншу діяльність, а також визначає заходи соціального розвитку трудового колективу на основі і відповідно до законодавства та цього Статуту. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (п.3.9). Власник (виконавчий комітет власника, орган управління та інш.) не має права втручатись у оперативну діяльність підприємства. Трудовий колектив підприємства складається з осіб, які беруть участь у його діяльності на основі трудового договору, а також інших форм, які регулюють трудові відносини працівників з підприємством. Умови організації та оплати праці членів трудового колективу підприємства, а також їх соціального захисту та страхування визначаються відповідно до вимог чинного законодавства України (п.п. 5.7, 5.9 Статуту). Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (п.6.4). Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином нарахована, але не виплачена [PERSON] при звільненні заробітна плата в сумі 1378 грн. 67 коп., підлягає стягненню з відповідача КП «СУБ «Митниця» ЧМР на користь позивача. Сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то суд враховує, що відповідно до [PERSON] соціальної політики України від 10.09.2015 №10846/0/14-15/13\~«Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів у листопаді 2016 року становила 22 робочих дні, у грудні 2016 року 22 робочих дні. Відповідно до [PERSON] соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у січні 2017 року становила 20 робочих днів; у лютому 20 робочих днів; у березні 22 робочих дні; у квітні 19 робочих днів; у травні 20 робочих днів; у червні 20 робочих днів; у липні 21 робочий день. Кількість робочих днів, яка зазначена [PERSON] у позові для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні нічим не підтверджена, а тому не може бути взята судом до уваги. Оскільки період затримки виплати заробітної плати позивачу становить 178 робочих днів (з 10.11.2016 по 28.07.2017), середньоденний розмір зарплати позивача становить 240,39 грн., до стягнення з відповідача КП«СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради підлягають кошти за затримку розрахунку при звільненні в сумі 42789 грн. 42 коп. (178 х 240,39 =42789,42 грн.). Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями ВСУ у справі №6-113цс16 від 27.04.2016, у справі №6-60цс13 від 03.07.2013. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9- рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Отже, враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача КП «СУБ «Митниця» на її користь інфляційні втрати (компенсацію частини заробітку) в розмірі 93 грн. 37 коп. (в межах позовних вимог), нараховані за період часу з 10.11.16 по 27.04.17. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачці відповідачем КП «СУБ «Митниця» моральної шкоди, то її доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних їй грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачці не виплачено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивачки, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 500 гривень. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує також і те, що стягнення середнього заробітку в сумі понад сорок тисяч гривень за час затримки розрахунку при звільненні в тому числі компенсує і моральні страждання позивача. Своїх заперечень проти позову та доказів які б обґрунтовували такі заперечення КП «СУБ «Митниця» суду не подало. Що стосується позовних вимог про солідарне стягнення з [PERSON] міської ради та Комунального підприємства «СУБ «Митниця» на користь [PERSON] заборгованості по зарплаті, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, моральної шкоди, то в цій частині вимоги не підлягають до задоволення, оскільки не ґрунтуються на законі. Так, відповідно до статті 176 ч.1 ЦК України, держава, [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено частинами 1-3 статті 78 Господарського Кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Отже, в даному випадку, саме Комунальне підприємство несе відповідальність за невиплату [PERSON] заробітної плати, відповідних нарахувань та відшкодування моральної шкоди. Судом не встановлено правових підстав для покладення на територіальну громаду міста Черкаси в особі [PERSON] міської ради цивільно-правової відповідальності за невиплату заробітної плати позивачу. Рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання (ст. 367 ЦПК України). За правилами статей 79, 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача КП «СУБ «Митниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень. На підставі викладеного та,

Outcome: partial