Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У червні 2020 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування кого зазначив, що відповідно до копії особового рахунку № [NUMBER] , відповідачі по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та згідно з даними особового рахунку опалювальна площа квартири складає 24,47 кв.м., пільги не встановлені. Позивачем надаються відповідачам послуги централізованого опалення, за користування якими проводяться нарахування згідно до тарифів на всю опалювальну площу. Між тим, в порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою не здійснювалась, в результаті чого за період з 01 грудня 2014 року по 01 травня 2020 року утворилася заборгованість у сумі 30354,43 грн. Відповідачі були повідомлені про наявність заборгованості та необхідність її сплати, проте до теперішнього часу оплату наданих послуг здійснено не було. Крім того, відповідачам нараховано до сплати суму інфляційних витрат за весь час прострочки зобов`язання, яка складає 5604,88 грн. та 3% річних, які складають 2050,63 грн. Таким чином, сума, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить 38009,94 грн., крім того, позивач просить стягнути з відповідачів витрати з оплати судового збору в розмірі 2102,00 грн. Представник позивача Кучерявих С.В., яка діє на підставі довіреності №264 від 29.03.2020 року, в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив не надали. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 07.10.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомлені про час\~ та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали, в той же час представник позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з такого. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,\~ проживають та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , та відповідно до особового рахунку № [NUMBER] є споживачами теплової енергії. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, ст.4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч.1 ст.29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з роздруківкою особового рахунку за особовим рахунком № [NUMBER] , наданого ККП «Маріупольтепломережа», заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: [ADDRESS] (пільга відсутня, опалювана площа 24,47 кв.м.), за період з 01.12.2014 року по 01.05.2020 року становить 30354,43 грн., 3% річних 2050,63 грн., інфляційні витрати 5604,88 грн. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідачі, не надавши відзивів на пред`явлений позов, не побажали реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг, і тим самим не оспорюють наявності підстав для стягнення з них зазначеної заборгованості. Таким чином, з відповідачів на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за користування послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання, 3% річних та інфляційні витрати. Крім того, у відповідності до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору в розмірі 2102,00 грн.\~\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved