Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

10.06.2019 до суду надійшов позов [PERSON] до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігова про зняття арешту з майна, у якому позивач просив зняти арешт з нерухомого та іншого майна, звільнити з-під обтяження квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданою 31.03.2003 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. Представник Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області подав заяву про розгляд справи без його участі, поклався на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи, повідомлялася завчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 квітня 1999 року у справі № 2-1074 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 513800, виданою 31.03.2003 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в ході виконання виконавчого листа №2-1074 від 21.04.1999 накладено арешт на належну позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] та все належне йому майно. Згідно листа Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області від 25.03.2019 року за № 26-10/13035 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про два обтяження зареєстрованих відносно [PERSON] , а саме: обтяження № 3744995 зареєстроване 18.09.2006 Другою Чернігівською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Деснянського районного управління юстиції б/н від 31.03.2003, об`єкт обтяження - квартира за адресою [ADDRESS] та обтяження № 3745005 зареєстроване 18.09.2006 Другою Чернігівською: державною нотаріальною конторою на підставі постанови Деснянського районного управління юстиції б/н від 31.03.2003, об`єкт обтяження - невизначене майно, все майно. В 2005 році виконавче провадження було завершено постановою 10-21 в зв`язку зі зверненням [PERSON] з письмовою заявою про повернення виконавчого листа. Згідно листа Деснянського відділу ДВС міста Чернігів №26-10/13035 від 25.03.2019 вказаний виконавчий лист на виконанні у Деснянському відділі ДВС м. Чернігів не перебуває, матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень переданих до архіву. Відповідно з ч. 9 п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби №2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки, крім виконавчих проваджень,завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Оскільки виконавче провадженння відносно позивача завершено, тому за таких підстав, позовні вимоги щодо зняття арешту з майна, що належить [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ), а саме з квартири за адресою: [ADDRESS] , який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданою 31.03.2003 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] .

Outcome: partial