Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

14.07.2016 року [PERSON] року звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], ПАТ «Страхова група «ТАС», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме: 45 020,00 грн. матеріальної шкоди; 10\~000,00 грн. моральної шкоди; 1500,00грн. витрат, повязаних з наданням правової допомоги; 1102,40 грн. судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 08.11.2015 року приблизно о 11 год. 30 хв. в м. Ізмаїлі Одеської області по вул. Леніна на перехресті з вул. Горького, [PERSON], керуючи автомобілем марки «NISSAN QASRQAI», реєстраційний номер [NUMBER], порушуючи вимоги дорожнього знаку переваги в русі, не пропустила автомобіль ГАЗ 33021, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який наближався до перехрестя з лівого боку, в результаті чого сталося зіткнення та обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На місці ДТП було складено повідомлення про ДТП (Європротокол), у якому зафіксували схему ДТП та видимі пошкодження автомобіля ГАЗ- 33021, реєстраційний номер [NUMBER]. Водій транспортного засобу «NISSAN QASRQAI» [PERSON] визнала свою вину у факті пошкодження автомобіля позивача шляхом складання повідомлення про ДТП, Європротоколу. Також, водій [PERSON] написала розписку про те, що саме вона скоїла ДТП, оскільки не поступилася дорогою. 09.11.2015р. [PERSON] було подано заяву-повідомлення до АТ «СГ «ТАС» про вказану пригоду. 15.12.2015р. представником страхової компанії АТ «СГ «ТАС» було складений [PERSON] огляду транспортного засобу (дефектна відомість), в якому зафіксовано характер пошкодження автомобіля ГАЗ 33021, державний номер [NUMBER], отриманих внаслідок ДТП за участю застрахованого транспортного засобу. Страхова компанія АТ «СГ «ТАС» позивачу завдану шкоду не відшкодувала. Відповідачем також не виплачений позивачу розмір шкоди. Окрім витрат на ремонт ТЗ, позивач також обґрунтовує здійснення ним витрат у звязку із необхідністю укладення на період ремонту автомобіля договору на перевозку вантажу автомобільним транспортом, з огляду на те, що до ДТП його автомобіль використовувався ним для власної господарської діяльності як ФОП для перевезення дверей та інших товарів. Також позивачу завдано моральну шкоду та пронесено витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Окрім викладеного, зазначив, що заперечення відповідача безпідставні, з огляду на те, що факт страхування відповідачем своєї цивільно-правової відповідальності перед третіми особами жодним чином не обмежує право позивача на звернення до суду з вказаним позовом саме до винуватця ДТП, а не до страхової компанії. Усі понесені ним витрати є реальними та підтверджується належними доказами. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, вкладених у письмових запереченнях проти позову, посилаючись на те, що вимоги позивача заявлені до відповідача безпідставно з огляду на те, що відповідальність [PERSON] була застрахована. Позивач не отримав страхове відшкодування з власної вини, не вчинивши усі, необхідні для цього, дії. Факт спричинення моральної шкоди позивачем не обґрунтовано. На думку відповідача, її відповідальність обмежується лише розміром франшизи 510грн. Позивачем завищено трати на укладення договору на перевезення вантажу. Третя особа [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак у судове засідання для надання пояснень по суті позовних вимог не зявився, будь-яких заяв не надав. Представник третьої особи ПАТ «Страхова група «ТАС» у судове засідання не зявився, надав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач має право на відшкодування визначеного розміру страхового відшкодування у разі звернення до страхової компанії. З огляду на те, що до СК із відповідною заявою позивач не звертався, то позовні вимоги є безпідставними. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення СТОРІН, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 08.11.2015 року приблизно о 11 год. 30 хв. в м. Ізмаїлі Одеської області по вул. Леніна на перехресті з вул. Горького, [PERSON], керуючи автомобілем марки «NISSAN QASRQAI», реєстраційний номер [NUMBER], порушуючи вимоги дорожнього знаку переваги в русі, не пропустила автомобіль ГАЗ 33021, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], який наближався до перехрестя з лівого боку, в результаті чого сталося зіткнення та обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, про що було складено повідомлення про Дорожньо-транспортну пригоду. Власником автомобіля ГАЗ 33021, реєстраційний номер [NUMBER] являється [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ САЕ 144701. 08.11.2015р. на місці ДТП було складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду за участю водіїв [PERSON] та [PERSON], та яка сталася з вини водія [PERSON] 08.11.2015р. водій [PERSON] написала розписку про те, що саме вона скоїла ДТП, оскільки не поступилася дорогою. 20.04.2015р. [PERSON] був укладений договір з ПАТ «Страхова група «ТАС» обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зі строком дії з 16.05.2015р. по 15.05.2016р., що підтверджується Полісом №АЕ/3934002 від 16.05.2015р. 09.11.2015р. [PERSON] та [PERSON] подали повідомлення до правління АТ «СГ «ТАС» про дорожньо-транспортну пригоду від 08.11.2015р. 15.12.2015р. представником страхової компанії АТ «СГ «ТАС» було складений [PERSON] огляду транспортного засобу (дефектна відомість), в якому зафіксований характер пошкоджень належному [PERSON] автомобіля ГАЗ 33021, державний номер [NUMBER], отриманих в наслідок ДТП за участю застрахованого транспортного засобу. Для встановлення вартості матеріального збитку, якого було завдано власнику автомобіля [NUMBER], АТ «СГ ТАС (приватне) замовило Звіт № хох-01-16 від 15.12.2015 р., згідно якого вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля [NUMBER], становить 31939,85 грн. Відповідно до Звіту № хох-01-16 від 15.12.2015 р., вартість відновлюваного ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу, перевищує ринкову вартість автомобіля [NUMBER], тому проводити відновлювальні роботи економічно не доцільно, а вартість матеріального збитку складає 31939,85 грн. У наданих СК поясненнях, третя особа дійшла висновку, що автомобіль [NUMBER], є фізично знищеним оскільки ринкова вартість транспортного засобу перевищує вартість відновлюваного ремонту, а отже розрахунок страхового відшкодування проводиться згідно ст. 30 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до Звіту № хох-01-16 від 15.12.2015 р., ринкова вартість автомобіля [NUMBER], у пошкодженому стані, становить 17\~947,99 грн. Отже за розрахунками страхової компанії, страхове відшкодування розраховується наступним чином: 31 939,85 грн. (ринкова вартість до ДТП) - 17 947,99 грн. (ринкова вартість у пошкодженому стані) = 13 991,86 грн. (сума страхового відшкодування). Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Як розяснено судам в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно наданих позивачем копій закупочного акту №6 від 20.01.2016р., калькуляції ремонту автомобіля від 20.03.2016р., акту виконаних робіт від 20.03.2016р., [PERSON] витратив на ремонт автомобіля суму у розмірі 30020 грн. (13020грн. вартість ремонтних робіт, 17000грн. вартість деталей та агрегатів). Будь-яких доказів щодо невідповідності дійсності вказаних документів, а отже й фактичних трат, яких зазнав позивач у зв'язку із пошкодженням його автомобіля суду відповідачем не надано та про їх наявність не повідомлено. Також, у позові позивач зазначає, що за час ремонту автомобіля він був позбавлений можливості продовжувати використати свій автомобіль для власної господарської, а саме, для перевезення реалізованого ним як ФОП товару (двері, тощо), що призвело до матеріальних збитків, оскільки він вимушений був укласти Договір перевозки вантажу автомобільним транспортом №3 від 15.01.2016р. На виконання умов вказаного договору сторонами були оформлені відповідні заявки №1 від 23.01.2016р., №2 від 27.02.2016р., №3 від 15.03.2016р., в яких визначена вартість послуг, асортимент товару, що перевозиться, маршрут та транспортний засіб. Згідно вказаного договору позивач сплачував послуги за перевезення вантажу перевізчику ФОП [PERSON] та загальна сума сплати склала 15000 грн., що підтверджується квитанцією №1 від 29.01.2016р. на суму 5000 грн., квитанцією №4 від 03.03.2016р. на суму 5000 грн., квитанцією №5 від 18.03.2016р. на суму 5000 грн. Факт перевезення вантажів підтверджується наявними у матеріалах справи копіями ТТН №1 від 28.01.2016р., №2 від 29.02.2016р., №3 від 17.03.2016р. та актами від 29.01.2016р., від 02.03.2016р., від 18.03.2016р. Як встановлено судом, позивач дійсно до пошкодження автомобіля використовував його у власній господарській діяльності для перевезення реалізованого ним як ФОП товару, тобто понесені ним зазначені вище витрати безпосередньо викликані пошкодженням автомобіля в результаті ДТП, та виникли з вини відповідача. Як вбачається з матеріалів справи позивач є фізичною особою-підприємцем та займається продажем, зокрема, дверей, інших товарів господарського призначення, невживаними товарами, для перевезення яких використовував власний автомобіль ГАЗ- 33021, реєстраційний номер [NUMBER], що вбачається із свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] В01 №101407, Свідоцтва платника єдиного податку [PERSON] А №579720, [PERSON] з реєстру платників єдиного податку від 11.02.2015р. №1337/І/15-02-17. Як вбачається із наявних у матеріалах справи фото автомобіля ГАЗ- 33021, реєстраційний номер [NUMBER], здійснених на місті ДТП, що визнається сторонами, він був прилаштований для перевезення дверей та іншого вантажу, та саме у момент аварії на кріпленнях автомобіля перевозились двері, що виключає сумніви у повязаності цих витрат із вчиненою відповідачем ДТП, винною у якій вона себе визнає. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що позивач у звязку із ушкодженням у ДТП автомобіля поніс додаткові витрати, повязані із укладенням договору перевозки вантажу автомобільним транспортом, що було необхідного для здійснення власної господарської діяльності, зокрема перевезення товару. Суду доведено, що позивач уникнув би вказаних витрат у разі неспричинення шкоди відповідачем автомобілю позивача, у звязку із якою вказаний автомобіль до завершення поновлювальних робіт не міг використовуватись позивачем у власній господарській діяльності. Доказів того, що витрати, яких зазнав позивач у звязку із укладенням договору перевозки вантажу автомобільним транспортом №3 від 15.01.2016р., не відповідають дійсності, або є завищеними порівняно із затратами на аналогічні послуги на ринку, суду не надано. Надані представником відповідача роздруківки з інтернет сайтів щодо розрахунку відстані перевезення, а також приблизної вартості послуг з перевезення не підтверджують завищення вартості придбаних позивачем послуг, з огляду на наступне. Наданий розрахунок відстані є приблизним та не враховує відстані, які необхідно проїхати автомобілю в межах обраних населених пунктів для завантаження та розвантаження вантажу, які можуть істотно вплинути на кількість кілометрів, що проїжджає автомобіль і за яку проводиться оплата згідно наведених тарифів. Не врахована вага вантажу, що перевозився, та вантажомісткість автомобіля, що може впливати на вартість перевезення. А також, з огляду на неістотний розбіг у цінах наведених представником відповідачем, та вартість сплачених позивачем послуг, суд вважає його розумним та таким, що не свідчить про штучне завищення позивачем витрат на придбання вказаних послуг. Також суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, що позивач навмисно довго не ремонтував автомобіль для штучного завищення витрат на послуги перевезення. Як встановлено судом, ДТП сталася 08.11.2015р.; 15.12.2015р. страховою компанією розраховано розміри страхового відшкодування та зроблено висновок про недоцільність ремонтних робіт та лише через місяць (у тому числі, враховуючі новорічні свята та різдвяні), приблизно одночасно із укладенням договору про перевезення, позивачем були придбані необхідні деталі та агрегати для ремонту автомобіля. 2-х місячний період проведення ремонтних робіт не залежить від волі позивача. На думку суду, вказані терміни не свідчать про зволікання позивачем із проведенням ремонту автомобіля та про штучне завищення шкоди від ДТП за рахунок витрат на укладення договору перевезення. Таким чином, загальна сума заподіяних позивачу підтверджених документально матеріальних збитків складає 45020грн. (30020грн.+15000грн.). Що стосується вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 10000,00 грн., суд приходить до наступного висновку. В позовній заяві позивач вказує, що внаслідок дій [PERSON] йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що в результаті ДТП був порушений звичний хід життя та роботи позивача, він зазнав вимушених змін, які відбулися в його житті, усунення яких, вимагало від нього додаткових зусиль та витрат майнового та немайнового характеру, зазнав обмеження себе та членів сімї у матеріальних тратах у звязку із необхідність виділення із сімейного бюджету коштів на ремонт автомобілю, був вимушений додатково позичати кошти. У звязку із викладеним, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Частинами 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31.03.1995 року № 4, із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму ВС № 5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року судам розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує суть позовних вимог, характер діяння особи, яка заподіяла шкоду, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), істотність шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням, та з урахуванням інших обставин, в зв'язку з чим вважає, що сума моральної шкоди повинна бути стягнута з відповідача у меншому розмірі, ніж просить позивач. Таким чином, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди підлягає сума в розмірі 1000 грн., оскільки саме ця сума, на думку суду, відповідає рівню душевних страждань позивача. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, повязаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст. 84, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за № 4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідача на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка б надавалася у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, або під час ознайомлення із вказаною цивільною справою. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був укладений договір про надання правової допомоги та представництва інтересів від 19.05.2016 року з адвокатом [PERSON], та надано квитанцію про сплату адвокату 1500 грн., при цьому адвокат не брав участі у судових засіданнях, не приймав участі під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, або під час ознайомлення із вказаною цивільною справою. Отже, що стосується стягнення витрат на правову допомогу, повязаних з правовою консультацією, підготовкою позовної заяви, суд дійшов до висновку про те, що в задоволенні цієї частини вимог необхідно відмовити, оскільки за змістом ч.1 ст.44, ст.ст. 27, 31 ЦПК України, зазначені дії не відносяться до окремих процесуальних дій, вчинюваних поза судовим засіданням та компенсація вказаних затрат не передбачена Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Щодо тверджень про те, що відповідальність [PERSON] була застрахована в страховій компанії, а отже позовні вимоги не можуть бути задоволенні та позивач повинен звертатися з вимогами про відшкодування шкоди лише до страхової компанії, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення ст. 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166 ЦК України факт завдання фізичній особі майнової шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальнимЗаконом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом України, зокрема, в постанові від 20.01.2016р. по справі №6-2808цс15. При цьому, згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Підстав відступати від вказаної правової позиції суд не вбачає. Також не заслуговують на увагу висловлені представником відповідача у судових дебатах твердження, що вина відповідача належним чином не встановлена, з огляд на відсутність судового рішення, яким би відповідач був визнаний винним у порушенні правил ПДД та у вчиненні ДТП. По-перше, протягом розгляду справи представником відповідача не заперечувалась вина у вчиненні ДТП та спричиненні шкоди автомобілю позивача, визнання вини підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та вина підтверджується складеним Повідомленням про ДТП, можливість складення якого без виклику працівників Національної поліції передбачена Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Кодексом України про адміністративні правопорушення. При добровільному складанні учасниками ДТП протоколу про дорожньо-транспортну пригоду для встановлення винної у вчиненні ДТП особи не вимагається наявність окремого судового рішення. На думку суду, вказані твердження є намаганням відповідача уникнути відшкодування нанесеної шкоди. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 45020грн.; моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього: 46020грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд присуджує на користь позивача відшкодування судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial