Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

\~\~\~\~ 12.10.2016 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної поведінки, мотивуючи наступним. В своєму позові [PERSON] зазначає, що 12.08.2016 близько 08:00 год. вона виходила на прогулянку разом із своєю дитиною та собакою з буд. № 2 по вул. Артема в м. Миколаєві. Посилаючись на те, що дитину вона тримала на руках та не могла контролювати собаку, остання спустившись на перший поверх насмітила. Позивачка була вимушена повернутися в квартиру за ганчіркою, після чого знову спустилась на перший поверх. В цей час відповідачка [PERSON], яка мешкає на першому поверсі, почала нецензурно лаятись на позивачку, її чоловіка та дитину, після чого дала їй ляпас та схватила за шию. Крім того, позивачка зазначила, що [PERSON] поширює недостовірні відомості про її стосунки з чоловіком. Зазначеними діями [PERSON] принизила її честь та гідність, та завдала моральних страждань, а поширені відповідачкою відомості є такими, що не відповідають дійсності та ганьблять позивачку. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду за захистом. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на обставини які викладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка в судове засідання не зявилася, судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, доказів про поважність причин неявки суду не надала. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.08.2016 близько 08:00 год. [PERSON] виходила на прогулянку разом із своєю дитиною та собакою з буд. № 2 по вул. Артема в місті Миколаєві. В цей час собака [PERSON] насмітила на першому поверсі, на що відповідачка [PERSON], яка мешкає на першому поверсі, почала нецензурно лаятись на позивачку, її чоловіка та дитину, після чого дала їй ляпас та схватила за шию. Під час сварки позивачка дізналася, що [PERSON] поширює недостовірні відомості про її стосунки з чоловіком, що ганьблять позивачку. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, передбачений главою 3 цього Кодексу. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як роз'яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи). Частиною 3 ст. 277 ЦК України закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], яких було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиві свідчення, суду підтвердили вказані вище обставини, зазначені [PERSON]. Обставини зазначені позивачем підтверджуються: зверненням позивачки до Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області та до Комунального закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7". Надаючи правову оцінку належності обраних позивачкою способів захисту, суд зважає й на їхню ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 р. у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ((22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за цією статтею Конвенції також залежить від характеру скарги заявника. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як за законом, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 р.. (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому підсумку ефективний засіб захисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більш, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовід\~носини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 16 ЦК України установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). До того ж, відповідно до роз'яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009 № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Як вбачається з роз'яснень в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27. 02. 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. З позову [PERSON] та наданих нею та свідками в судовому засіданні поясненнях, вбачається, що обґрунтовуючи свій позов в частині відшкодування моральної шкоди, [PERSON] посилається саме на приниження її честі та гідності, вказуючи, що її образили та прилюдно принизили, висловлюючись на адресу непристойними, нецензурними словами, на які вона не заслуговує. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи роз'яснення, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами) та від 27. 02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», характер правопорушення, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь вини особи, що завдала моральної шкоди, беручи до уваги наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останньої в її заподіянні, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн., яких, на думку суду, достатньо для її компенсування. Таким чином суд приходить до висновку, що визнання образливих та принизливих висловлювань та дій [PERSON], стосовно [PERSON], що мали місце 12.08.2016, такими, що принижують її честь і гідність, а також відшкодування моральної шкоди, буде еквівалентним способом захисту порушених особистих немайнових прав позивачки. Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат по сплаті судового збору слід врахувати наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст. 4 ЗУ Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду; за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (551,20 грн.), коли позивачкою судовий збір за позовні вимоги майнового характеру був сплачений у більшому розмірі ніж встановлено законом, а саме 1378, 00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial