Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту за овердрафтом № 02-3/3о-1792.Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що 17.05.2018 року між ПАТ «КОМІНВЕСТБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредиту за овердрафтом № 02-3/3о-1792, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 7000, 00 грн. зі сплатою 30 % відсотків річних з кінцевим терміном повернення 16.05.2019 року. Свої зобов`язання за договором кредиту позивач виконав повністю, що підтверджується випискою з поточного рахунку відповідача. Позивач зазначає, що [PERSON] в порушення умов Договору, а також вимог ст.ст. 526, 530, 1048, 1054 ЦК України взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування у розмірі та строки визначені кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 03.09.2020 року має заборгованість згідно Договору кредиту за овердафтом № 02-3/3о-1792 від 17.05.2018 року в розмірі 17993,52 грн., з яких: 6993,81 грн. заборгованість за лімітом овердрафту, 8339,95 грн. відсотки за користуванням овердрафту, 2274,67 грн. нараховані штрафні санкції (пеня), 111,89 нараховане інфляційне збільшення заборгованості, 273,20 грн. 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, яку АТ «Комерційний інвестиційний банк» просило стягнути на його користь із відповідача [PERSON] . Враховуючи вище викладене просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Комерційний інвестиційний банк» заборгованість по договору кредиту за овердрафтом № 02-3/3о-1792 від 17.05.2018 року в розмірі 17993,52 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2102грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Суд констатує, що відповідачу [PERSON] було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Враховуючи те, що відзиву відповідачем до суду подано не було, клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом від жодної із сторони не надходило, суд приходить до переконання, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України проводиться без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 17 травня 2018 року між ПАТ «КОМІНВЕСТБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредиту за овердрафтом № 02-3/3о-1792 , згідно якого відповідач отримав право скористатись овердрафтом в сумі , що не перевищує встановлений ліміт, який становить 7000,00 грн. , зі сплатоюза користування 30% річних, строком на 12 місяців, з кінцевим терміном повернення по 11.07.2019 року. Згідно п.1.2. договору кредиту, сторони домовились, що ліміт овердрафту становить 7000,00 грн. Відповідно до п.1.3 договору кредиту, за користування овердрафтом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі 30% річних. П.1.5. договору кредиту строк користування овердрафтом встановлюється на 12 місяців, починаючи з 17.05.2018 по 16.05.2019 року, але в будь-якому випадку в межах строку дії платіжної картки. Згідно п.2.3. договору кредиту, відсотки за користування овердрафтом нараховується щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця. Згідно п.2.4 договору кредиту, сплата відсотків за користування овердрафтом здійснюється клієнтом до 25 числа місяця, наступного за звітним. Відповідно до п.3.2.2. договору кредиту, відповідач зобов`язалася повністю погасити наявну заборгованість за овердрафтом та відсотками при настанні кінцевого терміну користування овердрафтом, визначеного п.1.5. договору, окрім випадків продовження строку дії договору в порядку п.7.1.1. цього договору. Як вбачається з договору кредиту за овердрафтом [PERSON] отримав кошти від ПАТ «КОМІНВЕСТБАНК» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу право користування лімітом на суму 7000,00грн., що підтверджується випискою за договором, копія якої наявна в матеріалах справи. Однак, як стверджує позивач, у порушення умов кредитного договору [PERSON] належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань згідно договору, та станом на 03.09.2020 року має заборгованість в розмірі 17993,52 грн., а саме: з яких: 6993,81 грн. заборгованість за лімітом овердрафту, 8339,95 грн. відсотки за користуванням овердрафту, 2274,67 грн. нараховані штрафні санкції (пеня), 111,89 нараховане інфляційне збільшення заборгованості, 273,20 грн. 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст.12,13 ЦПК України. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п. 1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов`язання є обов`язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом. За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов`язковість виконання договірних зобов`язань. Відповідно до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання, передбачені вищезазначеним договором № 02-3/3о-1792 від 17.05.2018 року у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Не погашення відповідачем заборгованості перед банком за договором кредиту свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Таким чином, відповідач знехтував своїм правом що до подання суду доказів та можливого доведення перед судом їх переконливості. Так, як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, але як боржник він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом та сплати процентів. З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом в розмірі 6993,81 грн. підлягають до задоволення. Стосовно позовних вимог, щодо стягнення процентів за користування кредитом суд зазначає наступне. Представник позивача вказує, що станом на 03.09.2020 року [PERSON] має заборгованість за договором кредиту № 02-3/3о-1792 від 17.05.2018 року в розмірі 17993,52 грн., з яких : заборгованість по відсотках в сумі 8339,95 грн., що стверджується даними розрахунку заборгованості, долученим до матеріалів справи. Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення процентів за кредитним договором, суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом (див. пункт 54 цієї постанови), то після 16 травня 2019 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Зважаючи на правові висновки викладені у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, на переконання суду позивач неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за відсотками в розмірі 8339,95 грн., які нараховані станом на 03,09.2020 року підлягають до часткового задоволення, а саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в сумі 3036,16 гривень. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по пені, суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та дати, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму не виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до часткового задоволення, а саме до нарахування позивачем пені за період з 17.05.2018 року по 03.09.2020 року на суму 2274,67 грн. вчинені поза межами спеціальної позовної давності, а відтак до стягнення підлягає сума нарахованої пені в розмірі 1 533,03 грн. станом на 03.09.2020 року. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат станом на 03.09.2020 року в сумі 111, 89 грн. та 3 % річних станом на 03.09.2020 року в сумі 273,20 грн. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок 3% річних у розмірі 273,20 грн. та розрахунок щодо інфляційних втрат у розмірі 111, 89 грн., визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 111, 89 грн. інфляційних втрат та в частині стягнення 273,20 грн. 3% річних підлягають повному задоволенню. У відповідності до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» суми заборгованості підлягають до часткового задоволення, з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ «Комерційний інвестиційний банк» сплатив судовий збір в розмірі 2102,00 грн. (за подання позовної заяви). Предметом позову АТ «Комерційний інвестиційний банк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 17993,52 грн. Разом з тим, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 11 948, 09 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 66%). За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 1387,32 грн. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із [PERSON] підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 11 948,09 грн., а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1387,32 грн., пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial