Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

28 липня 2020 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості набутого під час шлюбу майна, а саме: автомобіль Toyota Prado, 2006 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем та залишається у його власності, та автомобіль Volkswagen Golf, 2012 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за позивачем та залишається у його власності, в розмірі 140500,00 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони з 22 листопада 2002 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини. Під час шлюбу ними набуто два автомобілі: 1) Toyota Prado, 2006 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем і перебуває у його користуванні; 2) Volkswagen Golf, 2012 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за позивачем і перебуває в її користуванні. Оскільки автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача коштує майже вдвічі дорожче за автомобіль позивача, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь відповідну грошову компенсацію. Відповідно до звітів про оцінку автомобілі коштують: Toyota Prado - 484000,00 грн.; Volkswagen Golf - 203000,00 грн. Вартість спільно набутого майна подружжя складає 687000,00 грн. Позивач має право на Ѕ частину майна загальною вартістю 343500,00 грн. Оскільки у власності позивача перебуває автомобіль Volkswagen Golf вартістю 203000,00 грн., то сума грошової компенсації, на яку має право позивач складає 343500,00 грн. - 203000,00 грн. = 140500,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, натомість її представник - адвокат Пітюренко Є.В. письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив відкласти судове засідання у зв`язку з карантином. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин. Суд зауважує, що розгляд даної справи неодноразово відкладався. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Постанова Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщеного відповідача. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 22 листопада 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ясинуватського міського управління юстиції Донецької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини. Під час шлюбу сторонами за спільні кошти придбано два автомобілі: 1) Toyota Prado, 2006 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] і перебуває у його користуванні (а.с. 14-15); 2) Volkswagen Golf, 2012 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] і перебуває в її користуванні (а.с. 33-34). Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість автомобілю Volkswagen Golf, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , з урахуванням технічного стану, умов зберігання, комплектації становить 203000,00 грн. станом на 06 липня 2020 року (а.с. 89-108). У звіті про оцінку майна зазначено, що ринкова вартість автомобілю Toyota Prado, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з урахуванням технічного стану, умов зберігання, комплектації становить 484000,00 грн. станом на 08 липня 2020 року (а.с. 109-129). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною другою якої такі є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 653/3848/15-ц. З урахуванням викладеного, та приймаючи до уваги те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що грошові кошти на придбання автомобілів Volkswagen Golf, державний номер [NUMBER] , та Toyota Prado, реєстраційний номер [NUMBER] , були особистими коштами відповідача, суд приходить до висновку, що вказані автомобілі було придбано в період шлюбу за спільні грошові кошти подружжя, тобто вказані автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Саме такий по суті висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 року № 6-2670цс16. Оскільки жодним з подружжя не було внесено на депозитний рахунок відповідної суми грошової компенсації за частину автомобілю, а автомобілі є неподільними речами, суд приходить до висновку про необхідність визнати за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності по 1/2 частині автомобілю Volkswagen Golf, державний номер [NUMBER] , та 1/2 частині автомобілю Toyota Prado, реєстраційний номер [NUMBER] . Вирішуючи щодо судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, її позовні вимоги задоволено частково, тому із відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1405,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial