Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із заявою, відповідно до якої просили визнати дійсним договір міни нерухомого майна № 94/0168 від 25.08.1994 року, укладений на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» між ними та [PERSON], [PERSON], визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається з 3-х кімнат, житловою площею 47, 4 кв.м., у тому числі кімнати 18, 3 кв.м., кімнати 18, 9 кв.м., кімнати 12, 7 кв.м., кухні 6,1 кв.м., санвузла 4,1 кв.м., коридору 4, 3 кв.м., балкону 1, 2 кв.м. Позовні вимоги мотивували тим, що 25.08.1994 року між відповідачами та [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON], на Одеській товарній біржі «GIP» був укладений договір міни нерухомого майна № 94/0168. Відповідно до вказаного договору, позивачі прийняли у власність квартиру за адресою:м. Одеса, [ADDRESS], яка складається з 3-х кімнат, житловою площею 47, 4 кв.м., у тому числі кімнати 18, 3 кв.м., кімнати 18, 9 кв.м., кімнати 12, 7 кв.м., кухні 6,1 кв.м., санвузла 4,1 кв.м., коридору 4, 3 кв.м., балкону 1, 2 кв.м., а відповідачі прийняли квартиру за адресою: [ADDRESS]. Всі істотні умови вищевказаного договору були дотримані, позивачі прийняли у власність спірну квартиру, а відповідачі, у свою чергу, звільнили її. 12.05.1995 року КП «ОМБТІ та РОН» помилково було зареєстровано договір міни № 94/0168 від 25.08.1994 року у якості договору купівлі-продажу, за яким було зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON], [PERSON]. книга 124 пр, реєстр. № 144, стр. 99. При зверненні до нотаріальної контори з питань відчуження майна позивачам було рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, у зв'язку з тим, що розпоряджатися своєю нерухомістю на свій розсуд без визнання договору міни, укладеному на біржі, дійсним позивачі не мають можливості, вони змушені звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Позивачі у судове засідання не з'явились, надали до суду заяви, згідно якої позовні вимоги підтримали, просили розглядати справу за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про слухання справи були повідомлені належним чином. Згідно ч.4 ст. 74 ЦПК України відповідач, місце проживання (перебування чи роботи) якого позивачеві невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Публікації про виклик відповідачів у судове засідання у пресі були опубліковані 05.04.2014 року та 09.04.2014 року, таким чином відповідачі про слухання справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів та за згодою позивачів, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України з винесенням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 серпня 1994 року на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON], було укладено договір № 94/0168 міни нерухомого майна, відповідно до якого позивачі прийняли квартиру за адресою:м. Одеса, [ADDRESS], яка складається з 3-х кімнат, житловою площею 47, 4 кв.м., у тому числі кімнати 18, 3 кв.м., кімнати 18, 9 кв.м., кімнати 12, 7 кв.м., кухні 6,1 кв.м., санвузла 4,1 кв.м., коридору 4, 3 кв.м., балкону 1, 2 кв.м., а відповідачі прийняли квартиру за адресою: [ADDRESS]. Дотепер договір у суді не оскаржений, договір зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» на ім'я позивачів. Відповідно до ст.. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст.. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Такі ж вимоги до договору міни передбачені ст.. 241-242 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення відповідних правовідносин. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири складається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, у випадку недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір у відповідності з ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Обов'язковість нотаріального посвідчення даної угоди була також передбачена ст. 227 ЦК України(1963 року), який діяв на момент укладення договору. Разом з тим, у відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.), діючого на момент укладення сторонами договору, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право за вимогою виконавшої договір сторони визнати угоду дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що сторони виконала усі вимоги договору міни нерухомого майна, проживали та зареєстрували за собою право власності на квартиру [ADDRESS], у органах КП "ОМБТІ та РОН". Враховуючи вищенаведене, суд вважає докази, надані позивачами достатніми та такими, що в повній мірі підтверджують обґрунтованість і правомірність позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору міни дійсним підлягають задоволенню в повному обсязі. Що ж стосується позовних вимог позивачів про визнання права власності, то суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Так у відповідності до п. 17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60- 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. У відповідності до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, суб'єктивне право позивачів на спірну квартиру підтверджене договором міни № 94/0168 від 25.08.1994 року, а з матеріалів справи не вбачається, а позивачами не надано суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що їх права та свободи взагалі будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не навели доказів у чому полягають порушення їх права власності, у тому числі і відповідачами по справі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання за кожним з них права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: partial