Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна буд. 79, корпус 7, у м. Дніпро, та зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування вимог за первісним позовом [PERSON] посилається на те, що 06 квітня 1999 року він отримав свідоцтво про право власності па житло, яке знаходиться за адресою вул. Янтарна б. 79, корпус 7. кв. 59, у м. Дніпро. 21 квітня 2004 року [PERSON] стала власником 1/2 частини квартири № 20, яка знаходиться за адресою пр. Кірова б. 44-в. м. Дніпро. 19 серпня 2006 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. 16 вересня 2009 року [PERSON] стала власником квартири № 306, яка знаходиться за адресою вул. Верещагіна, б. 101, м. Дніпро. 28 травня 2015 року [PERSON] подала заяву на імя директора СШ №13 про прийняття їхнього сина [PERSON] на навчання в зазначену школу. 30 серпня 2015 року [PERSON] вибула із зареєстрованого місця проживання, а саме з квартири № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, б. 79, корпус 7, у м. Дніпро, та почала постійно проживати в квартирі № 20, яка знаходиться за адресою: пр. Кірова, буд. 44-в, у м. Дніпро, та належить їй на праві власності. Проте, за домовленістю [PERSON] мала проживати разом з їхнім сином [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Зазначену квартиру подарувала відповідачці його сестра. Підставою для її переїзду слугували подружні негаразди. Підтвердженням факту не проживання [PERSON] за зазначеною адресою з 30.08.2015 року є її пояснення в запереченнях по справі № 202/932/16-ц. Також, інформація про те, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 30.08.2016 року, міститься в заяві [PERSON] на імя начальника Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, та в його поясненнях підполковнику міліції на зазначену заяву. Факт того, що [PERSON] вибула з зареєстрованого місця проживання можуть підтвердити свідки, які зазначені в заяві [PERSON] на ім'я начальника Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 17грудня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. [PERSON] зареєстрована разом із ним в квартирі № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, б. 79, корпус 7, у м. Дніпро, проте з 30.08.2015 року і по теперішній час без поважних причин не проживає в цій квартирі, за житлово-комунальні послуги не сплачує. Витрати повязані з житлом сплачується тільки за його рахунок. Перешкод [PERSON] у користуванні квартирою № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, буд. 79, корпус 7, у м. Дніпро, ніхто не створював і не створює. Доводи [PERSON] про те, що він її силою вивіз до родичів 30.08.2015 року, спростовуються тим, що [PERSON] ще 28.08.2015 року добровільно написала заяву на імя директора СШ № 13 про прийняття їхнього сина [PERSON] на навчання в зазначену школу, яка знаходиться недалеко від фактичного місця проживання [PERSON]. Відповідно до усної домовленості [PERSON] разом з їхнім сином мали проживати у квартирі, яку їй подарувала його сестра. Таким чином, [PERSON] вже 28.08.2015 року мала намір проживати в своїй власній квартирі і примусу щодо її переїзду ніхто не здійснював. Реєстрація місця проживання [PERSON] за зазначеною адресою не дає йому, як власнику, в повній мірі реалізовувати своє право власності. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] в силу положень закону втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки була відсутня без поважних причин понад один рік. Перешкод у користуванні житлом [PERSON] ніхто не чинив. Відсутність перешкод у користуванні житлом була встановлена і підрозділами МВС України в ході перевірки, яка була проведена на підставі поданої [PERSON] відповідної заяви. До того ж, [PERSON] мас право власності на 1/2 частину квартири № 20, яка знаходиться за адресою: пр. Кірова, буд. 44-в, в м. Дніпро, де вона наразі і проживає. Відповідач [PERSON] не погодилася із позовними вимогами [PERSON] та предявила до нього зустрічну позовну заяву у якій просить суд: вселити її разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], у квартиру № 59, корпус 7, у будинку № 79, по вулиці Янтарна, у м. Дніпро, зобовязавши [PERSON] надати їй, [PERSON], ключі від усіх приміщень зазначеної квартири. В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з [PERSON] вона одружилася 19 серпня 2006 року. Їхній шлюб був офіційно зареєстрований Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 333. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року шлюб був розірваний. Від спільного подружнього життя вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає із нею та перебуває на її утриманні та вихованні. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року з [PERSON] на її користь стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі розміром 1000 грн. щомісяця, які позивач не сплачує, ніякої допомоги на утримання сина не надає, та оспорює розмір стягнутих з нього аліментів у апеляційному суді. їхній син [PERSON] є інвалідом дитинства, про що свідчить довідка управління праці та соціального захисту населення від 02.03.2015р. № 695/1, посвідчення дитини-інваліда. З 2001 року вона та [PERSON] проживали разом в квартирі, що є предметом спору, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Квартира № 59, в корпусі 7, у будинку № 79, по вул. Янтарній, в м. Дніпро, дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності набутої в порядку безоплатної приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1999 року згідно розпорядження виконкому міської Ради народних депутатів від 06.04.1995 року № 3/1201-99. 19.04.2010 року вона, [PERSON], зі згоди чоловіка [PERSON] була у встановленому законом порядку зареєстрована за адресою спірної квартири, як член сімї власника житла. Їхній син [PERSON] з часу свого народження проживає у спірній квартирі та 19.04.2010р. зареєстрований, як член сімї власника житла. У серпні 2015 року відповідач [PERSON] вигнав її з квартири, в якій вони з сином проживали та були зареєстровані, змінив замки у квартирі, тому зараз вона і їхній малолітній син [PERSON] вимушені тимчасово проживати у квартирі її матері за вищезазначеною у позові адресою. 06 жовтня 2015 року, 03 грудня 2015 року, 04 квітня 2016 року, 12 серпня 2016 року вона зверталася до органів поліції з заявами про притягнення [PERSON] до відповідальності за незаконне позбавлення її та сина житла. Органи поліції лише проводили бесіду з [PERSON] щодо неприпустимості протиправних дій та розяснювали їй, що зазначені у її заявах питання вона може вирішити у судовому порядку. Первісний позивач [PERSON] не визначився з характером правовідносин за своїм позовом посилаючись відразу й на ст. 391 та ст. 405 ЦК України, та разом з цим застосовує за своїми позовними вимогами ст.72 ЖК України, що є взаємовиключними підставами за його первісним позовом. Посилання [PERSON] у своєму первісному позові на ст. 72 ЖК України є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фонду. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї слід врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.ї. Подібне у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.). При розгляді первісного позову [PERSON] треба прийняти до уваги положення закону та врахувати, що вона та її малолітній син [PERSON] вселилися у квартиру з дозволу її власника [PERSON] та проживали у ній на правах членів сім'ї останнього, у той же час малолітній син [PERSON] мешкав у квартирі з народження, та [PERSON] чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, шляхом заміни замків від вхідних дверях у квартиру, тому наявні підстави для захисту її порушеного права та прав малолітнього сина [PERSON] на житло. Отже, вона та її син [PERSON] зареєстровані та проживають у спірному житлі за згодою власника [PERSON], тобто як члени сім'ї, що не суперечить змісту ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР у визначенні поняття "члена сім'ї власника житла". Вважає, що відсутність її у квартирі № 59, корпус 7, в будинку 79, по вул. Янтарній, в м. Дніпро, має місце за поважних причин у звязку зі створенням перешкод у доступі до квартири, а тому в силу ст. 405 ПК України право користування житлом ані вона, ані син [PERSON] не втратили. Факт розірвання шлюбу із [PERSON] за його позовом не є підставою для звільнення нею квартири (ст. ст. 9, 156 ЖК УРСР), зайнятої правомірно, а тому вважає первісні позовні вимоги [PERSON] безпідставними. Первісний позивач [PERSON] у своєму первісному позові також підтверджує поважність причин її непроживання у спірній квартирі, вказуючи на подружні негаразди між ними та посилається на її звернення до правоохоронних органів з приводу його неправомірних дій щодо позбавлення її та сина право на житло та додаючи до позову копію заяви до поліції та свої пояснення надані у поліції. Первісні позовні вимоги [PERSON] суперечать не тільки висновкам Верховного Суду України, що зроблені у постановах, на які вона посилалась вище у своєму позові, а й судовій практиці Верховного Суду України щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод складеної у вигляді узагальнень від 01.07.2014р. Іншого житла на праві власності чи на праві користування, ані вона, ані малолітній син, інвалід дитинства - [PERSON], не мають, що підтверджується інформаційною довідкою з держреєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира [ADDRESS] (колишній пр. Кірова), в якій вона та син тимчасово проживають, належить у цілому її матері [PERSON] на праві приватної власності, та яка одна зареєстрована в даній квартирі. Сам позивач, перебуваючи із нею у судових спорах по декільком справам її місце проживання вказує: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги первісного позову підтримав та посилаючись на викладені у ньому обставини заяву [PERSON] просив задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити пред'явлену нею зустрічну позовну заяву, а у задоволенні первісного позову просила відмовити повністю. В обґрунтування позиції посилалася на викладені у зустрічній позовній заяві обставини. Треті особи у судове засідання не з'явилися, своїх представників до суду не направили, заперечення проти позовних заяв сторін надано не було. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року (справа № 202/8493/15-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28.12.2015 року та судом було встановлено, що на момент розгляду й вирішення справи про розірвання шлюбу між сторонами, вони проживали окремо, спільного господарства не вели та поміж ними було досягнуто згоду, що після розірвання шлюбу неповнолітній син й надалі залишатиметься проживати із матір'ю [PERSON] Судом також встановлено, що сторони зареєстровані у квартирі № 59, що у корпусі 7, буд. № 79, по вул. Янтарній у місті Дніпро, зокрема [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 19 квітня 2010 року, а [PERSON] з 25 березня 1996 року. Зазначена квартира в цілому належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1995 року, куди [PERSON] була вселена зі згоди власника квартири, як член його сім'ї (дружина). [PERSON] з 21.04.2004 року є власницею ? частини двохкімнатної квартири, загальною площею 53,7 кв.м. та житловою 29,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], де вона проживає разом із сином [PERSON] після припинення подружніх стосунків із [PERSON] Згідно із довідкою за підписом директора СШ № 13 від 15.08.2016 року, син сторін [PERSON], дійсно навчається у 2-А класі СШ № 13 Кіровського району міста Дніпро. Також, судом встановлено, що [PERSON] мала у власності ще одну квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Верещагіна, 101/306, яку їй 16.09.2009 року подарувала рідна сестра позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] на підставі договору дарування від 16.09.2009 року. Зазначену квартиру [PERSON], одразу ж після припинення подружніх стосунків із [PERSON], продала 10 вересня 2015 року за 147677,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу на користь гр. [PERSON] У жовтні 2015 року, серпні 2016 року [PERSON] зверталася до Індустріального ВП ДВП ГУ НП України в Дніпропетровській області із заявами про противоправну поведінку [PERSON], який на її думку, протиправно виселив і не допускає її до спірної квартири, вивіз її речі та речі дитини. З показів допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що у примусовому порядку [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] із спірної квартири не виселяв. Свідки підтвердили, що [PERSON] у звязку із погіршенням сімейних стосунків із [PERSON] заздалегідь планувала виїхати із спірної квартири, для чого завчасно винаймала транспортний засіб та водія ([PERSON]В.). При цьому, [PERSON] зібрала та вивезла із спірної квартири усі речі, побутову техніку, усе цінне майно і предмети тощо і перевезла до свого нового місця проживання. [PERSON] не виганяв [PERSON] із квартири та навпаки забезпечив свою дитину сина [PERSON] і [PERSON] житлом, вмовивши свою рідну сестру подарувати [PERSON] квартиру, яку [PERSON] одразу ж після припинення подружніх стосунків із чоловіком продала. При цьому [PERSON] ніколи не чинив [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою. Свідок [PERSON] вказав, що його подруга попросила перевезти її знайому ([PERSON]), яка розходилася із чоловіком та переїздила на нове місце проживання. Коли він під'їхав до будинку, де мешкала [PERSON], останньою усі речі вже було акуратно спаковано. [PERSON] допомагав дружині [PERSON] виносили речі, меблі і техніку з квартири. Коли вони усі приїхали разом із речами, меблями і технікою на пр. Кірова до будинку, де [PERSON] мала мешкати, її чоловік [PERSON] допомагав розвантажувати автомобіль, виносив до нового помешкання усі речі, серед яких він також бачив меблі, пральну машину, техніку та інші побутові предмети. При цьому, переселення [PERSON] здійснювалося добровільно, будь-якого примусу з боку [PERSON] він не помітив, все було в нормальній та спокійній обстановці. Свідок [PERSON] вказала, що задовго до переїзду [PERSON], остання їй повідомляла про погіршення стосунків із чоловіком [PERSON] та сповіщала про її наміри переїхати проживати у інше помешкання. Коли [PERSON] виселялася із квартири, [PERSON] віддав їй усі речі, меблі, техніку, цінне рухоме майно. Також їй відомо, що через свою сестру [PERSON] забезпечив [PERSON] та їхнього спільного сина квартирою. Замки на вхідних дверях [PERSON]О змінив через тривалий час після того, як [PERSON] самовільно виїхала із квартири. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого иемайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями сіп. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтю 406 ЦК України передбачені випадки, коли сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом... Вирішуючи спір по суті, відповідно до приписів ст.ст. 212-214 Ц1ІК України та ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд виходить з того, що [PERSON], як член сім'ї [PERSON] понад один рік без поважних причин не проживала у спірній квартирі, що належить на праві власності [PERSON], у зв'язку з чим втратила право користування нею. Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, а також встановлено із показів допитаних у судовому засіданні свідків, що [PERSON] з власної волі виселилася із квартири позивача за первісним позовом ще у серпні 2015 року забравши із спірного житлового помешкання усі цінні побутові речі та майно. Таким чином, після припинення подружніх відносин та після розірвання шлюбу між сторонами і з моменту набрання рішенням законної сили (28.12.2015 р.), фактично і вже припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, оскільки [PERSON] вже з власної волі не мешкала у квартирі позивача за первісним позовом, сама виселилася із неї, та перестала бути членом його сім'ї. За встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зокрема суд вважає, що є законними і обґрунтованими вимоги позивача за первісним позовом про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місяця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають. У задоволенні зустрічного позову суд вважає необхідним відмовити, оскільки враховуючи, що [PERSON] самовільно полишила спірне житлове приміщення у серпні 2015 року у звязку із припинення спільного проживання із [PERSON] та з грудня 2015 року не може вважати членом його сім'ї. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 551 грн. судового збору.

Outcome: partial