Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

29 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції якого від 04.11.2015 р. зазначив, що він є жителем [INFO] та депутатом [PERSON] селищної ради. Так, у газеті «Сучасний Авангард» від 28.03.2015 р. № 3 (35), засновником якої є [PERSON] селищна рада Овідіопольського району Одеської області, головним редактором [PERSON] у рубриці «Правда против кривды» була опублікована стаття [PERSON] під назвою «Сам-то оратор кто?», у якій оприлюднена відносно нього інформація наступного змісту: - «[PERSON] …. Когда работал механиком в старом гараже, автозапчасти привозил, а дефицитные хранил у себя дома, и когда кому-то нужны были, приносил и говорил, что купил их»; - «Я не могу даже написать это слово, которое он употребляет, потому что этот оратор сам что ни есть г…», містить його образу, яка висловлена у брутальній,\~ непристойній формі, принижує його гідність, честь та ділову репутацію Посилаючись на те, що інформація «[PERSON] …. Когда работал механиком в старом гараже, автозапчасти привозил, а дефицитные хранил у себя дома, и когда кому-то нужны были, приносил и говорил, что купил их», є недостовірною, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати її недостовірною, зобовязати [PERSON] селищну раду Овідіопольського району Одеської області та головного редактора газети [PERSON] у першому номері газети «Сучасний Авангард», після набрання чинності рішенням суду спростувати в газеті цю інформацію та публічно вибачитись перед ним та стягнути з відповідачів [PERSON] селищної ради, головного редактора газети «Сучасний Авангард» [PERSON] та автора статті [PERSON], в солідарному порядку на його користь моральну шкоду у розмірі 6000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнений позов. Представник відповідача [PERSON] с/р та представник відповідачки головного редактора газети «Сучасний Авангард» [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з мотивів, викладених у своїх письмових запереченнях на позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, а відомості, викладені ним факти у своєму листі, адресованому мешканцям смт. Авангард, який без його згоди і з невідомих йому причин був опублікований у вигляді статті у газеті «Сучасний Авангард» від 28.03.2015 р. № 3 (35) є правдивими і такими, що жодним чином не порушують честі, гідності та ділової репутації позивача. Заслухавши думку представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 275 ЦК України - фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Статтею\~ 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 р. передбачено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім 'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У п. 15 зазначеної вище Постанови, Пленум ВСУ розяснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетича поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У відповідності до положень ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, п. 18 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ - обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також пунктом 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. Судом встановив, що у газеті «Сучасний Авангард» від 28.03.2015 р. №3 (35), засновником якої є [PERSON] селищна рада Овідіопольського району Одеської області, у рубриці «Правда против кривды» була опублікована стаття [PERSON] під назвою\~ «Сам-то оратор кто?», у якій оприлюднена відносно позивача інформація такого змісту: - «[PERSON] …. Когда работал механиком в старом гараже, автозапчасти привозил, а дефицитные хранил у себя дома, и когда кому-то нужны были, приносил и говорил, что купил их»; - «Я не могу даже написать это слово, которое он употребляет, потому что этот оратор сам что ни есть г…». (а.с. 35). Тобто, на думку суду, у вказаній статті газети викладена негативна інформація, конкретні фактичні твердження відносно позивача, що він під час роботи з 1974 року по 1979 рік механіком у колишньому радгоспі «Авангард» порушував трудову дисципліну та порядок зберігання державного майна, зберігав дефіцитні запасні частини не у складі радгоспу, де працював, а у себе вдома, і при видачі цих запасних частин говорив, що купив їй. Ця інформація порушує право позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації та принижує його. Жодних доказів того, що поширена відносно позивача інформація є достовірною, відповідачі суду не надали, а тому позовні вимоги в частині визнання недостовірною цієї інформації, зобовязання відповідачів спростувати її, суд вважає обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. Також, у реченні зазначеної статті : «Я не могу даже написать это слово, которое он употребляет, потому что этот оратор сам что ни есть г…» - на думку суду, міститься образа позивача, яка висловлена у брутальній,\~ непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. Судом не приймаються до уваги заперечення відповідача [PERSON] стосовно того, що він у своєму листі по відношенню до особи позивача в слові «г……» не мав на увазі образити позивача, а як він пояснив в судовому засіданні, мав на увазі, наприклад слово «грязь» - враховуючи, що вказану позицію відповідач висказав суду нечітко, межуючись в поняттях образ позивача, а також той факт, що в останньому реченні тексту самого листа [PERSON], оригінальність і справжність якого він підтвердив в судовому засіданні, чітко визначено саме нецензурне слово «га….» (а.с. 39-41). Однак, незважаючи, що слово, яке містить образу, у газеті надруковано скорочено, але у загально прийнятому значенні воно містить саме образу. Про це свідчить сама копія вказаного листі [PERSON] до редакції газети, у якій слово образи написано повністю (а.с. 39-41). Пленум Верховного Суду України в п. 26 постанови від 27 лютого 2009 року №1 зазначив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині зобовязання [PERSON] селищної ради Овідіопольського району Одеської області та [PERSON] оприлюднити в газеті «Сучасний Авангард» публічне вибачення перед позивачем задоволенню не підлягають. Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Порушенням особистих немайнових прав, яке виразилось у поширенні інформації, яка принижує честь та гідність позивача, його репутацію, а також публічною образою позивача, висловленою у брутальній, непристойній формі, яка також принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, відповідачі\~ [PERSON], як автор статті та головний редактор газети\~ «Сучасний Авангард» [PERSON] під контролем якої виходить в друк вищевказана газета, заподіяли позивачу моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із приниженням його честі, гідності, ділової репутації та образи. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер та обсяг душевних страждань, які зазнав позивач у звязку із приниженням його честі, гідності, ділової репутації і образи, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і визначає її у розмірі 2000 грн. В іншій частині позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, а також вимоги до [PERSON] с/р, яка є засновником газети, однак не втручається в редакційну політику газети і відповідно не несе відповідальності за правдивість надрукованих статей, чий обовязок покладається на головного редактора газети [PERSON], задоволенню не підлягають, враховуючи при цьому, що будь-яких посилань у газеті «Сучасний Авангард» з приводу того, що редакція газети не несе відповідальності за зміст статей і це є особиста думка кожного автора статті відсутні. Заперечення представника відповідача [PERSON] про те, що оприлюднена у газеті відносно позивача інформація не містить образи та містить лише оціночні судження, суд до уваги не приймає тому, що вони не відповідають дійсності, спростовуються наведеними вище доказами. (а.с. 23-28). Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~ з відповідачів [PERSON] та головного редактора газети «Сучасний Авангард» [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі по 243 грн. 60 коп. з кожного. (а.с. 1).

Outcome: partial