Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що відповідно до договору дарування квартири від 19.03.2002 р, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С., [PERSON] (2/3ч.) та [PERSON] (1/3ч) належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі, також зареєстрований відповідач по справі [PERSON] . Відповідач у вказаній квартирі не проживає, квартирою не користується, будь-які речі відповідача в ній відсутні, однак відповідач продовжує бути зареєстрованим у квартирі позивача, участі в утриманні квартири не бере, платежі за житлово-комунальні послуги не сплачує, а своєю реєстрацією змушує позивача як співвласника квартири нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Вказані обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов від 16.03.2020р. посвідчений ЖБК «Жовтень-2», з якого вбачається, що відповідач по справі [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2018р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та встановлено, що сторони проживають окремо з листопада 2018 року. Таким чином, відповідач своєю реєстрацією створює перешкоди позивачу у вільному користуванні та розпорядженні майном. Добровільно з місця реєстрації відповідач не знімається, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, однак підтвердив, що не проживає у спірній квартирі з травня 2018 року. Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору дарування від 19.03.2002 року є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.9/. За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.13/. Відповідно до акту голови правління ЖБК «Жовтень-2» від 16.03.2020р. [PERSON] , [INFO] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. Крім того, судом встановлено, що і не заперечувалось [PERSON] , що у спірній квартирі не проживає протягом трьох років та на даний час мешкає за іншою адресою. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved