Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

19.09.2018 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: в будинку [ADDRESS] В обгрунтування заявлених вимог у позовній заяві вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2005 року [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON], який є сином позивача, по теперішній час є зареєстрованим у вказаному будинку, однак в ньому фактично не проживає з 2014 року, його місце проживання позивачу не відоме. 16.08.2018 року комісією під головуванням сільського голови Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області Дорошенко Ю.І. та депутата Гаврош В.М. був складений Акт обстеження про не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації з 2014 року. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися ним та негативно впливає на її бюджет. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2005 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.04.2005 року, [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] Із довідки про склад сім'ї Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області від 16.08.2018 року № 537 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] [INFO] З акту-обстеження від 16.08.2018 року, складеного сільським головою Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області Дорошенко Ю.І. та депутатом Гаврош В.М., в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2014 року. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім'ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що відповідач не проживає в спірному будинку з 2014 року з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред'явлено до суду у вересні 2018 року. Відповідач не проживає у будинку позивача більше року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Тому позов в частині визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги в частині зняття з реєстрації за місцем проживання, то вона не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється на підставі рішенням суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). На підставі викладеного,

Outcome: partial