Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

17 лютого 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення із [PERSON] додаткових витрат на утримання дітей. У позовній заряві [PERSON] зазначила, що вона та відповідач є батьками [PERSON] та [PERSON] , які проживають із нею та перебувають на її утриманні. [PERSON] на підставі рішення суду сплачує аліменти на утримання дітей. Діти навчаються в спеціалізованих школах, мають здібності до футболу. Для розвитку їх здібностей позивачем понесені витрати: на придбання спеціального спортивного спорядження, оплата участі в тренувальних зборах. Загальний розмір понесених витрат у 2018-2020 роках склала 16964,13 грн, половину з яких позивач прохає суд стягнути з відповідача, оскільки добровільно відшкодувати такі витрати відповідач не бажає. Крім цього, позивач зазначає, що в період з 2019 року по 2020 рік нею понесені додаткові витрати на лікування дітей у розмірі 6883,01 грн, половину з яких вона також прохає стягнути з відповідача. Також [PERSON] прохає стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу. 15 квітня 2021 року судом отримано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки він сплачує на утримання дітей аліменти, понесені позивачем витрати не є додатковими та розміру аліментів достатньо для утримання дітей. Крім цього зазначив, що має скрутне матеріальне становище та на його утриманні перебуває іще одна малолітня дитина, тому не має змоги нести додаткові витрати на утримання дітей. Враховуючи зазначене, прохає в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач, [PERSON] , а також її представник, адвокат Галушко С. С., в судовому засіданні підтримали позов повністю та прохали його задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані суду письмові заперечення і прохав відмовити в задоволенні позову. Крім цього зазначив, що надані стороною позивача витрати на правову допомогу є завищеними, не відповідають середнім цінам на правову допомогу в Кобеляцькому районі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 8,9 ). На підставі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року по справі № 532/548/15-ц із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку (а.с. 11, 110). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованаПостановою Верховної Ради УкраїниN789-XIIвід 27лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У відповідності до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зазначена стаття СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Таке положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається в статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до статтей 181,182 СК. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину є довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, перебування малолітньої дитини у закладі охорони здоров`я. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ( в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року , ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-Х11 від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 3 зазначеної Конвенцій визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 6 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя (ч.1) та держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини ( ч.2). Згідно ст.7 вказаної Конвенції дитина має право на піклування батьків з моменту народження. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п.1 ст.27 зазначеної Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а ч.2 вказаної статті передбачено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вищенаведеними нормативними актами, які необхідно застосувати при розгляді позовної заяви [PERSON] чітко визначено, що рішення судом має прийматись для забезпечення якнайкращого всебічного розвитку дітей, піклування щодо стану здоров`я і в першу чергу пріоритет мають інтереси дітей сторін, а мати й батько несуть рівний тягар в забезпеченні вказаних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] з 16.08.2016 року навчається в комунальному закладі «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради» та знаходиться на неповному державному утриманні, а також є вихованцем футбольної школи «Ворскла». [PERSON] звільнена від батьківської плати за утримання сина. Матеріальне забезпечення сина ( прямі чи додаткові витрати на навчання, проживання, харчування, медичне обслуговування, форменний одяг, транспортні витрати) в 2019-2020 роках проводились за рахунок батьків (а.с.12,16, 129). [PERSON] є вихованцем Кобеляцької дитячо- юнацької спортивної школи сектору освіти райдержадміністрації відділенні футболу (а.с.13). Із квитанцій 0.0.1378855825.1, 0.0.1049675184.1 вбачається, що [PERSON] сплатила 3200 грн як батьківську доплату за путівку в табір за [PERSON] - отримувач ДОЦСТ Миргородський (а.с.14), 2549,13 грн - доплата за путівку в дитячий оздоровчий заклад санаторного типу Нові Санжари Національної гвардії України за [PERSON] (а.с.15). Таку квитанцію суд вважає неналежним доказом по справі, оскільки така квитанція не доводить суду, що оплата пов`язана з розвитком саме спортивних здібностей дитини. Крім цього, суду не доведено, що вона є неминучою. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до правових висновків Верховного суду у постановах від 30.01.2019 року у справі № 205/4622/16-ц, від 30.07.2018 року у справі №522/6424/16-ц, від 26.09.2018 року у справі №761/6933/17, від 10.01.2019 року у справі № 369/11745/16ц, не відносяться до додаткових витрат наступні: витрати одного з батьків на відвідування дитиною спортивної секції та дитячого гуртка, витрати з придбання канцелярських товарів, одягу та взуття, витрати позивача на літній відпочинок за умови, якщо місце відпочинку дитини обиралось позивачем на власний розсуд, без узгодження з відповідачем, витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка. Надану суду довідку про те, що [PERSON] під час учбово-тренувальних зборів харчувався 2 рази на день за власні кошти, в зв`язку з чим на обіди витрачено 1190 грн ( а.с.16) не є належним доказом по справі. Суд не вважає такі витрати додатковими. Відповідач сплачує аліменти на утримання дітей та витрати на харчування є щоденними витратами, які носять систематичний характер, є передбачуваними та не можуть вважатись особливою обставиною, яка потребує додаткових витрат з боку іншого з батьків у розумінні ст. 185 СК України, оскільки такі витрати повинні покриватись за рахунок аліментів, які стягуються з відповідача на підставі рішення суду. Сімейний кодекс України виходитьз принципу рівності прав та обов`язків батьків, а тому на позивача також покладається обов`язок брати участь у витратах на дітей, у тому числі, на щоденне харчування. При цьому судом враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.04.2019 року у справі № 233/3518/17. Щодо понесених позивачем витрат на придбання одягу та взуття на загальну суму 10025 грн (а.с. 17-21) суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно неповнолітні діти сторін по справі навчаються в спортивних школах і мають досягнення з футболу ( а.с.25-28). Однак, суд вважає, що витрати позивача на придбання спортивного взуття та одягу дітям не є додатковими витратами. Суду не надано доказів, що такі витрати були неминучими та необхідними саме для розвитку здібностей дітей ( зокрема рекомендації шкіл по придбанню конкретного взуття чи одягу). Суд вважає, що додаткові витрати на дитину мають бути викликані особливими обставинами. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення; ці кошти є додатковими на відміну від аліментів, що стягуються на утримання дитини; у випадку коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17). Разом з тим, суд вважає, що у витратах, понесених при звичайному способі життя, навіть якщо вони і є додатковими, однак не зумовлені вказаними вище особливими обставинами, участь другого з батьків обов`язковою не є. Саме до таких витрат суд відносить витрати на спортивний одяг і взуття для дітей, які відвідують спортивні школи. Судом також встановлено, що позивач, [PERSON] в період з 2018 року по 2020 рік понесла витрати на лікування дітей в сумі 6811,11 грн (а.с.29-51). Про те, що такі витрати понесені позивачем саме на лікування дітей не заперечував у судовому засіданні й [PERSON] . Посилання [PERSON] , що витрати на стоматологічні послуги є необґрунтованими, оскільки позивач мала право скористатись послугами безкоштовного стоматолога суд вважає безпідставними, оскільки сам відповідач у судовому засіданні повідомляв суду, що користується послугами того ж стоматолога, який надавав послуги неповнолітнім дітям. Надані позивачем документи є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що нею понесені витрати на лікування дітей в лікаря-стоматолога, що узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 12 березня 2020 р. у справі № 520/12681/17. При цьому суд не приймає до уваги надані позивачем квитанції, які містяться на а.с. 33 (мається додатковий напис чорнилом), 40 (перший в останньому ряду зліва) та 44 ( мається додатковий напис чорнилом), оскільки якість наданих документів не дає можливості встановити розмір витрат, назву придбаних ліків, а як наслідок дійти висновку, що вони понесені на лікування дітей. Таким чином, судом встановлено, що в період з 2018 року по 2020 рік позивачем понесені додаткові витрати на утримання дітей в сумі 6811,11 грн. При вирішенні питання щодо можливості відповідача сплатити половину вартості понесених витрат суд враховує, що [PERSON] має на утриманні одну малолітню дитину, [PERSON] (а.с.92), має низький дохід (а.с. 95, 101-109), а також розмір понесених позивачем додаткових витрат. Суд вважає, що відповідач має можливість сплатити половину понесених позивачем витрат, що становить 3405,55 грн. Надані відповідачем квитанції про перерахування коштів [PERSON] не є належними доказами по справі та не спростовують висновків суду щодо понесених позивачем додаткових витрат, оскільки такі витрати носять добровільний характер і надаються безпосередньо дитині (а.с. 113-117). Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що батько йому допомагає, однак суд вважає, що зазначена обставина є підставою для звільнення [PERSON] від сплати додаткових витрат, понесених позивачем. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. [PERSON] , як позивач за вимогами про оплату додаткових витрат на дітей є звільненою від сплати судового збору за подання позовної заяви (п.3 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір»), відтак, судовий збір в озмірі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Разом з тим, оскільки позов [PERSON] задоволено частково (ціна позову складала 11923,57 грн, а судом прийнято рішення про стягнення 3405,55 грн), то із відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідно складає 259,42 грн. При вирішенні питання щодо відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступних висновків. На підтвердження понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу суду надано розрахунок витрат на правничу допомогу, згідно якої вбачається, що адвокатом Галушко С. С. надані юридичні послуги, на які витрачено 6 год 30 хвилин. Із акту приймання-передачі правничих послуг вбачається, що адвокатом виконані зобов`язання за договором (а.с.159, 161). Вид і час послуги відповідачем не оспорюється. Крім цього суду надано договір № 17 про надання правничої допомоги від 12 лютого 2021 року, відповідно до якого вбачається, що сторони домовились, що вартість 1 години роботи адвоката при наданні правничої допомоги Клієнту за цим Договором становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, а саме 1135 грн. На цей час договір є чинним, а отже суд не має права втручатися в договірні відносини сторін. Разом з тим, враховуючи, що позов [PERSON] задоволено частково, а також з урахуванням матеріального стану відповідача, суд вважає можливим зменшити розмір правничої допомоги, яка підлягає відшкодуванню, із заявлених 7377,50 грн до 2500 грн.

Outcome: partial