Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

25 жовтня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 08.09.2007 [PERSON] було підписано заяву б/н, згідно якої він отримав кредит у розмірі 2030,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Одержання та використання кредитних коштів передбачає обов`язок позичальника погашати заборгованість по кредиту, відсоткам та іншим зобов`язанням, які передбачені умовами угоди. Оскільки [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з нього на користь банку заборгованість у загальному розмірі 11847,22 грн, що складається з: 1341,24 грн - заборгованість за кредитом, 5950,80 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3752,93 грн - заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 552,25 грн - штраф (процентна складова). В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно з письмовим клопотанням, долученим до позовної заяви, позивач просив розглядати справу без участі представника банка, позовні вимоги підтримуються в повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що отримував кредит в ПриватБанк, але згідно з рішенням суду ще у 2014 році з нього стягнуто заборгованість, яку погашено. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, тому просив відмовити у задоволені позову. З`ясувавши позицію та доводи сторін, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 2007 року відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8). З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які йому були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку. Також в анкеті зазначено, що відповідач у разі порушення ним термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`ящань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн+5% від суми позову. Банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. Відповідач покладені на нього зобов`язання належним чином не виконував, зважаючи на що у нього утворилась заборгованість, яка згідно доводів банку та наданого останнім розрахунку, складає 11847,22 грн. Позивач у судовому засіданні наполягав на застосування позовної давності до вимог банку. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк». Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 3.1.1. Умов та правил, які є складовою кредитного договору, строк дії карти зазначений на самій карті (місяць та рік); картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Сторонами на підтвердження своїх доводів не надано суду доказів на підтвердження строку дії кредитної картки відповідача, а тому суд вважає, що до суду з даним позовом позивач звернувся в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки. При цьому дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності пов`язується із визначенням строку виконання зобов`язання. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України передбачено обов`язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд приходить висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1341,24 грн. Також суд приходить висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за процентами в межах строку позовної давності щодо вказаних місячних платежів, а саме за період з 25 жовтня 2016 року по 27 вересня 2019 року, тобто за три роки, що передували зверненню банку до суду з даним позовом. Враховуючи наведене, суд стягує проценти за користування кредитом в межах строку позовної давності, за період з 25 жовтня 2016 року по 27 вересня 2019, виходячи із процентної ставки 24 % річних, яка діяла станом на час укладення. Період часу з 25 жовтня 2016 року по 27 вересня 2019 року включає в себе 1067 днів. Таким чином, проценти за вказаний період дорівнюють 954,07 грн (1341,24 грн Х 1067 дня Х 24 % / 360). Враховуючи наведене, суд стягує з відповідача на користь банку заборгованість за процентами в розмірі 954,07 грн. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, вимоги банку про стягнення неустойки підлягають задоволенню, з урахуванням строку позовної давності, за період з 25 жовтня 2018 року по 27 вересня 2019 року. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості (а.с. 4-7), заборгованість відповідача за пенею за вказаний період складає 120,69 грн (3752,93 грн - 3632,24 грн), які суд стягує з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 250,00 грн та процентної складової в розмірі 552,25 грн), то суд відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи, що судом частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені за період позовної давності, відсутні підстави для стягнення нарахованих банком штрафів за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. За таких обставин суд приходить висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 1341,24 грн, заборгованості за процентами в розмірі 954,07 грн та заборгованості за пенею в розмірі 120,69 грн, всього заборгованості в розмірі 2416,00 грн. Посилання відповідача на те, що рішенням суду у 2014 році з нього вже стягнуто заборгованість за даним кредитним договором та на сьогоднішній день заборгованість погашено, судом не приймаються до уваги, оскільки рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.07.2014 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість кредитним договором № DNABRC04830055 від 22.10.2007 року у сумі 11511,50 грн., а предметом даного позову є стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 08.09.2007. Таким чином, вказані доводи відповідача спростовуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №654/2349/14-ц. Банком під час пред`явлення позову було сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial