Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~29.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у якому просить встановити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер 13.05.2012 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що окрім нього спадкоємцями першої черги після батька були матір та брат позивача, [PERSON] та [PERSON], які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. У свою чергу позивач не подав заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини через незнання порядку проведення процедури спадкування, а також через тяжкий матеріальний стан. Вважає, що строк він пропустив з поважних причин. 29.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення від права на спадкування, у якому просить усунути від права на спадкування [PERSON] після смерті [PERSON], померлої 14.11.2016 року, та [PERSON], померлого 13.05.2012 року. Свої вимоги мотивує тим, що він є спадкоємцем за заповітом після матері [PERSON] [PERSON] його брат, [PERSON], також подав заяву про прийняття спадщини після матері. За життя відповідач ухилявся від виконання обовязку щодо утримання матері, яка через похилий вік і тяжку хворобу була у безпорадному стані. Також відповідач не допомагав доглядати й батька. Позивач же все життя був поруч із батьками, допомагав їм будувати будинок, придбавав ліки, продукти харчування, обробляв огород. Згодом поховав обох батьків та встановив памятники. З урахуванням викладеного, на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України, позивач просив усунути [PERSON] від спадкування за законом після смерті батьків. 15.06.2018 року цивільні справи за зазначеними позовами було обєднано в одну справу, визначено позовні вимоги, про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідач в судові засідання не зявився, справа розглядалася за участі його представників, письмових заперечень або відзиву на позов не подав. Представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Позивач подав пояснювальні записки до позову та заяву про поновлення строку позовної давності (т.1 а.с.44-52, 80-84). В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог, пояснив, що при житті його батьків [PERSON] і [PERSON] він доглядав за ними, допомагав по господарству, займався ремонтом газового котла, встановлював європаркан, і його дружина [PERSON] також надавала допомогу його батькам. Він батькам носив воду, купував ліки, їжу, а коли вони померли, здійснив поховання та встановив памятники. Батько у безпорадному стані перебував за місяць до смерті, мати в той час допомагала батькові, але не в повній мірі, необхідна була допомога принести води та підняти батька, що він і робив. Мати у безпорадному стані перебувала останні 4 місяці перед смертю, він офіційно був оформлений як особа, яка здійснює догляд за його матірю - [PERSON]. Батьки ніколи не потребували допомоги відповідача й з проханням про допомогу не зверталися до останнього. Дружина відповідача [PERSON] батькові двічі викликала лікаря, могла із відповідачем відвідувати батька в лікарні. Після смерті батька він до нотаріальної контори не звертався із заявою про прийняття спадщини, оскільки була домовленість, що спадщину приймає мати. Відповідач по справі запевнив, що заяву до нотаріальної контори не буде подавати. Після смерті матері він прийняв спадщину, що належить йому за заповітом, подавши заяву до нотаріальної контори, де дізнався про те, що його брат відповідач по справі подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і після смерті батька і після смерті матері. Коли він возив матір до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, мати сказала нотаріусу, що відповідачу вона із батьком подарили хату, а батьківський будинок буде належати йому. Крім того, він не подав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки є юридично необізнаним та не мав коштів для оформлення спадщини. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснила, що позивач здійснював догляд за батьками, які перебували у безпорадному стані, а відповідач ухилявся від надання допомоги. Подані представником відповідача докази на підтвердження здійснення відповідачем догляду за батьками є неналежними і недопустимими. Після смерті батька позивач не подав заяву про прийняття спадщини, оскільки перебував у скрутному матеріальному становищі та не мав для цього коштів, що є поважними причинами пропуску строку. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, в судовому засіданні пояснив, що відповідачем надавалася допомога батькам, скарг на ненадання допомоги не було. Матері, коли вона хворіла і не виходила, відповідач не міг надавати допомогу, оскільки позивач змінив замки на дверях будинку останньої, щоб відповідач не міг зайти до неї. Щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька пояснив, що позивачем свідомо не було подану вказану заяву, коли мати подавала заяву про прийняття спадщини, позивач був присутній при цьому, тобто перешкод для подання заяви не існувало. Просив застосувати позовну давність. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні, в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною відповідача. [PERSON] перебував у безпорадному стані близько 2 місяців перед смертю. Коли захворів батько позивача і відповідача, вона і відповідач надавали допомогу батькам. Вона із [PERSON] ходила до лікаря [PERSON], доставляла батька до лікарні, відповідач по ночам сидів біля батька у лікарні, перед смертю батька вона і відповідач допомагали [PERSON], у тому числі підняти батька коли останній падав. Оскільки позивач висловлював матері незадоволення тим, що остання спілкується із сімєю відповідача, вони ходили до матері короткочасно, щоб позивач про це не знав. [PERSON] перебувала у безпорадному стані близько 3 тижнів перед смертю. Мати не зверталася до відповідача за допомогою, допомагали коли просила про це, підіймали, коли падала. [PERSON] і [PERSON] матеріальної допомоги не потребували, оскільки мали кошти та отримували пенсію. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 13.05.2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №350542, виданим Олександрівською сільською радою Золочівського району Харківської області 15.05.2012 року (том 1 а.с.139 звор.). 14.11.2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №570418, виданим виконкомом Олександрівської сільської ради Золочівського району Харківської області 16.11.2016 року (том 1 а.с.203). Сторони визнають, що позивач [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується відповідними свідоцтвами (том 1 а.с.9, 183). Згідно матеріалів спадкової справи №193/2012 після померлого 13.05.2012 [PERSON], з заявами про прийняття спадщини після [PERSON] звернулися: 13.06.2012 - дружина померлого, [PERSON]; 01.08.2012 року син померлого, [PERSON] (том 1 а.с.138-144). 20.06.2012 року [PERSON] складено заповіт, за яким усе належне їй майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, в т.ч. житловий будинок, який належить їй в с.Олександрівка, вул.Разіна, 4, Золочівський район, Харківська область, і все те, що буде їй належати на день смерті, вона заповідала сину [PERSON], [INFO] Заповіт посвідчено секретарем виконкому Олександрівської сільської ради (том 1 а.с.10-11). Згідно матеріалів спадкової справи №377/2016 з заявами про прийняття спадщини після [PERSON] звернулися: 23.11.2016 син померлої, [PERSON]; 24.11.2016 року син померлої, [PERSON] (том 1 а.с.201-202). З довідки Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області №01-16 вбачається, що інших заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після [PERSON] та [PERSON] відповідно не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавались (т.1 а.с.199-200). Отже, відповідач [PERSON] звернувся з відповідними заявами про прийняття спадщини після батьків у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України. Позивач [PERSON] в свою ж чергу з заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, звернувся лише після смерті матері. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.\~1217\~ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, відповідно до вимог ст.\~1216\~ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно вимог ст.\~1218\~ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.\~1258\~ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. При цьому, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до вимог ч.5 ст.\~1224\~ЦК Україниза рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Звертаючись до суду з позовом про усунення [PERSON] від права на спадкування, з підстав, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України, позивач посилається на те, що відповідач як син був зобовязаний надавати допомогу батькам, але не приймав участі в утриманні чи догляді за батьками, які через свій похилий вік та стан здоровя перебували у безпорадному стані і потребували догляду та допомоги. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано копію карти [PERSON], [INFO], щодо захворювань останнього та лікування у 1986 році, 2005 році, 2008 році (т.2 а.с.97-101). Згідно наданої позивачем копії індивідуальної карти амбулаторного хворого [PERSON], [INFO], від 01.10.1986 р., відповідно до якої з 13 по 23.10.1986 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом деформуючий артроз з переважним ураженням гомілковостопного суглобу та суглобів кісток (т.2 а.с.103-108). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №144 від 13.05.2012 року причиною смерті [PERSON] стала хронічна серцево-судинна недостатність (т.2 а.с.109). Згідно довідки УСЗН Золочівської райдержадміністрації Харківської області від 18.05.2017 року, [PERSON] одержував допомогу по догляду за [PERSON] з 08.06.2015 року по 14.10.2015 року (т.1 а.с.43). Згідно акту, складеного 30.05.2018 року комісією у складі сусідів [PERSON] і [PERSON], депутата Золочівської селищної ради [PERSON], [PERSON] поховав матір, яку доглядав до її смерті, встановив їй памятник вартістю 4486 грн. Поховання оплатив своїми коштами (том 2 а.с. 51). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом сім'ї [PERSON]. Позивач постійно доглядав батьків, коли вони хворіли. Батько позивача за півроку до смерті перебував у безпорадному стані та потребував допомоги. Мати позивача перед смертю хворіла, самостійно не могла ходити на далекі відстані. [PERSON] поряд з батьками свідок не бачив. Допомогу батькам надавав позивач. [PERSON] з 2011 року скаржився про відсутність поряд сина [PERSON]. [PERSON] також турбувалася, що не бачить сина [PERSON]. Про те, що батьки просили допомоги сина [PERSON], а останній відмовлявся, він не чув. Батьки позивача отримували пенсію. Йому відомо, що позивач не звертався з заявою про прийняття спадщини після батька до нотаріальної контори, оскільки [PERSON] відмовився від спадщини після батька з тим, щоб спадщина перейшла до матері. Свідок [PERSON] суду пояснила, що близько 4,5 років вона проживає по сусідству з сім'єю [PERSON]. [PERSON] вона не знала. [PERSON] за життя допомагав син, [PERSON]. За допомогою до сина [PERSON] мати не зверталася, не потребувала допомоги останнього. Незадовго до смерті [PERSON] не бачила її на вулиці. До того вона ходила вулицею на невеликі відстані з палкою. На поховання матері син [PERSON] не приходив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною позивача. Її чоловік не спілкується з відповідачем. [PERSON] після двох операцій було важко ходити, не міг самостійно обробляти огород та з 2001 року потребував допомоги, а з 2009 року перебував у безпорадному стані. У лікарні біля батька по черзі сиділи [PERSON], [PERSON] і вона. Її чоловік (позивач) ніколи не чекав прохання допомогти та допомагав батькам весь час самостійно. На поминах батька матір сказала, що заповість усе майно позивачеві, а відповідач сказав, що не претендує на спадок. Відповідач зовсім не ходив до матері, бо образився на неї та позивача. Позивач допомагав батькам, привозив і купував їжу, мати давала не це кошти. У безпорадному стані [PERSON] була останні місяці перед смертю через хворобу та похилий вік. За життя батьки хотіли спілкуватися з сином [PERSON], їх турбувало те, що він не відвідує їх. За допомогою до відповідача батьки не зверталися, бо допомагав їм позивач. Позивач не подавав заяви про прийняття спадщини після батька, бо відповідач сказав, що не претендує на спадщину, а тому спадщина мала перейти [PERSON] Крім того, у позивача були відсутні кошти на оформлення спадщини, оскільки він не отримував зарплату у 2012 та 2013 роках, про стягнення якої є рішення суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він робив ремонт у будинку батьків позивача. Ще при житті батька зверталися за допомогою по господарству до відповідача, оскільки в той час було недостатньо допомоги позивача. Допомагав батькам лише позивач, з боку відповідача допомоги не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] перебував у безпорадному стані близько 3 місяців перед смертю, позивач весь час перебував у батьків та допомагав їм. Чи ухилявся відповідач від надання допомоги їй не відомо. [PERSON] за місяць до смерті не пересувалася, перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, її доглядав позивач і його дружина. Відповідач допомоги [PERSON] не надавав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з сім'єю [PERSON] знайома з 1965 року. Дружина відповідача [PERSON], [PERSON] є двоюрідною сестрою її чоловіка. Спілкувалася також і з батьками відповідача. Під час перебування на лікуванні в м.Харкові [PERSON] в 2010 році відповідач і його дружина привозили батька відповідача в лікарню, сиділи із ним, бо він потребував сторонньої допомоги. З 1985 по 2012 р.р., перебуваючи в гостях у відповідача та [PERSON], вона бачила [PERSON] У безпорадному стані її не бачила. Після поховання [PERSON] у 2012 році вона бачила [PERSON] один раз. Вона говорила, що допомагають відповідач і його дружина, на позивача не скаржилася. Після того, як захворіла [PERSON], [PERSON] говорила, що не бачить мати відповідача, оскільки остання замкнена в будинку та вони спілкуються через вікно. До хвороби [PERSON] не потребувала допомоги. Акт від 27.10.2017 року нею та іншими особами було складено у неї вдома. У ньому вона вказала ті відомості, які їй були відомі зі слів [PERSON] та інших осіб. Акт підписаний був усіма, окрім [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що допомагає відповідачеві по господарству з 2012 року. Із [PERSON] не був знайомий. Незадовго до смерті, місяців за 5, [PERSON] пересувалася, виходила з будинку. Мати відповідача пересувалася самостійно, відповідач і його дружина надавали допомогу матері. Зі слів відповідача йому відомо, що [PERSON] була зачинена в будинку. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця потрібно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Виходячи зі змісту зазначених норм закону та вимог статей 12, 81, 264 ЦПК України доведенню підлягає як факт ухилення відповідача від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавців і надання допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При цьому наявність безпорадного стану є визначальним, інші ознаки похідними. Під безпорадним станом потрібно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім того, підлягає доказуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання його від позивача і чи мав відповідач фізичну змогу надавати таку допомогу. Лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець за законом може бути усунений від права на спадщину. Щодо перебування батьків сторін [PERSON] і [PERSON] у безпорадному стані внаслідок хвороби письмових доказів сторонами суду не надано, проте сторонами було визнано цей факт. При цьому сторони, свідки надали суду пояснення про перебування батьків сторін у безпорадному стані внаслідок хвороби та похилого віку нетривалий час перед смертю. Наданими письмовими доказами, поясненнями сторін, показаннями допитаних у судовому засіданні свідків не доведено потребу батьків позивача і відповідача у допомозі саме відповідача, при наданні допомоги позивачем. Крім того, не доведено ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцям. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON], [PERSON], позивач особисто чи через інших осіб зверталися до відповідача про надання такої допомоги, а відповідач ухилився від її надання. Стосовно обмеженого спілкування відповідача з батьками, зазначене не є підставою для усунення від права на спадкування. Судом не приймаються в якості належного та допустимого доказу на підтвердження надання допомоги та догляду за [PERSON] і [PERSON] надані сторонами суду довідки амбулаторії загальної практики сімейної медицини с.Олександрівка КЗОЗ «Центр первинної медичної допомоги Золочівського району» за підписом лікаря [PERSON] (том 1 а.с.76, т.2 а.с.50, 182), оскільки зазначені довідки є суперечливими, суду не надано доказів на підтвердження повноважень даного лікаря на видачу зазначених довідок, для надання показань в якості свідка [PERSON] в судове засідання не зявилася. Також судом не приймається в якості належного та допустимого доказу на підтвердження надання відповідачем та його дружиною допомоги та догляду за [PERSON] і [PERSON] та ненадання її позивачем, перешкоджання останнім у відвідуванні відповідачем [PERSON], щодо використання позивачем коштів батьків акт від 27.10.2017 року (т.1 а.с.77), оскільки викладені в ньому свідчення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення від права на спадкування не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд зазначає наступне. Згідно ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.\~1269\~ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.\~1272\~ЦК Українивизначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. В постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~від 30.05.2008\~р.\~"Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування"вказано, зокрема, що спадкоємець є таким, що спадщину не прийняв, якщо свідомо, за відсутності будь-яких перешкод своєчасно не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Згідно п. 24 вищевказаної постанови Пленуму Верховного суду України, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, не звертався до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після батька, [PERSON] Причиною пропуску строку на прийняття спадщини позивач вказує юридичну необізнаність щодо процедури прийняття спадщини та тяжкий матеріальний стан, введення його в оману відповідачем стосовно відсутності у останнього претензій на спадщину. Строк на прийняття спадщини спадкоємцем сплив майже 6 років тому. Жодних доказів того, що в межах строку, наданого цивільним законом, позивач вчинив дії, які б свідчили про прийняття ним спадщини після батька за законом, він не надав, що, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1272 ЦК України, слід вважати фактичним неприйняттям спадщини за законом. Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини після батька позивач не надав. Об'єктивних, непереборних, істотних труднощів у позивача для вчинення ним дій щодо подання до будь-якої нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька не було. Крім того, позивач пояснив, що ним свідомо не було подано заяву про прийняття спадщини, враховуючи домовленість про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька, матірю позивача і відповідача. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для оформлення спадщини. Враховуючи вказане, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини позивачем пропущений не з поважних причин, у звязку із чим у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спащини відмовляє. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України). За правилами частин першої-третьої статті 12\~ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43\~ЦПК Україниучасники справи зобов'язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, п'ятої, шостої статті 81\~ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed