Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

12.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 39989,02 грн (з урахуванням уточненої позовної заяви від 13.04.2016 року (а.с. 39-43). В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 29.04.2011 року між сторонами укладено договір позики в сумі 19835,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути 10.05.2011 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 28.02.2013 року, позов [PERSON] до відповідача було задоволено та стягнуто на користь позивача кошти в розмірі 20 803,38 грн. Крім того, 08.06.2011 року відповідач отримав позику в сумі 22000 грн., які зобов'язався повернути 09.06.2011 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.12.2011 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто 25 569,74 грн. Відповідач не виконує вказані рішення суду, а саме борг з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми не повертає. Крім того, просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати: на правову допомогу 3000 грн. та судовий збір 487,20 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, однак про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заперечень проти позову не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 29.04.2011 року відповідач взяв у позивача в борг гроші в сумі 19 835 грн., які зобов'язався повернути до 10.05.2011 року, також 08.06.2011 року відповідач взяв у нього в бог 22000 грн. 00 коп., які зобов'язувався повернути до 09.06.2011 року. Їхня домовленість була оформлена розписками від 29.04.2011, 08.06.2011 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.12.2011 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто 22000 грн. боргу за договором позики, а також три відсотки річних в сумі 222,41 грн., компенсацію інфляційних втрат 5,06 грн. Крім того, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 28.02.2013 року, позов [PERSON] до відповідача було задоволено частково та стягнуто на користь позивача за тими самими договорами позики кошти в розмірі 20 803, 38 грн. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11.12.2014 року, позов [PERSON] до відповідача було задоволено частково та стягнуто на користь позивача за тими самими договорами позики три відсотки річних в сумі 2305,48 грн., компенсацію інфляційних втрат 5059,22 грн. Відповідач не виконує вказані рішення суду, а саме - борг з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми не повертає. За змістом статті 552, частини 2 статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. (п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5). Поняття «інфляція» є загальновідомим і означає знецінення національної валюти (зменшення її купівельної спроможності) внаслідок об'єктивних економічних процесів. Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України. Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст. 1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України. Відповідно до відомостей Державного комітету статистики опублікованих на офіційному сайті Держкомстату. Індекс визначається шляхом множення щомісячних індексів інфляції за період прострочення боргу і становить за 2014 р. - 124, 9%, за січень -листопад 2015 р. - 142,3%, за січень - березень 2016 р. - 101, 5% . Сума відшкодування інфляції за весь час прострочення становить - 23 681, 01 грн., що відповідає розрахунку, наданому позивачем. Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що строк виконання зобов'язання за договором позики від 29.04.2011 року настав 10.01.2013 року. Позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 13.04.2016 року за прострочення тривалістю 1189 дні. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає: 19 835 грн. Х 0,03Х 1189 / 365 = 1938, 40 грн. За договором позики від 08.06.2011 р. строк виконання зобов'язання настав 12.12.2014 р. Позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 13.04.2016 року за прострочення тривалістю 488 дні. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає: 22 000 грн. Х 0,03Х 488 / 365 = 882, 41 грн. Загальна сума 3% річних складає - 2820, 81 грн. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов'язання не виконав і не повернув позивачу всю отриману суму позики та на день подачі позовної заяви до суду заборгував йому грошові кошти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості основного боргу та 3 % річних є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та задовольняє їх в повному обсязі. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зазначена норма закону регулює правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, і не поширюється на спірні договірні відносини. Стаття 611 ЦК України, зазначає про те, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, тобто позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, не можуть бути задоволені, оскільки укладена розписка про отримання позики грошових коштів не містить положень, які б покладали обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди на відповідача внаслідок невиконання ним своїх зобов'язань. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Щодо стягнення витрат з оплати правової допомоги з відповідача на користь позивача суд зазначає, що вказані відносини регулюються також Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який було прийнято на захист учасників процесу від завищених гонорарних розмірів. Згідно ст. 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу за договором від 29.12.2015 р. надавав адвокат Збираник Є.М. Позивачем за надання правової допомоги було сплачено 3000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією та розрахунком (а.с.15, 17). Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial