Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

31 липня 2017 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому зазначав, що за попередньою домовленістю з фізичною особою-підприємцем [PERSON], протягом квітня - червня 2016 року, виконував роботу менеджера по закупівлям для організації роботи харчування співробітників ПАТ "Джей ТІ Інтернешнл Україна". Документально трудові відносини оформлені не були, хоча документи для цього ним надані. За відсутності оформлення трудових відносин і розрахунків, вирішив припинити трудові відносини. За вказаний періоду позивач зазначає, що регулярно ходив на роботу, дотримувався графіку та режиму робочого часу. За домовленістю з відповідачем сума коштів до сплати мала скласти 24 000 грн. Однак, з вказаної суми позивачу було сплачено лише готівкою 8700 грн., та 1000 грн. перераховано на банківську картку. Решта коштів, а саме 14300 грн., залишилися боргом, сплати якого відповідач уникає. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримує та просить задовольнити, з підстав, зазначених у позові.. Представник позивача [PERSON] підтримує позовні вимоги. Надав суду пояснення в межах доводів позову. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився повторно. Був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Виходячи з повторної неявки відповідача та згоди позивача та його представника на заочний розгляд справи- суд у відповідності до ст.ст.274-279 ЦПК України та ст.ст. 280-281 ЦПК судом проведено заочний розгляд справи. З Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків та надавши оцінку доказам по справі, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та з показів свідків допитаних в судовому засіданні -за попередньою домовленістю з фізичною особою-підприємцем [PERSON] позивач [PERSON] протягом квітня - червня 2016 року був найнятий ним на роботу менеджером по закупівлям для організації роботи харчування співробітників ПАТ "Джей ТІ Інтернешнл Україна". Документально трудові відносини між позивачем та відповідачем оформлені не були За період 01 квітня по 01 липня 2016 року позивач виконував роботу менеджера по закупівлям на виконання договору укладеного між ФОП [PERSON] та ПАТ "Джей Ті Інтернешнл Україна" №1-2016 від 01.04.2016 року. Згідно з листа - заяви про оформлення перепустки адресованого відповідачем на адресу ПАТ "Джей Ті Інтернешнл Україна" 04.04.2016 року, [PERSON] оформлено перепустку на територію вказаного підприємства, про що свідчить запис журналі обліку видачі та приймання електронних перепусток від 05.04.2016 року. До зазначеного періоду, як підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], відповідачем та іншими найнятими ним особами, в тому числі і позивачем вчинялися дії по підготовці приміщення для харчування працівників ПАТ "Джей Ті Інтернешнл Україна". Зазначені дії проводились з 01.04.2016 року і в них приймав участь і позивач. З пояснень позивача та його представника, які не були спростовані належними та допустимими доказами, сума коштів до сплати на користь позивача мала скласти 24000 грн., за три місяці його роботи. З вказаної суми [PERSON] [PERSON] сплачено лише готівкою 8700 грн., та 1000 грн. перераховано на банківську картку. Решта коштів, а саме 14300 грн., залишилися боргом від сплати якого відповідач уникає. Зі частини 1 статті 43 Конституції України постає,що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 1, 3 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 "Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики від 08.06.2001 р. № 260 передбачено, що укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. На переконання суду, наявні у справі та досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про доведеність того факту, що позивач [PERSON] з 01 квітня по 01 липня 2016 року постійно працював у ФОМ [PERSON], виконував обов'язки менеджера по закупівлям, відповідно, між сторонами по справі існували трудові відносини, які мав намір оформити, відповідач шляхом укладення трудового договору. Однак, [PERSON] належного оформлення трудових правовідносин з позивачем вчинено не було. Наказ про прийняття та звільнення з роботи відповідачем не видавася. Як пояснив позивач, з огляду на невиплату йому з боку відповідача обумовленої ними заробітної плати-позивач з 01.07.2016 року перестав виходити на роботу. Відтак, слід вважати трудові відносини між позивачем та відповідачем припиненими з 01.07.2016 року за власним бажанням позивача. Системність порушень з боку відповідача по відношенню до позивача у сукупності з іншими доказами по справі, на переконання суду, дають підстави стверджувати про обґрунтованість доводів позивача про існування саме трудових відносин з відповідачем. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Згідно ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору. Частиною 6 ст. 235 КЗпП України, визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Оскільки, відповідачем не врегульовано і не приведено у відповідність із нормами законодавства про працю трудові відносини з позивачем, то таке порушення законодавства є триваючим. В зв'язку з цим норми ст. 235 КЗпП України, у новій редакції, розповсюджуються і на трудові відносини позивача із відповідачем, що до цього часу залишаються не вирішеними. При цьому, встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач частково провів розрахунок з позивачем за виконану ним роботу. Так, середньомісячна заробітна плата в Полтавській області на одного штатного працівника за за липень-грудень 2016 р. становила 5011,16 грн., січень- травень 2017 року -5989 грн., що підтверджується відомостями, розміщеними на офіційному сайті Полтавського обласного управління статистики http://pl.ukrstat.gov.ua/ та з офіційного сайту http://www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2016/gdn/reg_zp_m/reg_zpm16_u.htm , то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача: (5011 грн.16 коп. Х 6 місяців 2016 р.) + 5989 грн. = 36055,96 грн. 96 коп. окрім несплаченої заборгованості 14300 грн. за квітень-червень 2016 р. Відповідно до ст. 256 ЦПК України факти, що мають юридичне значення встановлюються у судовому порядку. Встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах є необхідним для нарахування йому правильного трудового стажу та стягнення заборгованості із заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, оскільки вони підтверджені наявними в справі письмовими доказами, поясненнями позивача та його представника, а також показами свідків. Жодних доказів на спростування наведених позивачем обставин відповідач не надав, своїм правом на подання відзиву чи заперечення на позов не скористався. Судові витрати розподіляються згідно ст. 141 ЦПК України стягненням з відповідача на користь держави судовий збір , від сплати якого позивач звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: approved