Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В позовній заяві зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває у шлюбних відносинах з 19 січня 2018 року. Від даного шлюбу в них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Проживають вони разом в будинку її батьків в [ADDRESS] . Спільне життя з відповідачем не склалося по тій причині, що вони не зійшлися характерами. Вони з відповідачем мають різні погляди на життя. Вказані обставини привели до постійних сварок та втрати почуття поваги та любові між ними. Вони вже більше півроку не живуть подружнім життям, хоч і проживають разом, але таке проживання стало зовсім нестерпним. Вони неодноразово намагалися помиритися та змінити їхнє ставлення один до одного, але це позитивних наслідків не дало. Вона переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя із відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Відповідач вдома ніякої роботи не виконує, матеріальної допомоги сім`ї не надає, а протягом тривалого часу взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім`ю. За останні півроку зароблені ним кошти взагалі не надавав для потреб сім`ї. Їй важко самій забезпечити матеріальні потреби своєї дитини, а також годувати та одягати відповідача. Відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, має нерегулярний мінливий дохід. Стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. 12 травня 2019 року сталася чергова сварка, в ході якої відповідач, ображав її, принижував. В цей день він зібрав свої особисті речі і переїхав проживати до своїх батьків в смт. Тересва, де і мешкає по даний час. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не має, оскільки як у неї, так і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Вона як мати їхньої малолітньої доньки [PERSON] , усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їхньої дитини. Вона переконана, що їхня донька повинна проживати разом з нею в будинку [ADDRESS] . Вона любить свою доньку і спроможна забезпечити її всім необхідним. Вона працює, має постійне місце роботи, у неї нормований робочий день, вона своєчасно отримує заробітну плату, дитина облікована в медичних закладах. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у неї з донькою психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю для дитини більш прийнятне, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дитині увагу. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами в її адресу, що забере дитину до себе, визначити місце проживання дитини повинен суд. Також позивачка зазначила, що відповідач не має постійного місця роботи та заробітку, часто і на тривалий час виїжджає на заробітки, має схильність до вживання спиртних напоїв, що може негативно позначитись на вихованні дитини. Поведінка відповідача до членів своєї сім`ї характеризується грубістю. Він емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ. Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їхньої дитини. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що відповідач останні півроку не надавав зароблені кошти на потреби сім`ї, в тому числі дитини, у неї є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. Відповідач офіційно не працевлаштований та не є суб`єктом підприємницької діяльності. Кошти заробляє шляхом надання разових послуг приватним фізичним особам та виїжджає на роботу за кордон. Розміри таких заробітків, останнього часу їй не відомо. В минулому 2018 році розміри таких заробітків відповідача становили від 15000 гривень на місяць. Чи на даний час працює відповідач, їй не відомо. Просить укладений між нею та відповідачем шлюб розірвати, стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000 гривень щомісячно, з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття, визначити місце проживання їхньої малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з нею в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з приводу розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини він не заперечує, якщо позивачка не буде вчиняти перешкод йому у спілкуванні з дитиною та брати участь у її вихованні. З приводу позовних вимоги про стягнення аліментів, то ці вимоги він визнає частково. Він на даний час має мінливий, нестабільний дохід, який обмежується випадковими заробітками. Він усвідомлює свій батьківський обов`язок по утриманню дитини та погоджується сплачувати аліменти на утримання доньки, однак враховуючи наведені вище обставини та його матеріальне становище просить задовольнити позовні вимоги частково та стягувати з нього на утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі 1500 гривень щомісячно і до досягнення нею повноліття. Позивачка в судове засідання не з`явилася, так як надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних в справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19 січня 2018 року і від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , батьком в свідоцтві про народження якої значиться відповідач та яка перебуває на утриманні позивачки. Наданий сторонам строк для примирення терміном на один місяць бажаних наслідків не дав і вони не примирилися. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено? збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому при таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки щомісячно не надає. Згідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини суд враховує майновий стан позивачки, яка проживає з неповнолітньою донькою та сама веде догляд за нею, встановлений законом мінімальний розмір аліментів на одну дитину, а також майновий стан відповідача, який не має постійного місця праці і заробіток якого носить нерегулярний мінливий характер. Разом з цим, суд враховує, що відповідач має працездатний вік, а тому виходячи із середньомісячної заробітної плати в Тячівському районі, суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини слід задовольнити частково і стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1500 гривень щомісячно і до її повноліття, ав решті позову в цій частині відмовити. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації від 25 листопада 2019 року за №256 рекомендовано визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , мешканкою [ADDRESS] . Згідно з ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. А згідно до ст.ст. 160, 161 цього Кодексу місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх вік, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням наведеного, беручи до уваги факт проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , умови її проживання, а також наявність позитивного висновку з цього приводу органу опіки і піклування, суд вважає, що в інтересах дитини позов в цій частині слід задовольнитита визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] , України.. Позовних вимог щодо поділу спільного майна сторін не заявлено. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на відповідача.

Outcome: partial