Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 13.04.2011 року в Реєстрі за №3-709, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені сина [PERSON] Підставою позову зазначила фіктивність правочину, а також вчинення його під впливом обману та тяжкої обставини. В подальшому, [PERSON] неодноразово змінювала підставу позову, остаточно просила визнати недійсним вищезазначений договір дарування з підстави вчинення його під впливом тяжкої обставини. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки пояснив, що на момент укладення договору дарування [PERSON] та [PERSON] знаходилися під впливом тяжких життєвих обставин. Так, дарувальник [PERSON], від імені якого діяла його мати, станом на 13.04.2011 року був тяжко хворим (туберкульоз легень, гангрена обох ніг) та помер майже через два місяці потому. Звернув увагу, що відповідач зареєстрував оскаржуваний договір в день смерті [PERSON] Дарувальниця [PERSON], в свою чергу, станом на 13.04.2011 року та на даний час страждає на тяжке офтальмологічне захворювання (осліпла на обидва ока), не мала близьких родичів окрім хворого сина. Зазначив, що внаслідок укладення оскаржуваного договору безпорадна, пристаріла та одинока [PERSON] фактично позбавилася єдиного житла. Звернув увагу, що строк позовної давності, який складає один рік, передбачений для позову про розірвання договору дарування, та аж ніяким чином не має відношення до позову про визнання договору дарування недійсним. Позивачка, в свою чергу пояснила, що з сім'єю [PERSON] знайома близько 20 років, з яких 17 років працювала у них на теплицях за продукти (молоко, фрукти, овочі тощо). Подружніх стосунків між ними не було. Сина відповідач бачив близько двох разів, будь-яких взаємовідносин між ними взагалі не було. Коли у 2006 році у неї погіршився зір (після операції лівим оком нічого не бачила, правим - 30 %), вона перестала приїжджати до них, майже припинили між собою будь-яке спілкування. Після того, як сина двічі прооперували через гангрену ніг та він захворів туберкульозом легень, [PERSON] знову почали їй телефонувати, цікавитися про життя, здоров'я тощо. В один із днів, до них у гості приїхав старий [PERSON], привіз пляшку вина, курицю та почав запевняти, що коли сина не стане, він взамін на квартиру, буде доглядати її, що вона буде жити як у казці, не буде знати ніякої потреби. На наступний день, старший [PERSON] зателефонував їй і попросив, щоб вона оформила квартиру на їх сина [PERSON], так як вони з дружиною вже старі. При цьому, він запевнив, що у них є знайомі, які це зроблять за короткий час. Вона попросила його оформити синову частку квартири на себе, після чого вона оформить всю квартиру на [PERSON]. На пропозицію оформити всю квартиру відразу на [PERSON] вона категорично відмовилася. Незабаром до них приїхав відповідач, взяв гроші в сумі 1 000 гривень на оформлення угоди та забрав всі оригінали документів. Через деякий час [PERSON] привіз додому приватного нотаріуса, яка дала сину підписати документ. Син, нічого не запитуючи, ледве підвівся з ліжка, присів за стіл та підписав наданий нотаріусом документ. Звернула увагу, що вона неодноразово розмовляла з сином, повідомляла йому, що має намір оформити його частку на себе. Нотаріус нічого сину не роз'яснювала та не пояснювала. Вона в цей час сиділа мовчки на дивані, нічого не бачачи. При цьому, вона вважала, що оформляється довіреність, якою син уповноважує [PERSON] подарувати його частину квартири на неї. Через деякий час до неї приїхав відповідач, з яким вони поїхали до державного нотаріуса. Зайшовши до кабінету нотаріуса, вона відразу повідомила, що нічого не бачить, на що остання промовчала та почала оформляти документи. Наміру подарувати відповідачу своє єдине житло без умов вона не мала. Укладений договір безоплатним не вважала, оскільки відповідач за домовленістю зобов'язувався довічно повністю утримувати її, забезпечувати харчуванням, доглядом та допомогою. Ці зобов'язання він висловлював їй навіть в присутності нотаріуса. Був кінець робочого дня, в офісі вже нікого не було, вона хвилювалася за сина, так як тривалий час він був безпорадний один дома. Потім нотаріус сказала їй підписати документ. Вона взяла ручку та почала вести нею над документом. Коли їй сказали зупинитися, вона на цьому місці написала свої прізвище, ім'я, по-батькові та підписалася. Текст документу вона взагалі не бачила, ледве бачила риску, над якою підписувалася. Протягом певного часу [PERSON] їй допомагали, один раз на тиждень передавали банку риса з кислою капустою тощо. Після того як стало холодно, їжу стали передавати один раз на 10 днів. Коли вона зателефонувала і повідомила про те, що син помер, потрібно займатися організацією поховання, [PERSON] наказав ховати без нього, так як він ще 9 ящиків помідор не продав. Поховавши сина, вона сказала відповідачу зупинити процес оформлення квартири, на що він повідомив, що вже пізно. На її прохання розірвати договір, [PERSON] погодився, говорив, що займається цим питанням, але пізніше з'ясувалося, що він тягнув час. Потім сказав, щоб я повернула йому гроші в сумі 7 000 гривень, які він нібито витратив на потреби, на що вона відмовилася, адже будь-яких документів на підтвердження того факту, що він витратив дану суму грошей не надав. На момент укладення оскаржуваного правочину, із рідних була лише сестра, яка протягом 2, 5 років не підводилася з ліжка. З невісткою та онуком стосунки не підтримували. Відповідач та його представник вважали позов необґрунтованим та безпідставним. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача пояснив, що [PERSON] протягом п'ятнадцяти років перебував у подружніх стосунках із [PERSON] та [PERSON], надавав останнім безоплатно будь-яку допомогу. Починаючи з 2010 року позивачка та її син наполягали на тому, щоб відповідач прийняв у дар їх квартиру. [PERSON] протягом тривалого часу не погоджувався на відповідні пропозиції, але в подальшому [PERSON] та [PERSON] його умовили. Стверджував, що позивачка на момент укладення оскаржуваного договору ходила, читала, збирала необхідні документи та була присутньою при його укладенні. [PERSON], в свою чергу, хоч і хворів на туберкульоз легень, проте він не був лежачою людиною. Звернув увагу, що [PERSON] уповноважив [PERSON] саме подарувати квартиру [PERSON], а не вчинити відносно неї який-небудь інший правочин. Домовленостей щодо будь-яких зобов'язань з боку відповідача після укладення договору дарування про турботу, догляд позивачки та її сина не було. Зазначив, що на момент звернення позивачки із даним позовом сторона договору - [PERSON] помер, а тому, на його думку, неможливо довести, що він помилявся, був обманутий тощо. Просив відмовити у задоволенні позову за наведених у запереченнях доводів, а також у зв'язку із пропуском позивачкою строку звернення до суду. Відповідач, в свою чергу, пояснив, що його сім'я допомагала позивачці весь час. Чому [PERSON] вирішив подарувати йому свою частку квартири пояснити не може. Припускає, що позивачка переговорила з ним та запевнила його в цьому. Коли він прийшов до них в гості, [PERSON] вже не був проти угоди. Взагалі, домовленість щодо оформлення договору дарування була між його батьками та позивачкою, проте оскільки батьки похилого віку, вирішили оформити квартиру відразу на нього. Домовленість була наступна - вона дарує квартиру, а він продовжує допомагати їй як і раніше, по закінченні кожного року компенсувати витрати зі сплати комунальних послуг. Не спростовував, що померлий [PERSON] погано пересувався, за межі квартири не виходив, мав вигляд тяжко хворої людини. Також не спростовував, що він водив позивачку до державного нотаріуса за руку, оскільки вона погано бачила. Укладенню договору дарування передувала довіреність, так як державний нотаріус не мала можливості виїхати за місцем мешкання [PERSON] Оскільки позивачка наполягала якомога швидше оформити договір, адже син міг померти в будь-який час, було вирішено спочатку оформити довіреність. Не оформили договір дарування відразу у приватного нотаріуса за місцем мешкання, так як хотіли такий важливий документ оформити безпосередньо у державного нотаріуса. В подальшому пояснив, що він не пам'ятає, як відбувався процес оформлення документів. Не спростовував, що говорив позивачці, що синову частину оформить на неї, що з цією метою привіз нотаріуса, проте як і чому була оформлена довіреність на ім'я позивачки пояснити не може. Документи приватному нотаріусу до офісу привіз він, який документ необхідно оформити говорив нотаріусу він, до місця мешкання [PERSON] нотаріуса привіз він. У державного нотаріуса позивачка попросила показати їй строку, в якій необхідно підписатися, після чого вона поставила свій підпис. Після оформлення договору дарування він весь час приносив позивачці їжу, цікавився про стан здоров'я. На поховання сина гроші [PERSON] не давав, проте допоміг продуктами. Після того як позивачка стала висловлювати незадоволення від їжі (холодна, не смачна тощо) та наполягати на розірванні договору, стосунки між собою припинили. Він, дійсно обіцяв позивачці розірвати договір, але після того, як йому роз'яснили, що це неможливо у зв'язку із смертю [PERSON], він порадив їй звернутися до суду. Коли отримав позовну заяву, в якій його було виставлено з поганого боку, він образився та на даний час не має бажання повертати квартиру позивачці. Крім того, [PERSON] відмовилася повертати витрачені ним гроші. Приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, зазначила, що вона була запрошена до місця мешкання [PERSON] для оформлення довіреності, якою останній уповноважив свою мати подарувати [PERSON] квартиру [ADDRESS]. [PERSON] мав хворобу, важко рухався по квартирі. Хто конкретно запросив її та як відбувалися події не пам'ятає. Проте, в аналогічних випадках та відповідно до Інструкції, якою вона керується у своїй роботі, до неї приїжджають до офісу, повідомляють, яку угоду мають намір укласти, вона готує відповідні документи, виїжджає з ними за місцем мешкання особи, встановляє її особу, дієздатність, з'ясовує чи правильно вона розуміє свої дії тощо. При цьому, привезти до офісу документи, повідомити який правочин є намір вчинити та який має бути його зміст, може будь-яка особа, не обов'язково сторона договору. Пам'ятає, що особисто розмовляла із [PERSON] та роз'яснювала йому зміст правочину. Коли він підписав довіреність та розписався в журналі, її відвезли назад до офісу, де вона внесла відомості до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Під час посвідчення довіреності були присутніми мати [PERSON] та якийсь чоловік, який її привіз. Матері для ознайомлення довіреність не надавалася, так як даний правочин є одностороннім. 30.03.2011 року вона посвідчувала від імені [PERSON] заповіт на ім'я матері. Під час оформлення довіреності, якою [PERSON] уповноважив свою мати подарувати належну йому частку квартири [PERSON], вона не запитувала, чому він вирішив так вчинити. Державний нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що 13.04.2011 року до неї на особистий прийом звернулася [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом, та виявила бажання передати у власність [PERSON] шляхом укладення договору дарування належну на праві власності квартиру. Разом із [PERSON] на прийомі був присутній [PERSON], який, в свою чергу, виявив бажання прийняти вказану квартиру у дар. Сторонам договору було роз'яснено діюче законодавство, а також можливість укласти договір довічного утримання, проте [PERSON] наполягла саме на укладенні договору дарування. Після встановлення осіб учасників цивільних правовідносин, встановлення їх дієздатності, повноважень представника за довіреністю та після вивчення наданих для посвідчення договору документів, нею був виготовлений проект договору дарування. Оскільки позивачка погано бачила, текст договору їй було зачитано нею та обдарованим [PERSON] вголос. Зазначила, що з її боку було помилкою залишити поза увагою в оскаржуваному договорі ту обставину, що він був зачитаний нею, а не особисто дарувальницею. Після ознайомлення сторін зі змістом договору, вона виготовила його оригінали, які останні підписали, а вона зі свого боку зареєструвала його в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3-709. Стверджувала, що сторони договору діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій. Не спростовувала ту обставину, що під час вчинення правочину [PERSON] запевняв [PERSON], що він її не покине, буде доглядати і т.і. Свідок [PERSON] пояснила, що коли стала самотньою, попросилася до [PERSON] на роботу в с. Утконосівка Ізмаїльського району Одеської області, де познайомилася із [PERSON] Одного разу вони разом із позивачкою садили помідори. За роботу їх добре кормили, давали повні сумки продуктів. Приблизно у 2010 році, у вихідний день (неділю) їй зателефонувала [PERSON] та запросила в гості. Вона погодилася та приїхала. За столом позивачка сказала, що має бажання оформити квартиру на [PERSON], так як знає їх дуже давно. Через деякий час в телефонному режимі [PERSON] повідомила їй, що [PERSON] вже конкретно запрошує оформити договір, у зв'язку з чим, вони її ніколи не залишать. Потім, в ході телефонної бесіди [PERSON] повідомила їй, що треба позивачці відвезти продукти. Під час іншої телефонної розмови [PERSON] сказала їй, що [PERSON] не подобається як вона їй готує. Потім, вона їй розповіла, що [PERSON] наполягає розірвати договір. [PERSON] сказав: «Нехай вона поверне мені гроші, які я витратив, тоді я поверну їй квартиру». Всього вона бачила [PERSON] близько 3-4 разів. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома із [PERSON] близько 18 років, приїжджали один до одного в гості. Коли син позивачки важко захворів, а вона почала погано бачити, то запропонувала їм подарувати квартиру. [PERSON] повідомила, що не має бажання залишати квартиру невістці та онуку, оскільки між собою не спілкуються; племінниця відмовилася, так як не має можливості за нею доглядати через хворобу чоловіка та матері. При цьому вона весь час поспішала, щоб син не помер. На її пропозицію вони погодилися, проте вирішили оформити квартиру на сина. Напередодні смерті сина, [PERSON] попросила її чоловіка приїхати, так як боялася залишатися сама. Чоловік приїхав, постриг, побрив [PERSON]. За два дні до смерті [PERSON] взагалі не підводився з ліжка. Стверджувала, що [PERSON] квартиру подарувала без будь-якої умови та зобов'язань перед нею. В подальшому, позивачка зателефонувала та без пояснень почала вимагати повернути квартиру назад. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] приходиться їй рідною тіткою, [PERSON]- двоюрідним братом. Із сім'єю [PERSON] вона познайомилася на похованні брата. Їй не сподобалося, як вони себе поводили. Так, тітка давала їм гроші для того, щоб вони розраховувалися за ритуальні послуги, адже вона нічого не бачила. Вони не відмовлялися брати у неї гроші навіть за валідол, який коштує копійки. Про те, що тітка оформила договір дарування, вона дізналася також на похованні. До смерті брата вона рідко приходила до позивачки, адже її чоловік та мати були лежачими людьми і вона за ними доглядала. Після смерті брата, вона почала приходити до неї кожного тижня готувати їжу. [PERSON] при цьому вона жодного разу не бачила. Їй відомо, що [PERSON] знаходилася в безпорадному стані, потребувала сторонньої допомоги, у зв'язку з чим, розраховувала, що за нею будуть доглядати. Коли в січні місці у [PERSON] не було ані хліба, ані води, а відповідач відмовився приїжджати, вона вирішила розірвати договір. Відповідач нібито погоджувався розірвати договір, проте навмисно тягнув час. Потім сказав: «Подавайте в суд самі». Свідок [PERSON] надав пояснення про те, що [PERSON] знає близько 30 років, їхні діти між собою товаришували. В гості до позивачки заходить близько один раз на місяць, більш тісні стосунки з нею підтримувала його дружина. Про те, що [PERSON] подарувала сторонній людині квартиру йому стало відомо наприкінці 2013 року. Стверджував, що відповідач скористався безпорадним станом [PERSON] та відсутністю близьких родичів. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, розглянувши подані документи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло №3639, виданого та зареєстрованого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.10.1993 року за №61а-180, належала квартира [ADDRESS] (а.с.7). 30.03.2011 року [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті йому належатиме і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому частку квартири [ADDRESS]. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за місцем мешкання заповідача у зв'язку з хворобою ніг останнього (а.с.29). 11.04.2011 року [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив [PERSON] подарувати [PERSON] повністю всю належну йому на праві приватної власності частку квартири [ADDRESS]. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за місцем мешкання доручителя у зв'язку з хворою ніг останнього (а.с.8). 13.04.2011 року [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] за довіреністю, подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] (а.с.7). 24.06.2011 року [PERSON] зареєстрував оскаржуваний договір дарування в КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.11). [INFO] [PERSON] помер, згідно з довідкою КУ «Одеське обласне патологоанатомічне бюро» за №002138 від 24.06.2011 року причина смерті - дисемінований туберкульоз легень (а.с.12, 12 «а»). Як вбачається з медичної документації, наявної в матеріалах справи, [PERSON] станом на час вчинення правочину страждала на офтальмологічне захворювання (глаукома обох очей, початкова катаракта, псевдоексфоліативний синдром обох очей) та гіпертонію (а.с.86-88, 109-111, 175-186). За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У судовій практиці під помилкою розуміють неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Причини помилки правового значення не мають. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частина 1 ст.20 ЦК України передбачає, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Із пояснень сторін, які вони надали суду, а також із свідчень свідків вбачається, що обидві сторони виявили намір укласти угоду про відчуження нерухомого майна. Водночас позивачка укладення угоди пов'язувала зі здійсненням догляду за нею з боку відповідача як за особою, яка має сина при смерті, знаходиться у похилому віці, з поганим станом здоров'я, та, відповідно, потребуючою стороннього догляду. Обидві сторони підтвердили, що після укладення договору дарування позивачка та її син залишилася мешкати на спірній житловій площі, продовжувати оплачувати комунальні послуги, а відповідач увесь час до погіршення відносин у зв'язку з бажанням позивачкою розірвати договір здійснював за нею догляд. Незважаючи на позицію представника позивача, письмово викладеною у позовній заяві, а саме що позивачка під час вчинення правочину знаходилася під впливом тяжкої обставини, суд з огляду на особисто надані у судовому засіданні пояснення позивачки, дійшов до висновку про те, що остання фактично посилається на вчинення правочину під впливом помилки (неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення). Так, наявні у позивачки рідні не мали фізичної можливості надавати їй необхідну допомогу (син та рідна сестра тяжко хворіли, племінниця доглядала матір та чоловіка), з невісткою та онуком вона стосунки не підтримувала. Протягом тривалого часу до укладення оскаржуваного договору особами, з якими позивачка частіше спілкувалася та від яких вона отримувала певну підтримку, були батьки відповідача. Позивачка, підписуючи договір, дійсно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, помилялася щодо природи укладеного правочину, а також щодо прав та обов'язків сторін. Зокрема, позивачка помилялась, вважаючи, що внаслідок укладеної угоди відповідач має зобов'язання постійно здійснювати за нею нагляд тощо. При цьому, суд зважає на відсутність родинних чи інших близьких стосунків між сторонами до укладення договору, на наявність у позивачки на момент укладення угоди похилого віку (74 роки), і ряду захворювань. Позивачка як особа похилого віку, яка страждала на офтальмологічне захворювання, та не маючи можливості особисто прочитати зміст договору, самостійно визначитися із правовою природою, з правами та обов'язками сторін правочину на момент його вчинення не могла. Доводи відповідача про те, що ніякої помилки не було, що про здійснення довічного догляду з позивачкою вони не домовлялися, що у них були тільки добрі стосунки, оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає неспроможними. Твердження відповідача про те, що державним нотаріусом роз'яснювалося позивачці діюче законодавство, права та обов'язки, наслідки вчинення правочину тощо, суд до уваги не приймає, адже в порушення вимог п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за №20/5 від 03.03.2004 року, незважаючи на зачитування тексту документу нотаріусом через неможливість [PERSON] особисто прочитати його, відповідна відмітка про це відсутня. Крім того, допитана у судовому засіданні в якості свідка, державний нотаріус підтвердила ту обставину, що під час вчинення оспорюваного правочину [PERSON] запевняв [PERSON], що він її ніколи не покине, буде допомагати тощо. Що стосується визнання недійсним договору в частині дарування [PERSON] своєї частки квартири, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування від 13.04.2011 року укладався не особисто [PERSON], а від його імені [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.04.2011 року. Приблизно через два місця після вчинення правочину [PERSON] помер, до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним не звертався. Як сама довіреність, так і її видача є одностороннім правочином, юридичним фактом, щодо якого в силу положень ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Приймаючи до уваги, що на даний час не можливо визначити, що під час вчинення правочину [PERSON] знаходився під впливом помилки, обману, тяжкої обставини і т.і., а також зважаючи на те, що укладення договору неповноважною особою підставою позову не визначалося, суд дійшов до висновку про доцільність визнання недійсним договору лише в частині дарування [PERSON] належної їй на праві особистої власності 1/2 частки квартири [ADDRESS], а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст.257, ч.1 ст.261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність в один рік, яка є спеціальною і на яку посилається у своїх запереченнях відповідач, у відповідності до п.5 ч.2 ст.258 ЦК України застосовується до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). Визнання правочину недійсним необхідно відмежовувати від розірвання договору. Підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент його вчинення встановлених законом вимог, а підставою розірвання правочину - неналежне виконання його умов чи умов, встановлених для такого випадку законом. В останньому випадку правочин у момент його вчинення не містить порушень закону. З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що позивачкою заявлені вимоги про визнання договору дарування недійсним, а не про його розірвання, суд вважає безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судовому збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1, п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, який набув чинності з 01.11.2011 року, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,1 розмір мінімальної заробітної плати. Стаття 13 Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік", який діяв на час подання позовної зави, визначала, що розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2012 року становить 1073 гривні. Отже, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складала 107 гривень 30 копійок. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 53 гривні 65 копійок.

Outcome: partial