Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеними вимогами, мотивуючи їх тим, що з 03 травня 2001 року по 25 червня 2005 року перебував у трудових відносинах з Кролевецькою районною лікарнею державної ветеринарної медицини, працював за професією ветеринарний фельдшер. 25 червня 2005 року його було звільнено за власним бажанням. Під час роботи в установі отримав професійне захворювання, у звязку з чим зазнав 40% втрати професійної працездатності. Згідно з актом розслідування професійного захворювання професійне захворювання виникло за таких обставин: позивач виконував роботу із застосуванням дезінфектантів та дезінсектантів, за відсутності засобів індивідуального захисту; навчання, інструктажу та перевірки знань при переведенні на роботу із шкідливими умовами праці він не проходив. Причиною професійного захворювання відповідно до вищезазначеного акта є дія на працівника шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що є свідченням про незабезпечення роботодавцем виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці відповідно до ст.6, 7, 13 ЗУ Про охорону праці та підтверджує вину відповідача у настанні шкідливих наслідків для здоровя позивача. Отримане позивачем професійне захворювання спричинило йому як фізичні, так і моральні страждання, він став інвалідом ІІІ групи з вини роботодавця. У звязку з профзахворюванням він зазнав моральної шкоди, яку повязує з фізичними болями, переживанням, постійним прийняттям знеболюючих, заспокійливих та інших ліків, дратівливістю, погіршенням взаємин з рідними та сусідами, порушенням звичного укладу життя, вимушений часто лікуватися. Грошове відшкодування моральної шкоди оцінює у 40000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя. Позивач в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просить їх задовольнити. Позивач надав пояснення про те, що внаслідок професійного захворювання та втрати професійної працезданості він постійно страждає через сердечні та легеневі болі, напади утрудненого дихання, не може тривалий час знаходитися в погано провітрюваних приміщеннях, у звязку з чим виникають проблеми при переїзді в громадському транспорті. В нього погіршилися особисті взаємини з рідними. В цілому порушено звичайний для нього спосіб життя, працює дві години на день, змушений часто лікуватися. Представник позивача в судове засідання зявився, заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання зявилася, проти позову заперечила повністю. Як на підставу заперечень проти позову посилається на те, що [PERSON] згідно висновку МСЕК від 21 червня 2005 року встановлено 30% стійкої втрати професійної працездатності, згідно висновку МСЕК від 01 серпня 2011 року встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності. На час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального струхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України порядок відшкодування регулювався Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності», дію норм закону зупинено на 2006, 2007 роки. Внесеними змінами до законодавства положення щодо відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду виключені. Починаючи з 1 серпня 2011 року потерпілому встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, на цей час вже не діяв базовий Закон в частині відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Крім того, позивачем не доведено, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями або бездіяльністю її заподіяно. Позивач працює, що свідчить про продовження активного способу життя. Вважає, що оскільки позивач отримав від фонду допомогу на оздоровлення, то моральні страждання цілком задовольняються цими коштами. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за змістом трудової книжки УКР № 0602349 [PERSON] серед іншого з 03 травня 2001 року по 25 червня 2005 року працював у районній лікарні державної ветеринарної медицини, з 03 травня 2001 року в/фельдшером Обтівської ДЛВМ, з 21 травня 2001 року переведений на посаду зав. відділом по проведенню ветеринарно - санітарних робіт, з 02 січня 2002 року переведений лікарем вет.медицини 1 категорії відділ по незаразних хворобах та неплідності тварин, з 02 січня 2004 року переведений на посаду фельдшера вет.медицини 1 категорії Алтинівської ДЛВМ, 25 червня 2005 року звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с.6-8). Під час роботи у звязку з впливом шкідливих умов виробництва та неефективністю засобів індивідуального захисту позивач зазнав профзахворювання. Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 19 - 21 квітня 2005 року [PERSON] встановлено основний діагноз «Бронхіальна астма другої ст. середньоважкий персистуючий перебіг. Емфізема легенів першого ступеню, сенсибілізація до формаліну (парформ)», захворювання професійне. Причиною профзахворювання є дія шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що виділяються в повітря робочої зони при проведенні дезінфекції тваринницьких приміщень та проведенні дезінсекції поголівя сільськогосподарських тварин, про що зазначено у акті розслідування профзахворювання (а.с.9-11). Таким чином, причиною професійного захворювання відповідно до вищезазначеного акта є дія на працівника шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що є свідченням про незабезпечення роботодавцем виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці. Як вбачається з акту освідування МСЕК № 670 від 21 червня 2005 року, позивачу встановлено 30% стійкої втрати працездатності та встановлена ІІІ група інвалідності (а.с. 44-45). Згідно з актом огляду МСЕК № 672 від 8 вересня 2015 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності, Наказ МОЗ України № 420 таблиця 3 п. 8.2.4 (а.с. 46-47). Наказом МОЗ України № 420 від 5 червня 2012 року затверджено критерії встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, зокрема: таблиця 3 Наслідки травм та професійних захворювань і форми їх прояву при патології дихальної системи, бронхіальна астма, п. 8.2.4 ЛН II ступеня, легеневе серце, НК I ступеня. Вказані факти визнаються сторонами . Частиною 8 ст. 36 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Однак відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26 цс 12. Крім того, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З аналізу положень ст. ст. 21, 28, 34 Закону України № 1105-XIV у редакції, чинній на червень 2005 року, також слідує, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Пунктом 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. За таких умов встановивши, що 21 червня 2005 року позивачу вперше було встановлено актом огляду МСЕК ступінь втрати професійної працездатності, суд вважає, що на підставі зазначених вище положень норм права відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається саме на Фонд соціального страхування. Тому заперечення відповідача не спростовують висновків суду щодо обовязку відповідача відшкодувати моральну шкоду. Заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням знайшло підтвердження під час розгляду справи. Позивач постійно страждає через сердечні та легеневі болі, напади утрудненого дихання. Позивач не може тривалий час знаходитися в погано провітрюваних приміщеннях, в нього виникають проблеми при переїзді в громадському транспорті. Погіршилися особисті взаємини з рідними. Порушено звичайний для позивача спосіб життя, бо він змушений часто лікуватися. Внаслідок професійного захворювання позивач отримав ІІІ групу інвалідності. Отже, професійне захворювання потягло наявність обєктивних обмежень позивача за станом здоровя для реалізації можливостей щодо продовження роботи, працевлаштування, влаштування особистого життя, що в цілому завдало позивачеві моральної шкоди. Суд визнає доведеними та обґрунтованими доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди підлягає визначенню з врахуванням вимог ст.23 ЦК України. Визначаючи розмір моральної шкоди позивачу, який вимагає її відшкодування в розмірі 40000 грн., суд врахував дані обставини, вимоги ст. 23 ЦК України, глибину моральних страждань позивача та ступінь погіршення його професійних здібностей, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює моральну шкоду позивача за сумарний відсоток 40 % втрати професійної працездатності по первинному захворюванню, яке виникло за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, і вважає вимоги про відшкодування моральної шкоди частково обґрунтованими. Суд оцінює моральну шкоду [PERSON] в розмірі 12000 грн. Доводи Фонду соціального страхування про те, що позивачу виплачена одноразова допомога, яка компенсує і моральний аспект страхового випадку, є необґрунтованими. Доводи Фонду соціального страхування про те, що позивач отримує щомісячну страхову виплату як на підставу своїх заперечень проти позову, не заслуговують на увагу суду. Посилання Фонду соціального страхування, як на підставу заперечень проти позову про те, що причиною професійного захворювання позивача є вина роботодавця (позивач допущений до роботи без медичного огляду, не пройшов навчання, інструктаж та перевірку знань з охорони праці) суд не приймає до уваги з тих підстав, що на підставі зазначених вище проаналізованих в рішенні суду положень норм права відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається саме на Фонд соціального страхування. Доводи Фонду соціального страхування про те, що позивач працевлаштований контролером ВАТ "Сумиобленерго", що свідчить про його активне життя, як на підставу своїх заперечень проти позову, не заслуговують на увагу суду. Відповідач не оспорював, що позивач працює дві години на день, на розсуд суду такий режим роботи позивача, та неможливість виконувати іншу роботу та більшої тривалості ніяк не може свідчити про активний спосіб життя останнього. Суд вважає, що відшкодування моральної шкоди, яку суд оцінив в розмірі 12000 грн., є достатнім для розумних потреб позивача та не призведе до його збагачення. В іншій частині позову про стягнення моральної шкоди слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ст. ст. 23 ЦК України,

Outcome: partial