Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, вказуючи, що 06.05.2014 на нараді в приміщенні Бершадської райдержадміністрації [PERSON] привселюдно назвав його кримінальним авторитетом, пославшись на наявність шлейфу кримінальних справ відносно нього. Вказані дії [PERSON] розцінює як помсту останнього за критику [PERSON] як прокурора Бершадського району. Просив суд визнати недостовірними відомості проголошені [PERSON] 06.05.2014 на нараді в Бершадській райдержадміністрації та визнати його дії наклепом, зобов?язати [PERSON] на черговій нараді спростувати ці відомості, стягнути з [PERSON] на його користь 17000 грн. моральної шкоди. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, вказуючи, що на нараді 06.05.2014 року в Бершадській райдержадміністрації [PERSON] поширив неправдиві відомості, назвавши його корупціонером. Вважає вислови [PERSON] помстою за його службову діяльність на посаді прокурора Бершадського району. Просив суд визнати недостовірною інформацію озвучену [PERSON] на нараді 06.05.2014 в Бершадській райдержадміністрації та відомості, викладені у зверненні [PERSON] до редакції газети "Бершадський край" - "Стоп-корупція!!!" та зобов?язати останнього спростувати цю інформацію та стягнути з [PERSON] на його користь 18000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав в повному обсязі, зустрічний позов не визнав і пояснив, що [PERSON] на нараді заявив, що він є кримінальним авторитетом в Бершадському районі. Що стосується його заяви в ЗМІ про те, що прокурор бере взятки, закриває справи, прикриває злочинців, неналежно виконує обов`язки, то це називається корупція, а на це є докази - є 7 рішень Бершадського суду де вказано, визнати факт бездіяльності прокурора Куцяка відносно того, що він відмовлявся порушити кримінальні справи відносно осіб, які порушували закон, це було написано в газету, але його матеріал не надрукували. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав, позов [PERSON] не визнав і пояснив, що 06.05.2014 року в приміщенні Бершадської РДА відбулась нарада, на якій виступив [PERSON] і заявив що він збирається проводити люстрацію в першу чергу прокурора району, який є корупціонером. Він був змушений виступити перед присутніми і сказати, що це неправда, наклеп. Він сказав, що пан [PERSON] немає морального права проводити люстрацію, оскільки по перше він раніше притягувався до кримінальної відповідальності і що не має права по тій причині, що інтернет видання в ЗМІ є стаття «Бершадький рекордсмен судових тяжб - кримінальний авторитет», тобто ним було сказано, що коли ЗМІ друкують таке, то людина немає права проводити люстрацію. Він підтвердив факт, що процитував назву статті в інтернет виданні. На підтвердження свої пояснень [PERSON] надав суду екземпляр номера газети "Вінницькі реалії" [NUMBER] від [INFO], яки містить статтю під заголовком "[INFO]", в якій мова йде про [PERSON] та роздруківки веб-сторінок сайтів та список сайтів, які містять статті під заголовком "[INFO]". Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є редактором газети "Бершадський край". Він знайомий з зверненням [PERSON] від 15.05.2014 року під назвою "Стоп корупція". Він як редактор відмовив у друкуванні листа, надав відповідь [PERSON] з аргументацією своїх дій і відмови. Свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що він є Бершадським міським головою. 06.05.2014 в приміщенні міської ради відбулась нарада, першим виступив [PERSON], заявив перед всіма, що прокурор району є оплотом корупції і таке інше. [PERSON] також виступав і сказав, чи має право [PERSON] когось в чомусь звинувачувати. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що був присутнім на нараді в РДА Прокурор виступав і сказав стосовно [PERSON], як можна боротись з корупцією, якщо людина сама являється порушником закону і кримінальним авторитетом. Суд вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши письмові докази надані сторонами, вважає що позови, як первісний так і зустрічний задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 06.05.2014 під час проведення наради в приміщенні Бершадської райдержадміністрації, на якій актив району обговорював питання господарської діяльності та діяльності правоохоронних органів, [PERSON] висловився про корупційну діяльність прокуратури Бершадського району, очолювану [PERSON], при цьому назвав останнього корупціонером, пригрозивши люстрацією в майбутньому. В свою чергу [PERSON], взявши слово, висловив думку про те, що [PERSON] не має морального права люструвати правоохоронні органи, оскільки він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і є, як видно зі статей в мережі Інтернет, кримінальним авторитетом. Данні факти сторонами в судовому засіданні не оспорювались, а тому додатковому доказуванню не підлягають, що обумовлено ч.1 ст.61 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи спір щодо порушення особистого немайнового права позивача на недоторканність ділової репутації, судом враховано вимоги ст.34 Конституції України, якою кожному гарантується право на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. При вирішенні питання щодо поширення інформації, що стосується саме позивача, та поширення недостовірної інформації, судом враховано положення п.19 Постанови №1 Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», за якими, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Пунктом 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості. Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського сулу з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені відомості, які поширені [PERSON], які позивач [PERSON] визнати недостовірною інформацією та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, викладені не у формі фактів, а у формі оціночних суджень, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. [PERSON] не довів та не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті висловів [PERSON] 06.05.2014 в приміщенні Бершадської райдержадміністрації було порушено його особисті немайнові права, зокрема, право на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації. Що стосується позовних вимог [PERSON] В судовому засіданні достовірно встановлено, що останній обіймає посаду прокурора Бершадського району Вінницької області. В п.21 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено:«при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, в названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і ( або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті ( у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст. 3,4,6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення , то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач [PERSON] є особою публічною, зокрема прокурором Бершадського району Вінницької області, а тому суд вважає, що він є особою відкритою для суворої критики і пильного нагляду громадськості , а межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж для пересічного громадянина. А тому, суд вважає, що висловлювання відповідача [PERSON] є лише вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача, його (відповідача) оціночним судженням. Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів. Проаналізувавши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність у даному випадку правових підстав для задоволення позову, оскільки викладена у статті оспорювана позивачем інформація не є такою, що ганьбить позивача як людину, принижує її честь, гідність, ділову репутацію, а тому ніяким чином не порушує його особисті немайнові права, закріплені в ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України, не може бути визнана недостовірною в розумінні ст. 277 ЦК України, на яку, як на підставу своїх вимог, покликався [PERSON] звертаючись до суду із даним позовом, і не підлягає спростуванню.

Outcome: dismissed