Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

13.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою:[ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.09.2011 року. У вказаному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], але вони фактично з березня 2015 року в ньому не проживають. Позивач здійснює виконання обов'язків, щодо утримання зазначеного житлового будинку, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідача за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач [PERSON], повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні не прибула, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, на заявлених вимогах наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення(а.с.46). Виходячи з наведеного, а також положень ч.1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] в судове засідання не прибули. Про необхідність явки в судове засідання відповідачі повідомлялися належним чином у спосіб, визначений ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 45). З опублікуванням оголошення про виклик відповідачі вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, тому суд приходить до висновку, шо відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце розгляду вказаної справи. Третю особу Орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом, однак для участі в судовому засіданні представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреністі № 4 від 03.01.2017 року (а.с.29) не прибула, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності (а.с.28),надала суду висновок про можливість визнання малолітнього [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням(а.с.39). Ухвалою суду від 23.01.2018 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які виникають між власником та відповідачами в справі. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинність з 15.12.2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.01.2011 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2785 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори, [PERSON] передано у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до довідки № 2459, виданою 12.12.2017 року Лиманською міською радою Донецької області за вказаною вище адресою зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON].(а.с.15). Відповідач [PERSON], [INFO] є сином позивача [PERSON], що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 04.01.1987 року Виконкомом Ярівської селищної ради Краснолиманського району Донецької області(а.с.40). 14.07.2012 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] ( дівоче прізвище [PERSON]) зареєстрували шлюб, що підтверджується фотокопією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області(а.с. 13). [INFO] року у відповідачів [PERSON] та [PERSON] народилась дитина, син - [PERSON], що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Дробишевської селищної ради Краснолиманського району Донецької області(а.с.14). Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], за зареєстрованим місцем проживання тривалий час не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно, вони фактично змінили місце проживання з березня місяця 2015 року, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації, згідно із законодавством України, що підтверджено актом старости Дробишевського старостинського округу від 12.12.2017 року (а.с.16). Позивач здійснює виконання обов'язків, щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов'язки, пов'язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також у ст. 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 16.09.2011 року у позивача виникло право власності на житловий будинкок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2011 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2785, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідачі користувались вказаним житловим приміщенням, але вже тривалий час відсутні за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], з березня місяця 2015 року по теперішній час, тобто більше одного року, не користуються житлом без поважних причин, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратили право користування житлом, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги про визнання малолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч.1 ст.3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Однак, суду не представлено доказів наявності у матері дитини житла, придатного для проживання малолітнього [PERSON], [INFO] забезпечення дитини належними умовами проживання. У суду на час розгляду справи, відсутні відомості, де дитина перебуває та проживає. Оскільки наявність у малолітнього [PERSON], [INFO] іншого місця постійного проживання ніж те, у якому він зареєстрований, позбавлення дитини права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], суперечитиме принципу найкращого забезпечення її інтересів щодо права на житло. Відтак у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial