Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», зазначивши, що відповідач порушує її трудові права, оскільки відмовляється звільнити її з роботи, внести запис про звільнення в трудову книжку та провести остаточний розрахунок з працівником. Вказала, що наказом [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 84-к від 17.11.2014 року її було поновлено на посаді керівника гуртка з 26.06.2014 року. 20.11.2014 року вона рекомендованим листом направила директору [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням законодавства про працю, обгрунтовуючи тим, що директором закладу було порушено трудове законодавство, що встановлено рішенням Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц. Також підставою звільнення вказала те, що протягом більш ніж двох тижнів не виконувалось рішення суду про її негайне поновлення на роботі та безпідставно не надавалась їй щорічна основна та додаткова відпустка у звязку з навчанням. Просила звільнити її з посади керівника гуртка за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з дня отримання директором даної заяви. Зазначила, що відповідач отрмав її заяву про звільнення 21.11.2014 року, що вбачається із поштового повідомлення. Однак не звільнив її з роботи, не провів з нею остаточний розрахунок та не видав їй належним чином оформлену трудову книжку. Вказала, що порушення відповідачем законодавства про працю відносно неї встановлено рішенням Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц за її позовом до відповідача про поновлення на роботі. Також відповідач допустив порушення вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України про негайне поновлення її на роботі згідно рішення суду від 03.11.2014 року. Крім того, відповідач відмовився надати їй основну оплачувану відпустку за 2014 рік, проігнорувавши подані нею заяви про надання щорічної відпустки від 03.11.2014 року та 19.03.2014 року. Вважає, що невиконання відповідачем законодавства про працю відносно неї зобовязувало відповідача звільнити її у визначений нею строк на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказала, що відповідач також був зобовязаний виплатити їй в день звільнення всі суми, що їй належали, зокрема вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому звернулась до суду з даним позовом і просила зобовязати відповідача: видати наказ про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10712,19 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 року по день ухвалення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць 3570,73 грн. та середньоденного заробітку 170,03 грн. В подальшому шляхом подання письмової заяви позивач змінила позовні вимоги. Доповнила, що 08.12.2014 року відповідач видав наказ № 89-к про її звільнення з посади керівника гуртка на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, зазначаючи, що подавши заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вона 24.11.2014 року востаннє пішла на роботу, чекаючи проведення розрахунку та видачі їй трудової книжки. Вважає, що трудові відносини між нею та відповідачем припинились 21.11.2014 року після отримання ним рекомендованого листа із її заявою про розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в цей день мав бути датований і наказ про її звільнення за вказаною нею підставою. Тому позивач просила: визнати незаконним наказ № 89-к від 08.12.2014 року про її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис, внесений до її трудової книжки про те, що вона була звільнена 08.12.2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулось 21.11.2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України; видати наказ про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10712,19 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 року по день ухвалення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць 3570,73 грн. та середньоденного заробітку 170,03 грн.; зобовязати відповідача видати їй дублікат трудової книжки без внесення записів № 16 -20, а в виданому дублікаті після запису № 15 внести один запис за № 16 про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за власним бажанням у звязку з невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю п. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивач, її представник, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились. Згідно поданої заяви (а.с. 95) позивач просила розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника. Вимоги заяви підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що на виконання рішення Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року [PERSON] наказом від 17.11.2014 року було поновлено на роботі з 26.06.2014 року. 19.11.2014 року позивач вийшла на роботу, та поставила підпис про її ознайомлення із наказом № 84-к від 17.11.2014 року про поновлення на роботі. Ознайомившись із своєю посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку позивач відмовилась їх підписувати, відмовилась від підписання наказу № 130 від 19.11.2014 про організацію роботи [PERSON], про що було складено відповідні акти. З часу підписання наказу про поновлення на роботі позивач до виконання трудових обовязків так і не приступила. Впродовж періоду з 19.11.2014 року по 24.11.2014 року вона знаходилась в холі навчального закладу і демонстративно відмовлялась виконувати свої трудові обовязки. У звязку з систематичним невиконанням та порушенням без поважних причин своїх обовязків та правил внутрішнього трудового розпорядку, 24.11.2014 року було видано наказ № 86-с про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у виді звільнення. 25.11.2014 року адміністрація закладу отримала рекомендованого листа від позивача, який містив її заяву датовану 20.11.2014 роком про звільнення з посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказала, що позивач безпідставно зазначає, що адміністрацією закладу даний лист було отримано 21.11.2014 року, оскільки лист 21.11.2014 року отримано сторожем закладу о 18 год. 21.11.2015 року, це була пятниця і всі працівники вже пішли додому. За дане перевищення посадових повноважень на сторожа [PERSON] було накладено дисциплінарне стягнення. За отримання та реєстрацію кореспонденції в закладі відповідальна секретар-друкарка [PERSON] Вважає, що відповідачем не було порушено законодавства про працю та трудових прав позивача. Оскільки затримка виконання рішення суду від 03.11.2014 року про поновлення на роботі позивача була зумовлена необхідністю розяснити рішення, про що до суду було подано відповідну заяву. Після отримання 17.11.2014 року ухвали суду про відмову в розяснення рішення, позивача було поновлено на роботі. Вважає звинувачення позивача у порушенні відповідачем законодавства у звязку з ненаданням щорічної відпустки необгрунтованими, бо згідно законодавства щорічна відпустка педагогічним працівникам надається у період літніх канікул, крім того, позивачу було компенсовано невикористану основну та додаткову щорічну відпустку за 2014 рік згідно наказу від 26.06.2014 року №50-к. А надати відпустку [PERSON] з 03.11.2014 року не можна було, бо поновили її на роботі 17.11.2014 року. Крім того, позивачем не було надано необхідних документів для підтвердження навчальної практики, зокрема не надано довідку з навчального закладу про строк проходження практики, а в наданому направленні на практику відсутні строки проходження практики. В звязку з чим було відмовлено в задоволенні заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За час вимушеного прогулу з 26.06.2014 року по 17.11.2014 року позивачу було виплачено середній заробіток. З 17.11.2014 року по 24.11.2014 року позивачу виплачувалась заробітна плата відповідно до тижневого педагогічного навантаження 18 год. З 25.11.2014 року позивач на роботі не зявлялась, про що складались відповідні акти. 08.12.2014 року її було звільнено за наказом № 89-к за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки на позивача раніше накладались дисциплінарні стягнення. Крім того, представник відповідача вказала, що довідка про доходи № 74 від 04.07.2014 року, на яку посилається позивач при розрахунку вихідної допомоги та середнього заробітку, видана за травень та червень 2014 року. Дана довідка не є довідкою про середню заробітну плату позивача, бо не відповідає встановленому порядку обчислення середньої заробітної плати. Оскільки при обчисленні середньої заробітної плати мають враховуватись виплати за квітень та травень 2014 року. Середня заробітна плата позивача вірно обрахована в довідці про доходи № 102 від 13.10.2014 року. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши покази свідків, письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц, яке набрало законної сили, [PERSON] поновлено на посаді керівника гуртка [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», з 26 червня 2014 року. Стягнуто з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2014 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 13092 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання (Т.1 а.с. 8-9). Наказом [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» від 17.11.2014 року № 84-к [PERSON] було поновлено на роботі та встановлено допустити її до виконання обовязків керівника гуртка художньо-естетичного відділу з 18.11.2014 року (Т.1 а.с.5). На підставі наказу № 130 від 19.11.2014 року «Про організацію роботи [PERSON]», за [PERSON] закріплено робоче місце, встановлено робочий час відповідно до тижневого навантаження педагогічного працівника який складає 18 год. на тиждень (Т.1 а.с. 171, 172). Відповідно до заяви про звільнення, датованої 20.11.2014 року, адресованої директору [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», [PERSON] просила звільнити її з посади керівника гуртка з дня отримання директором даної заяви, вказавши підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України (Т. а.с. 6). Згідно виписки з табеля обліку робочого часу за листопад 2014 року видно, що працівник [PERSON] перебувала на роботі в робочі дні з 18 по 24 листопада включно. З 25.11.2014 року на роботу не зявлялась (Т. а.с. 227). 25.11.2014 року заяву від 20.11.2014 року [PERSON] про звільнення отримано директором ЛМНВЦ «Спадщина» та вирішено відмовити в звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що свідчить резолюція директора на заяві та лист-відповідь [PERSON] від 25.11.2014 року (Т.1 а.с. 39, 44). З 25.11.2014 року по 08.12.2014 року [PERSON] на роботу не зявлялась, про що було складені відповідні акти комісії з обліку робочого часу ЛМНВЦ «Спадщина» (Т.1 а.с. 168, 241-249). Наказом [PERSON] міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» від 08.12.2014 року № 89-к [PERSON] було звільнено з посади керівника гуртка ЛМНВЦ «Спадщина» у звязку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (Т.1 а.с. 47). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Із наявної в матеріалах справи заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням із займаної посади керівника гуртка вказано підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому у своїй заяві [PERSON] зазначає порушення трудового законодавства, які на її думку допустив відповідач. Даючи оцінку поданій заяві та аналізуючи порушення трудового законодавства, на які вказує позивач, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Згідно розяснень п. 34 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, стосовно до правил ст. 24 КЗпП, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до\~ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року по справі, яке набрало законної сили, було встановлено, що працівника [PERSON] було незаконно звільнено з роботи 26.06.2014 року, визнано незаконними накази про накладення на неї дисциплінарного стягнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено закріплене Конституцією України право на працю позивача, яке в подальшому було відновлене судом. Крім того, встановлено, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року працівника [PERSON] було поновлено на роботі і в цій частині допущено до негайного виконання, наказ про поновлення працівника на роботі видано 17.11.2014 року, тобто затримка виконання рішення становить період з 03.11.2014 року по 17.11.2014 року. За вказаний період було 11 робочих днів, протягом яких позивач був позбавлений права на працю. Посилання представника відповідача на те, що затримка виконання рішення суду від 03.11.2014 року про поновлення на роботі [PERSON] була зумовлена необхідністю розяснити рішення, суд вважає такими, що не є поважною причиною невиконання рішення в частині поновлення на роботі. Оскільки в цій частині рішення Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року є чітким та зрозумілим. Що підтверджується, зокрема і ухвалою Ладижинського міського суду від 14.11.2014 року про відмову у розясненні судового рішення (Т.1 а.с. 55, 56). При цьому, суд вважає необхідним відмітити, що добровільна оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 03.11.2014 року по 17.11.2014 року, на що вказує відповідач, є лише передбаченою ст. 236 КЗпП України гарантією для працівника щодо відшкодування втраченого заробітку, і не свідчить про те, що такою затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі не було порушено трудових прав працівника. Крім того, встановлено, що відповідачем добровільно оплачено вимушений прогул за період з 03.11.2014 року по 17.11.2014 року в дещо меншому розмірі, ніж той, на який мав право позивач, що також свідчить про порушення трудових прав позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач обґрунтовано мала право у визначений нею строк розірвати трудовий договір із відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. А заперечення відповідача про те, що не було допущено жодних порушень законодавства про працю щодо працівника [PERSON] суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. При цьому суд враховує, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. При цьому працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 31.10.2012 року по справі №6-120цс12 та в постанові від 22.05.2013 року по справі №6-34цс13. Вирішуючи спірне питання щодо дати з якої позивач просила розірвати трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд виходить з наступного. Подану по пошті заяву про звільнення позивач адресувала директору ЛМНВЦ «Спадщина» [PERSON] Відповідно до змісту поданої заяви про звільнення, [PERSON] просила звільнити її з посади з дня отримання директором даної заяви. Директор ЛМНВЦ «Спадщина» отримала заяву [PERSON] 25.11.2014 року. Що підтверджується: вхідним номером на заяві вх. № 203 від 25.11.2014 року; резолюцією директора [PERSON], датованої 25.11.2014 роком (Т.1 а.с. 39); поясненнями представника відповідача [PERSON], письмовими поясненнями сторожа [PERSON] (Т.1 а.с. 41, 42); реєстром врученої кореспонденції (Т.1 а.с. 43); журналом обліку вхідного листування ЛМНВЦ «Спадщина» (Т.1 а.с. 152, 152); доповідною запискою заступника директора з АГР [PERSON] (Т.1 а.с. 99), а також показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно реєстру врученої кореспонденції за 21.11.2014 року по [PERSON] дільниці Укрпошти, навпроти номера рекомендованого листа, на який посилається у позові позивач, зазначено, що розписку в одержанні листа дала «Гудзь». З письмових пояснень сторожа [PERSON] директору ЛМНВЦ «Спадщина» вбачається, що поштовий лист від [PERSON] вона отримала в пятницю 21.11.2014 року о 18 год., а передала лист секретарю-друкарці 25.11.2014 року. Відповідно до наказу директора ЛМНВЦ «Спадщина» № 103 від 13.09.2013 року затверджено інструкцію з діловодства, згідно п. 5.2 якої, на секретар-друкарку [PERSON] покладено обовязки особисто отримувати та реєструвати вхідну документацію (Т. 2 а.с. 29-31 ). З аркуша 41 журналу обліку вхідного листування ЛМНВЦ «Спадщина», початого в 2012 році видно, що за № 203 від 25.11.2015 року отримано рекомендований лист із заявою [PERSON] про звільнення, про що в графі «розписка в отриманні» розписалась відповідальна особа (Т. 1 а.с. 153). Оскільки в заяві про звільнення [PERSON] вказала, що просить звільнити її з дня отримання даної заяви саме директором ЛМНВЦ «Спадщина», то суд вважає, що посилання позивача на те, що її мали звільнити 21.11.2014 року є необґрунтованим, та таким, що не відповідає змісту заяви [PERSON] від 20.11.2014 року про звільнення. Оскільки встановлено, що 21.11.2014 року директор ЛМНВЦ «Спадщина» заяви [PERSON]В, про звільнення не отримувала, а сторож [PERSON] отримала конверт із заявою 21.11.2014 року в пятницю ввечері, після закінчення робочого дня. Тому суд вважає, що підстав для звільнення [PERSON] станом на 21.11.2014 року не було. Такі підстави для звільнення настали з часу отримання даного листа та ознайомлення з його змістом саме адміністрацією закладу, тобто коли сторож [PERSON], передала конверт з листом секретарю-друкарці, відповідальній за отримання та реєстрацію вхідної документації. Оскільки очевидно, що при отриманні листа сторожем, до повноважень якого не входить ознайомлення із змістом листа, не свідчить про те, що цього ж дня адміністрація закладу була поставлена до відома про зміст заяви [PERSON] Оскільки ознайомлення із самим змістом листа адміністрації закладу відбулось 25.11.2014 року, то цього ж дня мав бути виданий наказ про звільнення [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Жодних заперечень проти доводів відповідача про отримання заяви про звільнення саме 25.11.2014 року позивачем не наведено, а посилання позивача на рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не суперечить вищенаведеним висновкам, та не спростовує їх. Оскільки із вказаного повідомлення також вбачається, що отримала лист «Гудзь» (Т. 1 а.с. 7). Крім того, суд приймає до уваги й ту обставину, що право працівника на працю з 21.11.2014 року до 25.11.2014 року порушено не було, оскільки [PERSON] нараховувалась та була виплачена заробітна плата за цей період, що підтверджується: показами свідка [PERSON], яка працює бухгалтером ЛМНВЦ «Спадщина»; заявкою на видачу готівки та перерахування коштів від 04.12.2014 року (Т. 1 а.с. 50); реєстром бюджетних фінансових зобовязань № 81 від 04.12.2014 року (Т. 1 а.с. 51). Пояснення представника відповідача про те, що [PERSON] є систематичним порушником трудової дисципліни, неодноразово порушувала правила внутрішнього трудового розпорядку, з посиланням при цьому на: акти комісії з обліку робочого часу ЛМНВЦ «Спадщина», якими зафіксовано те, що з 25.11.2014 року по 08.12.2014 року [PERSON] на роботу не зявлялась; на акти про відмову [PERSON] ставити підпис про ознайомлення із наказами по закладу, які її стосуються; на покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказували на те, що [PERSON] відмовлялась виконувати свої посадові обовязки з часу поновлення на роботі і по день звільнення, сиділа в холі закладу, на виходила на роботу з 25.11.2014 року, - не спростовують висновків суду про те, що відповідач мав звільнити [PERSON] з 25.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. І як наслідок - жодним чином не можуть підтвердити підставність її вільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України 08.12.2014 року, оскільки [PERSON] мала бути звільнена вже 25.11.2014 року. А тому позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу директора ЛМНВЦ «Спадщина» № 89-к від 08.12.2014 року про звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України підлягають задоволенню, а вказаний наказ скасуванню, а відповідний запис до трудової книжки про звільнення із вказаних підстав визнанню недійсним. Позовні вимоги про встановлення того, що розірвання трудового договору відбулось з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та відповідно зобовязання відповідача видати наказ про звільнення [PERSON] вказавши формулювання звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та внести відповідні записи в трудову книжку, - підлягають частковому задоволенню, а саме - з 25.11.2014 року. Щодо позовних вимог про стягненні із відповідача вихідної допомоги, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до змісту ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом встановлено, що відповідач повинен був звільнити позивача з 25.11.2014 року за ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~у зв'язку з невиконанням з боку роботодавця вимог законодавства про працю. Тому відповідно до\~ст. 44 КЗпП України\~позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Між сторонами існує спір щодо розміру вказаної допомоги. Так, позивач просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10712,19 грн. виходячи з розміру середнього заробітку за місяць 3570,73 грн., розрахованого згідно довідки № 74 від 04.07.2014 року. В пункті 32 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року розяснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року N 100 (далі по тексту Порядок). Згідно абз. 3, 4 п. 2 Порядку зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Останнім абзацом пункту 4 цього Порядку (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено з 26.06.2014 року, а тому до 17.11.2014 року, коли роботодавцем видано відповідний наказ про поновлення її на роботі [PERSON]В, не мала заробітку в ЛМНВЦ «Спадщина». Тому розрахунок середньої заробітної плати позивача повинен проводитись виходячи з встановленого позивачу посадового окладу. Згідно відповіді відповідача на запит суду зазначено, що [PERSON] після поновлення на роботі мала 8 тарифний розряд педагогічного працівника, для якого встановлено оклад (тарифну ставку) в розмірі 1397 грн. (Т.2 а.с. 32-34). Враховуючи викладене, посилання позивача на те, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, має розраховуватись згідно даних довідки № 74 від 04.07.2014 року не відповідає вищезазначеним вимогам Порядку. Так само як і твердження представника відповідача про те, що для вказаних розрахунків мають використовуватись дані довідки № 102 від 13.10.2014 року. За таких обставин, виходячи з положень п. 32 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення працівника на роботі має визначатися за загальними правилами обчислення середнього заробітку, передбаченими вказаним Порядком. Виходячи із правил розрахунку, передбачених Порядком, суд спочатку обраховує середньоденний заробіток позивача (враховуючи робочі дні за вересень та жовтень 2014 року), який становить: (1397+1397) / (22 + 23) = 62,08 грн. При розрахунку вихідної допомоги суд вважає, що спочатку має бути розрахована середня місячна заробітна плата, яка застосовується як розрахункова величина для нарахування вихідної допомоги. А тому для такого розрахунку застосуванню підлягає положення абз. 2,3 п. 8 Порядку. Середньомісячне число робочих днів (згідно абз. 3 п. 8 Порядку) становить: (22+23)/2=22,5. Середня місячна заробітна плата (згідно абз. 2 п. Порядку) становить: 62,08 х 22,5 = 1396,8 грн. Таким чином вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача при звільненні позивача становить: 1396,8 х 3 = 4190,4 грн. Відповідно до ч.1\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України. Згідно зі\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки відповідачем неправомірно не було звільнено позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 25.11.2014 року, не виплачено вихідну допомогу в розмірі 4190,4 грн., між сторонами існував спір про розмір вихідної допомоги, який вирішено на користь працівника частково (на суму 4190,4 грн. із 10712,19 грн. які заявляв працівник), тому згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України, суд вважає за можливе визначити розмір відшкодування за час затримки власником належних працівнику виплат. Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При визначенні розміру відшкодування позивачу [PERSON] за час затримки власником належних їй виплат суд враховує: час затримки розрахунку (період з 25.11.2014 року по день винесення судом рішення); спірну суму, на яку позивач мала право (4190,4 грн.); частки, яку дана сума становила у заявлених вимогах (4190,4 грн. із заявлених вимог на суму 10712,19 грн.). При визначенні розміру такого відшкодування суд виходить із принципів розумності та співмірності. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Такі висновки відповідать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 24 жовтня 2011 року по справі № 6-39цс11 та від 20 листопада 2013 року по справі № 6-60цс13, які відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для всіх судів України. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодування працівнику за час затримки розрахунку при звільненні до 5000 грн., порівняно із розміром середнього заробітку за весь час затримки. При цьому суд вважає, що такий розмір відшкодування, буде справедливо компенсувати позивачу затримку розрахунку при звільненні. Крім того, судом встановлено, що розрахунок середньої заробітної плати позивач провів невірно, оскільки як було встановлено судом, такий розрахунок мав проводитись виходячи з встановленого позивачу посадового окладу 1397 грн., а не із даних довідки № 74, та суми середньомісячної заробітної плати 3570,73 грн., як про це вказує позивач. Щодо позовних вимог в частині зобовязання відповідача видати позивачу дублікат трудової книжки без внесення записів № 16 -20, а в виданому дублікаті після запису № 15 внести один запис за № 16 про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за п. 3 ст. 38 КЗпП України, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити. Оскільки відповідно до п. 2.10 спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року «Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», зазначено, що при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. Тому суд вважає, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки працівник має право в позасудовому порядку вирішити питання про видачу дублікату трудової книжки без внесення відповідних записів, які визнані недійсними. Будь-яких обставин які б вказували на наявність перешкод позивачу звернутись до відповідача з проханням видати дублікат в позасудовому порядку, позивачем не зазначено. Крім того, трудова книжка на даний час знаходиться у позивача. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню в дохід держави із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial