Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

26.07.2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, предметом якого є визнання права власності на житловий будинок, визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 19 жовтня 2001 року на Первомайській філії Універсальної біржі "Південь" було посвідчено угоду, згідно якої позивач придбала у [PERSON] , в інтересах якої діяв [PERSON] на підставі довіреності №131 від 25.09.2001 року посвідченої головою Степівської сільської ради Миколаївського района Миколаївської області, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,17 га за цією ж адресою, що належали відповідачці на підставі договору дарування від 18.10.1998 року, посвідченого секретарем виконкому Мигіївської сільської ради Белан Л.М. за реєстраційним №35, і зареєстрованого 18.10.1993 року Первомайським МБТІ під реєстровим №236, а право власності на землю посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серія І-МК №044694 від 23.01.1997 року, виданого на підставі рішення Мигіївської сільської ради народних депутатів та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під №255. Після посвідчення договору купівлі-продажу позивачка передала відповідачці визначену суму коштів, а остання передала їй будинок та земельну ділянку. На даний час позивачка не може розпорядитись вказаним будинком, оскільки договір купівлі-продажу було посвідчено не у нотаріальному порядку, а тому просить постановити рішення, за яким визнаити за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,17 га, які знаходяться по [ADDRESS] . Відзив на позовну заяву від відповідачки не надходив. Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Судом встановлено, що згідно договору № 714 від 19.10.2001 року між [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] на підставі довіреності №131 від 25.09.2001 року посвідченої головою Степівської сільської ради Миколаївського района Миколаївської області, (покупець) та [PERSON] (продавець) на Первомайській філії Універсальної Біржі "Південь" м.Первомайськ було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] за 1200 гривень, інвентаризаційна вартість домоволодіння складає 12739 гривень, на підставі якого 26 жовтня 2001 року за реєстровим № 236 Первомайським МБТІ за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Суд встановив, що на час укладення угоди діяли норми ЦК України (в редакції 1963 року), а тому, суд вважає можливим при розгляді справи застосувати цей Кодекс, оскільки, згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакціїї 2003 року), останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності - з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Позивач ствердила, що зі свого боку повністю виконала умови договору купівлі-продажу, але так як угода нотаріально не посвідчена, то це позбавляє її права розпорядитися фактично належним їй будинком та земельною ділянкою. Продавець будинку [PERSON] не бажає звертатися до нотаріальної контори для оформлення спірного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ухилення будь-якої із сторін договору від його нотаріального оформлення на час його укладення є умовним в силу п.9 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яка діяла на час укладення договору, відповідно до якого біржовий договір купівлі-продажу визнано правовстановлюючим документом, а згідно ст.15 Закону "Про товарну біржу" реєстрація договору на біржі прирівнювалась до нотаріального оформлення (підтвердженням цьому є реєстрація спірного договору в БТІ). При цьому продавець будинку не оспорював після спливу значного часу виконання угоди сторонами. Згідно із частиною першої статті 128 ЦК України, в редакції 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, враховуючи викладене, вважає, що позивачка позбавлена можливості в майбутньому відчужити належний їй будинок з господарськими будівлями по наступним причинам: відповідно до статті 277 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 ЦК України); відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; відповідно до статті 55 Закону України "Про нотаріат" (яка діяла на момент укладення договору) цей правочин має бути вчинений за місцем знаходження нерухомого майна. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , але нотаріально зазначений договір купівлі-продажу не оформили. Крім того, суд встановив, що сторони виконали істотні умови договору, у зв`язку з чим, вважає, що позивачка до суду звернулася на законних підставах з обґрунтованими вимогами, а тому, вважає можливим визнати договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнати за нею право власності на вказний житловий будинок з господарськими спорудами. Стосовно вимоги щодо визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку, суд встановив наступне. Земельна ділянка, площею 0,17 га, (присадибна ділянка), розташована на території [ADDRESS] , належала продавцеві [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №044694 від 23.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №255, виданого на підставі рішення Мигіївської сільської ради народних депутатів ХІ сесії ХХІІ скликання від 17.01.1997 року. Як вже встановлено судом, [PERSON] продала зазначений житловий будинок [PERSON] 19.10.2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (18 грудня 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно з ст. 67 згаданого ЗК України розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Згідно з роз`ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України в пп. ґ) п.18 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Отже, вищенаведені норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, [PERSON] набула право власності на зазначену земельну ділянку на законних підставах. Станом на день розгляду справи державний акт на земельну ділянку, наданий позивачем в оригіналі, є чинним. Докази здійснення [PERSON] будь-яких дій щодо відчуження земельної ділянки відсутні. Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним, що до [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,17 га присадибна ділянка, розташованої в [ADDRESS] , при переході права власності на житловий будинок за зазначеною адресою за договором купівлі-продажу, укладеному 19.10.2001 року зі [PERSON] . Стосовно визнання відповідачем позову, то відповідно до ст. 206 ч.4 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних пістав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання відповідачкою даного позову слід прийняти, так як воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України. Судові витрати за клопотанням позивача суд не стягує. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved