Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) в червні 2016 року звернулась до суду із позовом до Державного нотаріуса Олександрійської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області [PERSON], [PERSON] селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] помер її співмешканець [PERSON] 24.11.2014 [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, відповідно до якого заповів позивачу все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. У передбачений ст.. 1270 ЦК України шестимісячний строк позивач звернулась з відповідними документами до держаної нотаріальної контори, але постановою державного нотаріуса Олександрійської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 26.10.2015 року їй, на підставі ст. 49 закону України «Про нотаріат» було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Прийняту постанову нотаріуса від 26.10.2015 позивач вважає такою, що не відповідає діючому законодавству України, просить суд скасувати постанову від 26 жовтня 2015 року та зобов'язати державного нотаріуса вчинити нотаріальні дії - видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягала, посилаючись на викладенні в позові обставини, подальший розгляд справи просила здійснювати без її участі. Відповідач державний нотаріус Олександрійської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області [PERSON] в судове засідання не з'явився, надала письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких зазначив, що спірний будинок належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Войнівською сільською радою 06.03.1999 року за реєстром № 13, який не пройшов державну реєстрацію в БТІ. Відповідач стверджує, що спадкодавець уклав договір купівлі-продажу будинку 06.03.1999 року, тобто на момент дії Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.0.61998 року № 121 і повинен був зареєструвати вказаний договір в Олександрійському БТІ. Відповідач вважає, недоречним скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.10.2015, оскільки остання винесена на цілком законних підставах. Розгляд справи просить здійснювати без його участі. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, згідно ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести перед судом ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Правовідносини сторін врегульовані ст. ст. 3-11, 15, 16, 22 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Одним із способів захисту права, встановленого законом, є оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, оскарження нотаріального акта. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ч. 5.ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно із ч. 1ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом. якої стосуються такі дії чи акти. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій покладається на нотаріуса або посадову особу, яка вчиняє нотаріальні дії. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, чиїх прав та інтересів стосується. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Судом встановлено, що 24.11.2014 року [PERSON] зробив заповідальне розпорядження, відповідно до якого заповів [PERSON] все своє майно, що підтверджується заповітом посвідченим секретарем Комінтернівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та зареєстрованим в реєстрі за № [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавцю на праві приватної власності належав жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], право на який [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 06 березня 1990 року. Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено 06 березня 1990 року та зареєстровано в реєстрі за № 13 секретарем виконавчого комітету Войнівської сільської Ради Олександрійського району Кіровоградської області. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Порядок реєстрації нерухомого майна станом на 06.03.1990 року регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 (далі - Інструкція). Згідно пунктів 4 та 7 цієї Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. Зокрема, згідно п. 20 Переліку (додаток № 1 до Інструкції) таким правовстановлюючим документом є договір купівлі-продажу будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року "Про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях". Таким чином, станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 06 березня 1990 року, норми щодо обов'язкової реєстрації вказаного договору в Бюро технічної інвентаризації не діяли. Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК Української РСР (1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Суд зазначає, що право власності спадкодавця на жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] було набуто з останнім моменту посвідчення договору купівлі-продажу 06 березня 1990 року та реєстрації в реєстрі за № 13 секретарем виконавчого комітету Войнівської сільської Ради Олександрійського району Кіровоградської області та не залежало від реєстрації в Бюро технічної інвентаризації. Згідно із главою 13 Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом. Главою 14 Порядку передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Такі ж підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії та порядок оскарження нотаріальних дій передбачені у ст. ст.49,50 Закону України «Про нотаріат». Як вбачаться з матеріалів справи, підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом) є посилання державного нотаріуса на необхідність державної реєстрації правовстановлюючого документа. Крім того, у запереченнях на позовну заяву відповідач помилково зазначив, що спірний договір купівлі-продажу було укладено 06.03.1999 року, отже необхідна його державна реєстрація. Суд зазначає, що нотаріусом помилково вказано дату укладення договору купівлі продажу 06.03.1999 року, оскільки з самого договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що договір було вчинено саме 06 березня 1990 року. Виходячи зі змісту глави 86 ЦК України, положень ст. ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» та глав 13, 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок) у разі встановлення обґрунтованості позову про оскарження нотаріального акта суд визнає такий акт неправомірним і скасовує його. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанова державного нотаріуса Олександрійської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 26.10.2015 року (вих. № 1040/02-31) про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесена незаконно та підлягає скасуванню. Стосовно вимог позивача про зобов'язання державного нотаріуса вчинити нотаріальні дії - видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], суд зазначає наступне. Питання видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відноситься до компетенції державного нотаріуса державної нотаріальної контори, який вчиняє нотаріальні дії. При цьому суд не має права зобов'язувати нотаріуса до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про нотаріат» та Порядком можуть здійснюватися лише нотаріусом за заявою особи, оскільки вказаними нормами передбачено і інші підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, які підлягають перевірці нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, позовна вимога про зобов'язання державного нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Враховуючи викладені обставини та

Outcome: partial