Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

21.01.2019 позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій він просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинку за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстровані колишня дружина його сина [PERSON] - [PERSON] та їхній син [PERSON] , які були зареєстровані на проживання в його будинку після одруження [PERSON] з його сином [PERSON] . 30.05.2017 рішенням Турківського районного суду Львівської області шлюб між [PERSON] та його сином [PERSON] розірвано. Відповідачі не проживають в будинку з 2016 року, а проживають в [ADDRESS] . На його неодноразові звернення до відповідачки знятися з реєстрації в його будинку, що в свою чергу створює йому перешкоди в користуванні таким, утриманні, вона відмовляється. Згідно з протоколом повторного авторозподілу справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 11.08.2020 цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 14.09.2020 залучено до участі у справі правонаступника позивача, який помер - [PERSON] та призначено судове засідання. У судове засідання позивач не з`явилася, 11.09.2020 подала до суду заяву, в якій просила, зокрема розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу за зареєстрованою адресою [ADDRESS] з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду як вручені особисто відповідачам за адресою [ADDRESS] . Відтак, судом дотримано вимог щодо належного повідомлення відповідачів про день, час та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 18.12.2020 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2006 власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] був [PERSON] . Довідкою про склад сім`ї від 15.01.2019 №29 доводиться, що у будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - син покійного [PERSON] , його невістка - [PERSON] та внук [PERSON] (а.с. 5). Водночас, як доводиться актами про не проживання особи за місцем реєстрації Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області від 13.10.2017 та від 02.10.2018, при обстеженні виявлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у житловому будинку, а проживають [PERSON] , [PERSON] з цивільною дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с.6-7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.11.2019. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.08.2020 року [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за заповітом і спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку [ADDRESS] . Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. У розрізі наведених вище правових норм, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі. Поряд з цим суд встановив, що відповідач [PERSON] є невісткою попереднього власника [PERSON] та колишньою дружиною його сина [PERSON] , який також зареєстрований на проживання в спірному будинку, а [PERSON] є їх сином. Відповідачі [PERSON] з сином [PERSON] з 2016 року за місцем реєстрації не проживають. Відтак, за відсутності спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків щодо спільного проживання, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] відсутня понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, то суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Покликання відповідача на те, що вона відсутня за місцем реєстрації у зв`язку з лікування сина не підтверджені належними доказами, а тому суд такі не бере до уваги. Щодо визнання втратившим право користування житлом малолітнім [PERSON] , то суд зазначає наступне. Згідно з частинами 1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його непроживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житлом. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц, де зазначено, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відтак, оцінюючи наведені позивачем доводи та вищевказані правові норми, суд дійшов висновку, що заявлені щодо визнання втратившим право на житло [PERSON] , 2015 р.н., порушують права такої малолітньої дитини на житло, оскільки за конкретних обставин справи суд встановив, що малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою свого батька, що передбачено законом, а тому підстав для задоволення позову в цій частині суд, не вбачає. З урахуванням викладеного, позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial