Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах по 1/2\~кожному: нежитлове приміщення [ADDRESS] , та житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] ; у порядку поділу майна: -припинити право власності позивача на 1/2 частку нежитлового приміщення [ADDRESS] , та на 1/2 житлового приміщення (квартиру) [ADDRESS] , з виплатою грошової компенсації їх вартості; -стягнути з відповідача на користь позивача 819\~500,00 грн. грошової компенсації за 1/2 частку нежитлового приміщення [ADDRESS] , та 1/2\~частку житлового приміщення (квартиру) [ADDRESS] ; -визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення [ADDRESS] , та на 1/2\~частку житлового приміщення (квартиру) [ADDRESS] , які належали позивачу, після оплати останнім грошової компенсації за частку позивача. Свої позовні вимоги позивач вмотивувала тим, що перебувала з відповідачем з 29.10.1988 по 08.04.2020 у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначила, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 у справі №676/890/20 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказувала, що за час шлюбу їх з відповідачем подружжям було набуте наступне майно: -нежитлове приміщення №282 в будинку [ADDRESS] , яке на праві власності належить відповідачу; -житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] , яке на праві власності належить відповідачу. Позивач вважала, що зазначене майно є їх спільним сумісним майном з відповідачем і що вона має право на 1/2 частину цього майна, оскільки позивачем надавалась згода на придбання даного майна, про що вказано у договорах купівлі-продажу та завірено підписом позивача. З урахуванням викладеного позивач звернулась до суду із цим позовом. 10.06.2020 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. У серпні 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд вимоги позивача задовольнити частково, а саме визнати за нею: -1/2 частину нежитлового приміщення [ADDRESS] ; -1/2 частину житлового приміщення (квартиру) [ADDRESS] , а в частині виплати компенсації за це майно відмовити. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що, дійсно, в період часу з 29.10.1988 по 08.04.2020 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, та в період шлюбу ними спільно було набуте спірне майно. Відповідач вважає, що позивачем вказані неправильна вартість нерухомого майна, так як нежитлове приміщення має площу 7.4 кв.м і його вартість на момент придбання становила 41\~650,19 грн., що вказано у договорі купівлі-продажу від 28.09.2016. А на рахунок житлового приміщення квартири, то відповідач вказує на те, що вартість цього майна на момент його придбання становила 305\~300,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.02.2016. Також відповідач вказує, що ремонтні роботи у квартирному приміщені він проводив за власні кошти. Відповідач вказує на те, що грошові кошти, які просить позивач у нього відсутні, оскільки він проживає тільки на своє пенсійне забезпечення, тому майно, на яке претендує позивач, може бути виділене їй тільки в натурі і, на його думку, воно є подільним. У серпні 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона із обґрунтуваннями відповідача у частині відсутності грошових коштів у нього не погодилась. Позивач вважає, що за останні декілька років відповідач виїжджав за кордон, а те, що він не офіційно працевлаштований не вказує на те, що у нього відсутній будь-який дохід. Також позивач вказувала на те, що спірне майно не є подільним, що підтверджується висновком експерта. У жовтні 2020 року відповідач надав пояснення на відповідь на відзив, в яких пояснив, чому виїжджав за кордон, а також наполягав на можливості спільного користування спірним майном. 22.01.2021 ухвалою суду було витребувано інформацію: -у Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України відповідачем за період часу з 01.01.2017; -у АТ КБ «ПриватБанк» щодо відкритих рахунків, що належать відповідачу за період часу з 01.01.2017 по 19.08.2020 та повідомити про залишки на даних рахунках; -у АТ КБ «ПриватБанк» щодо руху коштів на карткових рахунках [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] відповідача за період часу з 01.01.2017 по 19.08.2020. 07.05.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання 19.08.2021 учасники справи не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та представника, позовні вимоги визнали частково, просили відмовити у частині стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.10.1988 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.10.1988. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 у справі №676/890/20 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 14.04.2020 право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 282, зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28.09.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. за реєстровим №3396. Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 15.03.2016 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.03.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. за реєстровим №813. Відповідно до висновку судового експерта від 18.05.2020 №18/05/20 за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження ринкова вартість квартири [ADDRESS] , на дату оцінки складає: 1\~515 000,00 (один мільйон п`ятсот п`ятнадцять тисяч) гривень, 00 коп., а ринкова вартість нежитлового приміщення №282 за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки складає 124\~000,00 грн. Згідно з висновком судового експерта від 18.08.2020 №18/08/20 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи: з технічної точки зору відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити квартиру [ADDRESS] , на 1/2 та 1/2 частки для облаштування ізольованих квартир не вбачається можливим; з технічної точки зору відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити нежитлове приміщення №282 за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 та 1/2 частки із утворенням ізольованих приміщень не вбачається можливим. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу),\~співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має право\~на одержання\~від інших\~співвласників грошової\~або іншої\~матеріальної компенсації\~вартості його\~частки. Компенсація\~співвласникові може\~бути надана\~лише за\~його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З огляду\~на ст.\~370\~ЦК України\~Співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі виділу\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З огляду на ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до\~Постанови ВП\~ВС від\~09.06.2021\~у справі\~№ 760/789/19\~правовідносини,\~в яких\~позивачка у\~цій справі\~просила припинити\~не право\~власності відповідача\~у спільному\~майні з\~виплатою компенсації,\~а своє\~право на\~частку в\~майні з\~отриманням компенсації\~на свою\~користь,\~є відмінними\~за своєю\~природою і\~регулюються ст.\~364\~ЦК України,\~яка передбачає,\~що співвласник,\~частка якого\~в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач у свою чергу не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Одночасно інший із подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~зі ст.12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Крім того, як зазначено у ст.ст.76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Право власності на спірні квартиру та нежитлове приміщення було набуто відповідачем за час шлюбу, обставини того, що це майно набувалось у спільну сумісну власність, були визнані відповідачем. З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що відповідачем було даний факт визнано, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін і задовольняє вимоги позивача у цій частині. Крім того, з огляду на вказане та вимоги на ст. 364, 372 ЦК України, ст.ст. 70, 71 СК України суд стягує з відповідача на її користь половину вартості спірного майна у сумі 819\~500,00 грн., що відповідає вартості 1/2 частки позивача у спільній сумісній власності на вказане майно, та припиняє її право власності на цю частку. Разом з тим, суд не задовольняє вимоги позивача про визнання за відповідачем права власності на належну їй 1/2 частку у спільному сумісному майні після оплати ним їй грошової компенсації за цю частку, так як ця вимога не підтримана вимогам законодавства. А отже, суд задовольняє позов частково. Також у порядку ст. 141 ЦПК України з огляду на задоволення вимог позивача про поділ майна подружжя суд стягує з відповідача на її користь судові витрати, що підтверджені належними доказами, а саме: судовий збір у розмірі 8\~195,00 грн. та витрати на проведення судової експертизи у розмірі 3\~000,00 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial