Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

ФОП [PERSON] 31.03.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа Ленінський районний центр зайнятості, про розірвання трудового договору, визнання правомірними підстав звільнення, зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 25.03.2014 року між нею та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір. Вказаний трудовий договір було зареєстровано в Ленінському районному центрі зайнятості 25.03.2014 року. 20.10.2014 року відповідач з невідомих причин вперше не зявилась на робочому місці, а потім зовсім перестала виходити на роботу. 06.09.2016 року на адресу відповідача було направлено лист з пропозицією зявитись за місцем роботи ФОП [PERSON] з метою здійснення всіх необхідних дій щодо зняття з реєстрації договору у державній службі зайнятості, ознайомлення з наказом про звільнення, отриманням розрахунку у звязку зі звільненням. Однак відповідач ігнорує вказані вимоги. Позивач просила суд задовольнити позовні вимоги про звільнення [PERSON] та припинення трудового договору від 25.03.2014 року з 20.10.2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати правомірними підстави звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України; зобовязати Лівобережний районний центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір від 25.03.2014 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON], яка працювала продавцем-консультантом, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2017 року замінено третю особу Ленінський районний центр зайнятості на Дніпровський міський центр зайнятості. У заяві від 07.09.2017 року представник позивача ФОП [PERSON] [PERSON] просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. Представник третьої особи Дніпровського міського центру зайнятості у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 25.03.2014 року між [PERSON] Анатоліївною та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір № 04501400589, за умовами якого працівник зобовязалась виконувати роботу продавця-консультанта. Вказаний договір 25.03.2014 року було зареєстровано в Ленінському районному центрі зайнятості (а.с. 5). Звертаючись до суду з позовом, ФОП [PERSON] посилалась на те, що відповідач [PERSON] була відсутня на роботі з 20.10.2014 року. Позивач надсилала листи з повідомленням [PERSON] за місцем її проживання з проханням з'явитися до центру зайнятості та розірвати трудовий договір, однак відповідач не з'являлась. У зв'язку з чим, позивач просила суд припинити трудовий договір від 25.03.2014 року та визнати правомірними підстави звільнення [PERSON] Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Відповідно до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу. Крім цього, за змістом пп. 8-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника, проводиться протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, за умови подання фізичною особою визначених цим Порядком документів, про що робиться запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Доводи позивача з приводу того, що відповідач з жовтня 2014 року залишила місце роботи без попередження та без поважних причин і не виконує умови трудового договору, а тому є підстави для припинення дії договору не спростовують того, що звернення ФОП [PERSON] до суду з позовом про припинення трудового договору не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів, а також про те, що позивачем не дотримано порядку розірвання трудового договору з працівником. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнена, її позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed