Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить стягнути на свою користь з Садівницького товариства «Хвиля» середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 41318,40 грн. У судовому засіданні представник позивача, збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення, що [PERSON] з 01 лютого 2010 року працювала у Садівницькому товаристві «Хвиля» за сумісництвом на посадах бухгалтера та чергової по КПП, 02 березня 2013 року була звільнена відповідно до наказу відповідача № 19 від 02.03.2013 року, та у порушення її права на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене ст. 43 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці», при звільненні їй не було виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, допомогу по тимчасовій втраті працездатності, про що вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами, які були проігноровані, зазначивши, що факт невиплати відповідачем позивачу заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, допомоги по тимчасовій втраті працездатності, встановлений в результаті проведеної перевірки Територіальної Державної інспекції праці у Київській області (лист від 16.04.2014р. №Р25/02-10). Позивач збільшила розмір позовних вимог в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 19 червня 2014 року, надавши відповідний розрахунок (а.с. 97-98). У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надавши пояснення, що вказана затримка відбулась не з вини Товариства, а з вини самої [PERSON], яка, працюючи у Товаристві бухгалтером, отримала в банку кошти, видала працівникам, а свої розрахункові відмовилась отримувати і повернула кошти до банку, що підтверджується відповідною квитанцією банку, крім того, в подальшому, відмовлялась приїздити до Товариства отримувати розрахункові при звільненні тому, що її не влаштовував їх розмір, вважає, що існував спір щодо розміру належних до виплати сум коштів, зазначивши, що 28.03.2014 року [PERSON] було надіслано телеграму в якій запропоновано прибути 04.04.2014 року за адресою Товариства для отримання заробітної плати та всіх сум, які належать їй при звільненні із займаних посад, аналогічні повідомлення цінним та рекомендованим листом, але остання не прибула для отримання коштів, про що було складено відповідний акт. Вважає, що Товариство не могло нарахувати і виплатити [PERSON] лікарняний та дні невикористаної відпустки, так як позивачка, більше ніж рік, не надавала Товариству, де вона працювала за сумісництвом, довідку з основного місця роботи, передавши її лише в кінці травня 2014 року, що підтверджується даною довідкою № 0114/48, виданою СП "Льодовий Рай". На його думку, позивачка не надала до суду жодного доказу, який би підтвердив ті обставини, що вона зробила хоч одну дію для отримання заробітної плати, а лише подані докази її ухилення від отримання даних коштів, крім того, зауважив, що беззаперечно підтвердженні ті обставини, що між [PERSON] і Товариством існував спір щодо розміру розрахункових (зокрема щодо виплати лікарняних). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, [PERSON] працювала на посаді бухгалтера Садівницького товариства «Хвиля» за сумісництвом з 01 лютого 2010 року по 02 березня 2013 року та на посаді чергового садівницького товариства «Хвиля» з 01 березня 2011р. по 15 квітня 2013р. за сумісництвом, що не заперечувалось сторонами та було встановлено Територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області за результатами звернення [PERSON] (а.с. 90, 91). [PERSON] є інвалідом ІІ групи. Згідно наказу Голови правління садівницького товариства «Хвиля» №19 від 02 березня 2013 року, в зв'язку з хворобою бухгалтера за сумісництвом [PERSON] і наданням нею листа непрацездатності серії ABO № 244880, виданого 15.02.2013 по 01.03.2013 поліклінікою № 1 Деснянського району м. Києва, дату звільнення з посади бухгалтера за сумісництвом з 16.02.2013 року відмінено; звільнено з посади бухгалтера за сумісництвом [PERSON] з 02 березня 2013 року за статтею 43.1 КЗпП частини першої абзацу четвертому; наказано нарахувати і виплатити заробітну плату за період з 01.02.2013р. по 14.02.2013р., компенсацію за невикористану відпустку, а також оплатити лікарняний листок непрацездатності згідно чинного законодавства, після надання довідки про заробітну плату з основного місця роботи (а.с. 6). Квитанцією №15 від 28 березня 2013 року відповідач повернув невиплачену заробітну плату у розмірі 3420,00 грн. (а.с. 64). Відповідно Акту передачі-прийому документів 16.10.2013р. [PERSON] не прийняла документи, а саме: довідки про середню зарплату (дохід), про ставку заробітної плати, копію наказу на звільнення, відповідь, як такі, що не відповідають її заяві та оформлені з порушенням законодавства України (а.с. 65). Судом також встановлено, що підтверджується довідкою від 15.10.2013 року, дослідженою у судовому засіданні, що ставка заробітної платні [PERSON] на посаді бухгалтера за сумісництвом становила 1500,00 грн. (а.с. 93). Відповідно довідки від 15.10.2013 року середньоденна заробітна плата (дохід) [PERSON] на посаді бухгалтера за сумісництвом становить 53,77 грн. та середньомісячна заробітна плата (дохід) [PERSON] на посаді бухгалтера за сумісництвом становить 1595,15 грн., що не заперечувалось сторонами (а.с. 92). З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість посилання відповідача на існування спору між сторонами щодо розміру належних до виплати [PERSON] сум коштів, оскільки це спростовується матеріалами справи та не було доведено відповідачем. [PERSON] 22.10.2013 року звернулась до відповідача з вимогою про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати чергового за лютий-квітень 2013 року, компенсацію за невикористану відпустку чергового, інваліда ІІ групи (а.с. 9). 28.02.2014 року [PERSON] звернулась до Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області зі скаргою на незаконні дії відповідача щодо невиплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, допомоги по втраті працездатності (а.с. 37, 38). 28.03.2014 року відповідач направив телеграму та цінний лист позивачу, просив прибути [PERSON] для отримання заробітної плати та всіх сум, що належать їй при звільненні, доказів вручення яких відповідачем не надано (а.с. 66-69). Територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області встановлений факт невиплати бухгалтеру [PERSON] заробітної плати за лютий 2013 року та грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 2658,66 грн. та як черговому - частини заробітної плати за лютий 2013 року в сумі 469,92 грн. (нараховані згідно розрахункової відомості за лютий 2013 року). Також, був встановлений факт невірного розрахунку компенсації, що було підтверджене допитаними у судовому засіданні свідками, зокрема бухгалтер СТ «Хвиля» [PERSON] визнала свою провину у невірному розрахунку, пояснивши, що тільки була прийнята на роботу, тому не мала досвіду та можливості врахувати всі обставини (а.с. 90, 91). Територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області керівництву СТ «Хвиля» було вказано на допущене порушення і в ході перевірки була донарахована компенсація за невикористані 24 дні відпустки за посадою бухгалтера - в сумі 1290,48 грн. та 9 днів за посадою чергового в сумі 325,98 грн. (без обов'язкових відрахувань). Свідок [PERSON] також підтвердила факт невиплати бухгалтеру [PERSON] заробітної плати та компенсації у повному обсязі, вважаючи, що у цьому є вина керівництва СТ «Хвиля» в особі його голови - Супрун М.В., який не вживав заходів щодо розрахунку при звільненні у передбачені законом строки. Судом також встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про поновлення її порушених трудових прав при звільненні, а саме: листами від 10.03.2013р., 22.10.2013 р., 22.10.2013р., позивачка зверталась з вимогою розрахуватись з нею по лікарняному листку, компенсації за невикористану відпустку, частину невикористаної відпустки, та здійснити виплати в строки, передбачені законом, але на той момент зазначені вимоги відповідачем не були виконані. Видатковим касовим ордером від 19 червня 2014 року СТ «Хвиля» видано [PERSON] 5330,44 грн. розрахунку при звільненні, що підтверджується особистим підписом позивача про отримання грошових коштів (а.с. 100). Заслухавши пояснення сторін, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Конституційний Суд України 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Зазначене дає підстави суду для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум в строки, вказані в статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт невиплати звільненому працівникові сум у строки, вказані в статті 116 цього Кодексу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався сторонами. Доводи відповідача щодо невиплати належних звільненому працівникові сум з вини самої позивачки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 21 листопада 2011 року. Згідно розрахунку позивача, здійсненого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", на користь позивачки з відповідача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику сум у розмірі 41318,40 грн., а саме: розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивача при виконанні посадових обов'язків бухгалтера складає 23 414 грн. 40 коп., що вбачається з такого розрахунку: 23 414 грн. 40 коп. = 73,17 грн. * 320 днів (сума середньоденної заробітної плати * кількість робочих днів прострочки) та розмір середнього заробітку за час затримки заробітної плати позивача при виконанні посадових обов'язків чергової по КПП дорівнює 17 904 грн. 00 коп., що вбачається з такого розрахунку: 17 904 грн. 00 коп. = 55,95 грн. * 320 днів (сума середньоденної заробітної плати * кількість робочих днів прострочки). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved