Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Відповідно до п.9 1.1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Позовна заява мотивована тим, що в газеті Голос Зіньківщини від 12.07.2016 року опубліковано статтю під назвою «тікала від злиднів, а попала у рабство». Прочитавши цю статтю [PERSON] побачив що в ній вказано конфіденційну інформацію про нього і його сестру, яка проживає в [PERSON].В газеті детально описано: країну та місто де проживає зараз [PERSON] (з тексту - [PERSON]. Рим), приналежність до однієї родини того хто розповів таку інформацію (з тексту [PERSON]) та того про кого написана ця стаття (з тексту «Галя»), в тексті фраза - «з його рідною сестрою [PERSON]», імена - «Галя» та «Іван С.», вказано що: «закінчила місцеве училище за спеціальністю швея», вказано вік [PERSON] (в тексті було наголошено на цьому два рази), в газеті зазначено майновий стан сестри словами «заробітна плата у місяць була і залишається у розмірі 600 - 700 євро», вказано сімейний стан «у сорок років - ні сімї, ні дітей», також в газеті сказано що «в батьківській хаті вже мешкає [PERSON] із сімєю», стаття підписана - «записано зі слів Зіньківчанина [PERSON]». Позивач [PERSON] вважає по - перше - сукупність таких відомостей дає можливість безпомилково зрозуміти що в газеті сказано про конкретних фізичних осіб прізвище, імя та по-батькові яких [PERSON] та [PERSON], так як наведено 9 конкретизуючих факторів, сукупність яких дає можливість конкретно та безпомилково ідентифікувати осіб про яких описано в газеті. По-друге - в газеті редактором було розголошено конфіденційну інформацію про [PERSON] та про [PERSON] без буд-яких попередніх попереджень про те, що буде розголошена ця інформація про неї, без її письмової згоди на це, без укладання договору як це вказано в ч. 1 ст.32 закону України « Про інформаційні агентства». Крім того в газеті було вказано, що в [PERSON] потрапила завдяки знайомим, після навчання не працевлаштувалася, їй хтось порадив поїхати з групою туристів, ніби то на екскурсію в Рим, а потім «загубитися», разом з нею « загубилося» ще декілька наших земляків про долі яких вона нічого не знає, заробітна плата була і залишається 600 - 700 євро, дружина господаря будинку, коли Галя їла, підійшла і плюнула їй у миску, - все вищеперераховане не відповідає дійсності і є недостовірною інформацією. Отже, після виходу газети, в якій було вказано конфіденційну інформацію (персональні дані) про [PERSON] та його сестру, написану від його імені, позивач відразу ж відчув невідворотні наслідки спричинені оприлюдненням даної статті. [PERSON] почав помічати принизливі та зневажливі погляди людей, ставлення оточуючих людей до його людей різко погіршилося. [PERSON] надавав юридичні послуги, але після виходу даної статті до його перестали звертатися клієнти (як постійні так і нові), для отримання юридичної допомоги. У звязку з цим [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до суду в якому просили суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідачів 224000 грн. на користь [PERSON], 705200 грн. прямої шкоди завданої редактором газети [PERSON], 180000 грн. втраченої вигоди, яка була завдана незаконними діями редактора [PERSON], 460800 моральної шкоди, зобовязати редактора газети забезпечити [PERSON] правом спростування і відповідь. Ухвалою суду від 04.08.2017 року відкрито провадження по справі ( а.с.28) Ухвалою суду від 19.10.2017 року у задоволенні заяви позивачів [PERSON] та [PERSON] про відвід головуючого по справі судді Демянченка С.М. відмовлено (а.с.110-111). Ухвалою суду від 19.10.2017 року з метою забезпечення доступу особи до правосуддя, клопотання позивачів [PERSON] та [PERSON] від 19.07.2017 року про зменшення сплати судового збору, задоволено частково та відстрочино до винесення судом рішення у справі сплату позивачами судового збору за подання даної позовної заяви ( а.с.122). Ухвалою суду від 19.10.2017 року прийнято до провадження заяви про уточнення позовних вимог [PERSON], [PERSON] до редакції газети Голос Зіньківщини,Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Зіньківської районної ради Полтавської області про порушення ділової репутації, честі і гідності, розголошення конфіденційної інформації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди ( а.с.123). Уточнена позовна заява мотивована тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд стягнути з відповідачів 224000 грн. на користь [PERSON], 705200 грн. прямої шкоди завданої редактором газети [PERSON], 180000 грн. втраченої вигоди, яка була завдана незаконними діями редактора [PERSON], 4000000 євро моральної шкоди завданої [PERSON] Зобовязати редактора газети забезпечити [PERSON] правом спростування і відповідь, зобовязати редактора газети вибачитися перед [PERSON] та [PERSON] в такий же спосіб і в тому ж засобі масової інформації в якому вона написала статтю про його сестру від його імені (без їх згоди) від 12.07.2016 року, а також зобовязати редактора вказати, що позивачі не є сепаратистами чи підбурювачами війни на сході України (а.с.78-83). В доповненні до уточненої позовної позивач [PERSON] просить замінити в частині стягнення 4000000 євро моральної шкоди завданої [PERSON] на стягнення з відповідачів 4000000 євро прямої шкоди завданої редактором газети [PERSON] ( а.с.108). В судовому засіданні позивач [PERSON], який діє від свого імені та як представник позивача за довіреністю (а.с.109) від імені позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, відповідачі представник редакції газети Голос Зіньківщини за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнала, послалася на заперечення, яке приєднано до матеріалів справи (а.с.141-145), представник Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області у судове засідання не зявився, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника (а.с.40) та надав письмові пояснення в яких проти позову заперечував (а.с.41-42), представник Зіньківської районної ради Полтавської області за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнала, послалася на заперечення, яке приєднано до матеріалів справи (а.с.49-52). Суд, заслухавши вступне слово позивача [PERSON], який діє від свого імені та як представник позивача за довіреністю (а.с.109) від імені позивача [PERSON], представника відповідача редакції газети Голос Зіньківщини за довіреністю [PERSON], представника Зіньківської районної ради Полтавської області за довіреністю [PERSON], зясувавши та обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, проаналізувавши матеріали справи приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4\~ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України\~передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що [PERSON] народився 20.01.1982 року в селі Пишненки Зіньківського району Полтавської області (а.с.7). [PERSON] народилася 15.12.1975 року в селі Удовиченки Зіньківського району Полтавської області (а.с.8). [PERSON] та [PERSON] 01.08.2015 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ( а.а.9), від даного шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO] (а.с.9). З копії газети Голос Зіньківщини від 12.07.2016 року вбачається, що публікація статті під назвою «тікала від злиднів, а попала у рабство» в якій вказано, що стаття записана зі слів [PERSON]( а.с.10). Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У абзацах 1, 2 пункту 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року\~розяснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно\~ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Так, відповідно до ст. 30\~Закону України "Про інформацію"\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 1950 року, ратифікованої\~Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР\~(далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже, як роз'яснено у п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на викладене, аналізуючи зміст оспорюваних висловлювань, суд приходить до висновку, що оспорювана інформація, на яку позивач [PERSON] та [PERSON] посилаються в своєму позові та уточненій позовній заяві, як на недостовірну та таку, що зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, шкодить його діловій репутації і принижує їх честь та гідність, а тому негативно охарактеризовує їх особисті та ділові якості, не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. Тому на підставі ч. 2 ст. 30\~Закону України "Про інформацію"\~зазначені висловлювання є оціночними судженнями.\~\~ Відповідно до\~статті 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду"встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. В своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Так, у рішенні у справі Lingens v. Austria, Європейський Суд зазначив, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. А межі допустимої критики відносно політичного діяча, як такого, ширше, ніж відносно приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного слова і вчинку як з боку журналіста, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості.\~\~\~\~ Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Новая газета" і Бородянський проти Росії" від 28 березня 2013 року відзначив особливу роль професії журналіста у суспільстві разом з його обовязком висвітлювати діяльність органів державної влади, в тому числі, якщо вона, імовірно, проходить з порушенням закону. Також суд визнав і право журналіста на оціночні судження. При цьому Європейський Суд з прав людини виділив, як можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку, підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом чи посилання на незалежне дослідження. Судом враховується і той факт, що однією із сукупності обов'язкових обставини для юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є те, що поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивачів. Проте суд приходить до висновку, що оспорювана інформація не стосується певної фізичної особи, зокрема, позивачів, оскільки не містить вказівки на конкретну особу: імені, по батькові, прізвища позивача, а сприйняття нею оспорюваних висловлювань на свій рахунок, не може бути підставою для задоволення позову. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні уточнених позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації та її спростування, відшкодування моральної шкоди, необхідно відмовити. Що стосується уточнених позовних вимог стосовно зобовязання редактора газети вибачитися перед позивачами в засобі масової інформації, то суд виходить з наступного: Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009\~суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях\~16,\~277 ЦК України. За викладених обставин вимоги щодо письмового вибачення перед позивачем відповідачами також не підлягають задоволенню. Що стосується уточнених вимог позивачів про відшкодування 4000000 євро моральної шкоди завданої [PERSON]В.(а.с.78-83), то суд виходить з наступного: Відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. Пунктом 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 524 та частиною першої статті 533 ЦК України зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні.\~ Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~ У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно положень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так як обставин з якими закон пов`язує підстави для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити обом позивачам [PERSON] та [PERSON], крім цього суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення 705200 грн. прямої шкоди завданої редактором газети [PERSON] та 180000 грн. втраченої вигоди, оскільки позивачем не доведено спричинення йому такої шкоди відповідачем редакцією газети «Голос Зіньківщини». Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи та вказаних вище вимог закону, який регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати повязані з розглядом справи у разі відмови у позові покладаються на позивача. Ухвалою суду від 19.10.2017 року було відстрочено до винесення судом рішення у справі сплату позивачами судового збору за подання даної позовної заяви ( а.с.122), крім цього за квитанціями від 17.10.2017 року позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 100 грн (а.с.68), 25.10.2017 року 91 грн.40 коп (а.с.136), 03.11.2017 року 50 грн (а.с.139). Всього на суму 241.40 грн.; [PERSON] сплачено 50 грн. по квитанції від 03.11.2017 року (а.с.139), а тому з урахуванням сплачених сум з позивачів, слід стягнути судовий збір на користь держави за кожну позовну вимогу, з врахуванням суми сплаченого судового збору позивачами. З метою забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливостями предмету спору, складності розгляду справи, розміру судових витрат які підлягають стягненню з позивача [PERSON], матеріального становища його сімї, перебування на утриманні малолітньої дитини [PERSON], а також його доходу за останнім місцем роботи ТДВ «Укроліяпродукт» (а.с.13,24,74-75), а також враховуючи те, що останній є юридично обізнаною людиною,

Outcome: approved