Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК [PERSON]» (далі ТОВ «АПК [PERSON]») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що з 1998 року по 2011 рік він працював на посаді бригадира тракторної бригади СВК імені [PERSON] у с. Сомин Турійського району, яке у 2005 році реорганізовано у ТОВ «АПК [PERSON]», а з 2011 року по 08 квітня 2014 року включно на посаді головного інженера з постачання. За період роботи дисциплінарних стягнень не мав, порушень трудової дисципліни не допускав. 08 квітня 2014 року голова наглядової ради ТОВ «АПК [PERSON]» [PERSON] повідомив йому, що має намір звільнити його з роботи у звязку з досягненням пенсійного віку, на що він заперечив, однак через декілька днів довідався, що його все-таки звільнено. З наказом про звільнення він ознайомлений не був. 11 квітня 2014 року поштовим відправленням отримав трудову книжку, з якої дізнався, що його звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри власника чи уповноваженого ним органу. Вказуючи, що тривалий час звертався до компетентних органів з приводу порушення його трудових прав, що позитивного результату не дало, звільнення його з роботи є незаконним, просив поновити йому строк звернення до суду, поновити його на роботі на посаді інженера з постачання та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 квітня 2014 року до дня поновлення на роботі. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що звільнення позивача з роботи відповідає вимогам трудового законодавства, відповідач жодним чином прав позивача не порушив, у звязку з чим позов є безпідставним, а також вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64 Конституції України). Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов визначені у ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що звільнення з передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підстав може мати місце виключно у випадку, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо) і отримує вказані цінності під звіт, вчинив умисно або з необережності такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри, за умови доведеності саме власником факту порушення і вини працівника. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на вказане, вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола\~\~працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку\~\~необхідно зясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-104цс 14). Судом встановлено, що з 24 вересня 2013 року [PERSON] переведено на посаду інженера з постачання (а.с. 5). Відповідно до наказу заступника директора ТОВ «АПК [PERSON]» [PERSON] № 16 від 03 квітня 2014 року позивача було відсторонено від роботи за неналежне виконання трудових обовязків до зясування обставин (а.с. 7). Наказом того ж заступника директора позивача звільнено із посади інженера з постачання з 08 квітня 2014 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 8). Відповідний запис про звільнення зроблено у трудовій книжці позивача (а.с. 5). Підпис [PERSON] уповноваженої особи, яка прийняла рішення про звільнення позивача, відсутній. Допитаний як свідок у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що на момент звільнення позивача з роботи виконував обовязки заступника директора ТОВ «АПК [PERSON]», підпис у трудовій книжці позивача не поставив свідомо та умисно, оскільки не був згідний з таким рішенням, а наказ про звільнення підписав на вимогу і за вказівкою власників товариства. При розгляді справ про поновлення на роботі обовязковому з'ясуванню та перевірці підлягають підстави, з яких проведено звільнення працівника згідно з наказом. З посадової інтрукції інженера з постачання, затвердженої наказом директора ТОВ «АПК [PERSON]» № 153 від 15 листопада 2013 року (а.с. 72-74), вбачається, що головне завдання інженера полягає у впровадженні в виробництво нової техніки, комплексної механізації та електрифікації в усіх галузях підприємства, забезпеченні ефективного використання технічних засобів з метою подальшої інтенсифікації с/г виробництва. Серед визначених в Інструкції прав та обовязків інженера не передбачено таких, що стосуються безпосереднього обслуговування, приймання, зберігання, розподілу тощо грошових або товарних цінностей, отриманих ним під звіт. Про відсутність таких обовязків та доступу позивача до матеріальних цінностей у судовому засіданні вказували і сторони. Крім того представник відповідача не заперечував того, що будь-які претензії до позивача щодо розтрати чи знищення майна товариства, а також будь-які докази цього відсутні, жодних службових перевірок або внутрішніх розслідувань з приводу ненаженого чи недобросовісного виконання позивачем покладених на нього обовязків чи порушення посадової інструкції не проводилося і дисциплінарні стягнення до останнього не застосовувалися. Профспілкова організація в товаристві не утворювалася, колективний договір не укладався. З огляду на вказане наказ про звільнення позивача з роботи винесено з порушенням вимог закону, оскільки жодних достатніх та обгрунтованих підстав в контексті п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП [PERSON] для звільнення позивача з роботи не було, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про поновлення на роботі є підставними і підлягають до задоволення. Разом з тим, враховуючи, що відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи, а тому вимоги позивача в частині дати поновлення на роботі підлягають до часткового задоволення і з урахуванням того, що останнім робочим днем позивача було 08 квітня 2014 року, його слід поновити на роботі з 09 квітня 2014 року. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 08 квітня 2014 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за лютий і березень 2014 року. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). З довідки про доходи позивача вбачається, що за лютий-березень 2014 року йому було виплачено заробітну плату в розмірі 4200 гривень (у вказану суму не входять виплати, які відповідно до вимог п. 4 Порядку не підлягають врахуванню: розрахункові, матеріальна та вихідна допомога) (а.с. 56). Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 105 гривень (4200 гривень / 40 робочих днів = 105 гривень). Період вимушеного прогулу позивача починається з 09 квітня 2014 року і закінчується днем ухвалення рішення в даній справі, тобто 11 грудня 2015 року, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44100 гривень (105 гривень * 420 робочих днів = 44100 гривень). Аналогічні правові висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» щодо порядку нарахування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу наведено і в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року, прийнятій у справі № 6-87цс11. Рішення в частині поновлення на роботі\~та виплаті\~середнього заробітку за час вимушеного прогулу\~за один місяць в розмірі 2100 гривень відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України підлягає до негайного виконання. Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обовязок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст. 232 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON], вважаючи своє звільнення незаконним, намагався поновити порушене право, однак у звязку з неналежною правовою допомогою, здійснював це не у спосіб визначений законом, а саме, відразу після звільнення звернувся до прокуратури й інспекції праці, а пізніше до міліції (а.с. 9-18). З врахуванням п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та беручи до уваги вік позивача, його правову необізнаність, неналежний і тривалий розгляд правоохоронними органами заяв та скарг позивача, а також, що звільнення позивача здійснено з істотними і неприпустимими порушеннями трудового законодавства, суд вважає поважними причини пропуску [PERSON] строку звернення до суду, у звязку з чим його слід поновити. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на\~ефективний засіб юридичного захисту в\~національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які\~здійснювали свої офіційні повноваження. На думку суду задоволення позову щодо поновлення позивача на посаді в даному випадку в розумінні ст. 13 Конвенції є достатнім та ефективним засобом юридичного захисту порушених прав позивача (справа «Бучковська проти України»), що гарантовані йому Конституцією України. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і представником відповідача суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивачем предявлено дві вимоги, а саме: одну вимогу немайнового характеру поновлення на роботі, та одну майнового стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за подання даного позову позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 974,40 гривень (487,20 грн + 487,20 грн = 974,40 грн). На підставі викладеного, ст.ст. 41, 141, 233, 235 КЗпП України та

Outcome: partial