Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей: доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. В позові вона посилається на те, що 04.08.2001 року був зареєстрований шлюб між нею та [PERSON] Від шлюбу у них народилися діти: дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що на даний час шлюб фактично розпався, з відповідачем вони не проживають з липня 2017 року. В позові вказано, що сімейне життя з [PERSON] не склалося через постійні суперечки, непорозуміння, сварки, приниження. Позивач у позові також вказує, що подружні стосунки з відповідачем вони не підтримують, підстав та бажань відновити сімейні відносини не мають, а тому позивач вважає, що шлюб остаточно розпався, відновленню не підлягає, на примирення вона не згодна. Також, в позові вказано, що їх діти весь час проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. На цих підставах вона просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення повноліття та стягнути з відповідача судові витрати в сумі 640 грн.. Позивач [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона позов підтримує в повному обсязі та просила його задоволити. З приводу шлюбу, вона спочатку вказала, що вони уже не живуть більше 5 місяців спільно і вона не вбачає підстав для збереження сім'ї. Потім, в свої поясненнях в суді позивач уточнила, що вони не живуть з 17 жовтня, тобто більше трьох місяців і підтвердила факт проживання у відповідний період з іншим чоловіком. З приводу сплати аліментів, вона вказала, що відповідач добровільно допомоги дітям не надає, однак в жовтні на день народження старшої доньки він подарував її золотий ланцюжок та сережки і в середині жовтня вони разом з відповідачем та меншою донькою ходили в магазин, де він придбав для доньки [PERSON] одяг та взуття. Також, позивач вказувала, що вона працює адміністратором в магазині «Велмарт» та її місячна заробітна плата становить 4200грн. Крім того, вона підтвердила, що кошти від здачі в оренду квартири рідної сестри відповідача забирала вона ( влітку місячна плата -1500 грн., взимку - 1000 грн. без врахування комунальних платежів). Відповідач [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що позов він визнає частково: погоджується на розірвання шлюбу, оскільки не вбачає підстав для збереження сім'ї, так як позивач проживає з іншим чоловіком; згідний платити аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку ( він працевлаштований в Черкаському зональному відділі Військової служби правопорядку - старший інспектор ВСП і його середній місячний заробіток складає майже вісім тисяч гривень - 7970 грн..). Також відповідач вказував, що він систематично надавав грошові кошти на утримання сім'ї (крім того, позивач щомісячно отримувала кошти від здачі в оренду квартири, яка належить його сестрі, що проживає в Москві- по 2000 грн. щомісячно), відповідач вважає, що у розірванні шлюбу винна позивач, яка почала проживати з іншим чоловіком і тому позов в частині стягнення судового збору в частині вимог про розірвання шлюбу він не визнає. Вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 04 серпня 2001 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 305, що підтверджується свідоцтвом про одруження, що видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області 04 серпня 2001 року (а.с. 12). Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною третьою ст.109 вказаного Кодексу передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Враховуючи, що сторони на примирення не погоджуються, збереження сім'ї є неможливим та суперечитиме інтересам позивача та відповідача, суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки шлюб існує формально. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають дітей: дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 06 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Уманського міського управління юстиції у Черкаській області (актовий запис № 544), в якому батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.13) та дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 19 вересня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (актовий запис № 585), в якому батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Судом з достовірністю встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти [PERSON] та [PERSON] проживають з матір'ю [PERSON] Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначено в ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ст. 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихст.184 СК України. Обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не звільняє їх від обов'язків щодо дітей. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст.150 СК України обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 17.05.2017 року внесені зміни до ст. 182 СК України, якими передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, при викладених вище обставинах, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно систематично не виконує свого обов'язку по утриманню дітей [PERSON] та [PERSON], з огляду на вік дітей, прожитковий мінімум для них, обов'язок батьків забезпечувати достатнє утримання дітей, належні умови для їх розвитку, навчання тощо, зважаючи на працездатний вік батька дитини, який працевлаштований та має доходи на своє та утриманців проживання, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Згідно з вимогами ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В частині 9 ст.141 ЦПК України зазначено, що у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, - суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. На підставі викладеного й

Outcome: partial