Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

1. Первісний позов. 1.1. Стислий виклад позицій сторін, процесуальні дії 05.03.2019 року [PERSON] (далі в контексті первісного позову - позивачка) звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі в контексті первісного позову - відповідач), в якому з урахуванням наступних уточнень просить: 1) Позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] (далі - дитина). 2) Стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 11.03.2019 року (дата пред`явлення вимоги про стягнення аліментів) і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2012, який розірваний 12.06.2013. З часу народження дитини, з 05.05.2012, і до моменту пред`явлення позову відповідач свідомо ухиляється від участі у вихованні дочки, яка зовсім не знає його як батька. Відповідач також не знає дочку, оскільки бачив її один раз через декілька днів після народження. Позивач перешкод відповідачу у спілкуванні з дочкою не чинила. Зважаючи на характер відповідача, спілкування з яким пов`язано із стресом, позивач раніше побоювалась звертатись до суду за примусовим стягненням аліментів (а.с. 2-4; 21-23; 28-31). 10.07.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача визнала позов в частині стягнення аліментів, проти позбавлення відповідача батьківських прав заперечувала. В обґрунтування заперечень проти позову у відзиві зазначено, що позивач в якості мети позбавлення батьківських прав в позові зазначила бажання одноособово вирішувати питання щодо виховання та розвитку дитини, що не є само по собі підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач стверджує, що позов пред`явлений на ґрунті неприязних відносин між сторонами, які штучно створені позивачкою. Перед пологами позивачка заявила відповідачу, що переїжджає до батьків в м. Мелітополь та буде народжувати там. Відповідач погодився на це, продовжував жити і працювати в м. Харкові, робити ремонт в квартирі та періодично приїжджав до дружини. Стосунки між позивачкою та відповідачем погіршувались через поведінку позивачки. Згодом позивачка повернулась до м. Харкова для навчання в аспірантурі, проте дочку залишила у своїх батьків. Позивачка категорично відмовлялась надавати відповідачу можливість виховувати і бачити дочку, а відповідач, в силу спокійного характеру, не знав як діяти, щоб не нашкодити ані дружині, ані дочці. Згодом відповідач дізнався, що позивачка почала зустрічатись з іншим чоловіком. Гроші на утриманні дочки, позивачка від відповідача отримувати відмовилась. За твердженнями відповідача, позивачка свідомо, на ґрунті відсутності почуття любові і поваги до відповідача, створила ситуацію, при якій відповідач був позбавлений можливості виконувати батьківські обов`язки, і чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною (а.с. 71-74). Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.04.2019, цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова (а.с. 45-46). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року первісну позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 54-55). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 144-145). В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги первісного позову та доводи, викладені в ньому, підтримали в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні висловили позицію, тотожну доводам, викладеним у відзиві. 1.2. Позиція суду Оцінюючи доводи і аргументи сторін та їх представників, висловлені в заявах по суті справи та в ході судових засідань, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). 1.2.1. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів Фактичні обставини, встановлені судом Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.05.2012, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , позивачка є її матір`ю (а.с. 8; 36). Відповідач вказані позовні вимоги визнав. Застосовне законодавство та релевантна судова практика Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із змісту ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Оцінка суду Виходячи з положень чинного законодавства України, розмір аліментів, визначений в ч. 5 ст. 183 СК України, п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, в тому числі 1/4 частина заробітку (доходу) відповідача на одну дитину, вважається безспірним і таким, що презюмується як необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аліменти на одну дитину відповідача в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) є такими, що відповідають засадам справедливості, розумності та є необхідними для забезпечення умов та рівня життя дитини, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За таких обставин суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі його дочки. Враховуючи наведене та визнання відповідачем позовних вимог про стягнення аліментів, суд задовольняє позов в цій частині та стягує з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця. 1.2.2. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав Фактичні обставини, встановлені судом Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12.06.2013 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, що був зареєстрований 28.01.2012 (а.с. 9; 35). Позивачка 14.01.2016 зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11; 38). Згідно листа КНП «Міська дитяча поліклініка № 4» від 25.02.2019, дитина знаходиться під наглядом лікарів з листопада 2017. За період спостереження дитина відвідувала поліклініку в супроводі матері, батько станом здоров`я дитини не цікавився (а.с. 12; 40). Відповідно до характеристики від 25.02.2019, наданої КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 238 комбінованого типу Харківської міської ради», дитина відвідувала вказаний заклад з 01.09.2015 по 31.05.2018. За час відвідування дитиною опікувалась мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . Батька дочки в закладі освіти не бачили, він дитину не приводив і не забирав (а.с. 13; 39). Згідно інформації щодо участі батьків у навчання та вихованні учениці від 22.02.2019, наданої Харківською загальноосвітньою школою І ступеня № 176 Харківської міської ради, до школи дитину приводять вранці та забирають додому мама або її чоловік [PERSON] . Зі слів матері, батько дівчинки вихованням дитини не займається (а.с. 15; 42). Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 13.12.2019, вказаний Департамент як представник органу опіки та піклування вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки (а.с. 126-127). Малолітня [PERSON] в судовому засіданні, в присутності представника органу опіки та піклування, пояснила, що її батьком є [PERSON] , який ставиться до неї як до рідної дитини. Тому вона вважає, що в неї є батько. Інший батько їй не потрібний. Десь рік тому мати їй розповіла, хто її біологічний батько. Мати не хоче, щоб вона спілкувалась з батьком, так як батько розлучився із матір`ю. Якщо б мати не заперечувала, вона би хотіла спілкуватись з біологічним батьком. Страх батька виник після того, як мати пояснила, чому вони не разом і чому не можуть бачитись. В подальшому на уточнюючі запитання малолітня [PERSON] пояснила, що не хотіла би узнати батька, так як знає передісторію і це щось погане. Передісторію їй розповіла мати. Свідок [PERSON] , допитаний за клопотанням відповідача, показав, що є другом останнього. Відповідач є хресним його дітей. Кожного разу при зустрічах відповідач повідомляв, що позивач не надає йому можливості спілкуватись з дочкою. Коли він пропонував відповідачу поїхати та вирішити це питання, останній відмовлявся, зазначаючи, що вказана ситуація може бути травматичною для дочки. Відповідач не зловживає алкогольними напоями, не курить, займається туризмом. Зі слів відповідача йому відомо, що позивачка відмовлялась брати у відповідача кошти на дитину. Зі слів відповідача йому також відомо, що останній неодноразово телефонував позивачці, щоб побачитись з дочкою, проте позивачка відповідала, що він з дитиною бачитись не буде. Виходячи з положень ч. 2 ст. 76, ст. 92 ЦПК України, пояснення сторін, надані не за процедурою допиту свідка, не є засобом доказування та не можуть бути визнані доказом у справі. Аналогічні роз`яснення надані в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в якому зазначено, що пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, отримані не за процедурою допиту свідків, не можуть використовуватися як засіб доказування. Позивач та відповідач не скористались правом подати заяву про їх допит в якості свідків. За таких обставин, оскільки пояснення позивачки та відповідача надані не за процедурою допиту свідків, у суду відсутні підстави оцінювати вказані пояснення в якості доказів у справі. Враховуючи наведене, суд не вбачає необхідності детально викладати пояснення позивача та відповідача, надані в судовому засіданні, оскільки вказані пояснення фактично є їх позицією по суті спору, а не засобом доказування у справі. Застосовне законодавство та релевантна судова практика Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів. В постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Суди встановили, що батько участі у вихованні сина не брав і його життям не цікавився. Як випливає зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, суд надав оцінку тому, що позбавлення батьківських прав, яке суд першої інстанції здійснив згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету. Проте суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи є необхідним позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням його бажання змінити поведінку щодо дитини, чи можливо попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина. В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Оцінка суду Як вбачається з висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо. Навіть за наявності винної поведінки відповідача та встановлення того, що відповідач участі у вихованні дитини не брав і її життям не цікавився, позбавлення відповідача батьківських прав можливе виключно у разі неможливості змінити на краще його поведінку щодо дитини. При цьому сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Також надзвичайно важливими є врахування інтересів дитини. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, пред`явив зустрічний позов про визначення способу його участі у вихованні дочки. З пояснень малолітньої [PERSON] вбачається, що остання хотіла б спілкуватись з відповідачем, якщо б проти цього не заперечувала позивачка. Також з пояснень малолітньої [PERSON] вбачається, що позивачка не хоче, щоб вона спілкувалась з батьком. Страх перед батьком виник у [PERSON] після того, як вона від позивачки дізналась про погану передісторію відносин з відповідачем. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини, яка висловила побажання спілкування з відповідачем та негативне ставлення якої до нього обумовлене, як вбачається з її пояснень, позицією позивачки. Також суд, оцінюючи позицію відповідача та показання свідка [PERSON] , приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати доведеним, що відповідач дійсно втратив інтерес до дочки та його поведінку неможливо змінити в кращу сторону. Відповідно, суд приходить до висновку, що позивачкою всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам їх дочки [PERSON] , а також що відповідач дійсно втратив інтерес до дитини та зміна поведінки відповідача в кращий бік є неможливою. Враховуючи наведене і розглядаючи справу на засадах змагальності та диспозитивності, суд вважає недоведеним наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. За таких обставин суд відмовляє в позовних вимогах про позбавлення відповідача батьківських прав. 2. Зустрічний позов 2.1. Стислий виклад позицій сторін, процесуальні дії 10.07.2019 на адресу суду від [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] (далі в контексті зустрічного позову - позивач) надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] (далі в контексті зустрічного позову - відповідачка), в якій позивач просить: 1) Зобов`язати відповідачку не чинити позивачу перешкод у спілкуванні та вихованні дочки. 2) Визначити наступний спосіб участі позивача у вихованні та особистому спілкуванні з дочкою: - перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10:00 год. до 17:00 год. з визначенням місця спілкування за домовленістю батьків без присутності відповідачки з обов`язковим поверненням до постійного місця проживання дочки; - 14 діб на рік сумісного відпочинку позивача з дочкою на території України та поза її територією із визначенням місця відпочинку за домовленістю між батьками. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 28.01.2012 був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачкою. Під час шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] . 12.06.2013 заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між сторонами розірвано. Дочка проживає разом з матір`ю, яка має іншу родину, має неприязні відносини з позивачем і тому всіма способами перешкоджає батьку брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Ще до народження дитини в їх родині існували постійні суперечки і конфлікти, які були спровоковані відповідачкою. Позивач сподівався, що дитина зблизить їх як родину, проте вже на той час почуття любові і взаєморозуміння з боку відповідачки були втрачені і єдиною ціллю існування родини була поява дочки. Перед пологами, десь у березні 2012, відповідачка заявила позивачу, що переїжджає до батьків у м. Мелітополь і буде там народжувати. Позивач в інтересах дружини погодився, і остання переїхала до батьків. Позивач продовжував жити і працювати в м. Харкові, робив ремонт в квартирі і періодично приїжджав до дружини. Так продовжувалося і після народження дитини впродовж 6 місяців. Відповідачка постійно влаштовувала скандали, маніпулювала дитиною, казала, що він її ніколи не побачить. Натомість позивач намагався наладити стосунки, передавав гроші на утримання дитини. Згодом відповідачка повернулася до м. Харкова, так як вчилася в аспірантурі. Вони декілька разів зустрічалися, але дитину вона не привезла, а залишила виховувати батькам у м. Мелітополь. Відповідачка категорично відмовлялася надавати позивачу можливість виховувати і бачити дочку. Згодом позивач з`ясував, що дружина почала зустрічатися з іншим чоловіком і планувала створити з ним родину, після чого подала позов про розірвання шлюбу. 12.06.2013 року шлюб між ними було розірвано. Після цього гроші на утримання дитини відповідачка приймати відмовлялась. До теперішнього часу відповідачка чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною. Вона свідомо створила ситуацію, при якій рідний батько повністю позбавлений можливості бачити дочку. Позивач, як батько дитини, прагне і повинен приймати участь у вихованні дитини та створювати для неї необхідні умови її фізичного, духовного та морального розвитку. Спілкування позивача з дитиною має бути систематичним і максимально забезпечувати в першу чергу саме інтереси дитини (а.с. 80-83). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2019 прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, вимоги за вказаними позовами об`єднано в одне провадження (а.с. 111-113). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги зустрічного позову та доводи, викладені в ньому, підтримали в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення зустрічного позову. 2.2. Позиція суду Застосовне законодавство та релевантна судова практика Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3 ст. 157 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч. 2 ст. 159 СК України). В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 686/667/17 висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких недосягнення згоди між батьками щодо порядку та способу участі батька у вихованні дитини не можеь бути підставою для відмови йому у спілкуванні з дитиною. В постанові від 01.07.2020 у справі № 138/96/17 Верховним судом зазначено, що враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною. Верховний Суд в постанові від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 зазначив, що особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. В цій же постанові Верховним Судом вказано, що незазначення в рішенні суду місця зустрічей відповідача та дитини надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам. В постанові від 23.06.2020 у справі № 754/9026/16-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача, як батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька. Оцінка суду Як вже зазначалось, малолітня [PERSON] пояснила суду, що мати не хоче, щоб вона спілкувалась з батьком, так як батько розлучився із матір`ю. Якщо б мати не заперечувала, вона б хотіла спілкуватись з біологічним батьком. Страх батька виник після того, як мати пояснила, чому вони не разом і чому не можуть бачитись. В подальшому на уточнюючі запитання малолітня [PERSON] пояснила, що не хотіла би узнати батька, так як знає передісторію і це щось погане. Передісторію їй розповіла мати. Таким чином, негативне ставлення малолітньої [PERSON] до позивача обумовлене насамперед позицією відповідачки, яка заперечувала проти її спілкування з позивачем. Незважаючи на вказане ставлення, малолітньою [PERSON] зазначено, що якщо б відповідачка проти цього не заперечувала, вона хотіла би поспілкуватись з позивачем. За таких обставин суд приходить до висновку, що задоволення зустрічного позову відповідає інтересам не тільки позивача, а і інтересам його дочки. Крім того, суд враховує, що навіть за відсутності у дитини бажання спілкуватись з позивачем, зазначена обставина не може бути підставою для відмови в зустрічному позові (постанова Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 138/96/17). Враховуючи вказані вище положення законодавства України та висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, наявність конфліктних відносин між сторонами та заперечення відповідачки проти зустрічного позову, також не можуть бути підставою для відмови позивачу в спілкуванні з дитиною. Вирішуючи питання щодо порядку та способу участі позивача у вихованні дочки, суд керується наступним. Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач з народження дочки не спілкувався з нею. Остання до недавнього часу не була обізнана про наявність біологічного батька та не знає його. Відповідно, у дитини склався тісний психоемоційний зв`язок виключно з відповідачкою, позивача дитина фактично не знає. За таких обставин суд приходить до висновку, що побачення між позивачем та дочкою за відсутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача, як батька (аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 754/9026/16-ц). Враховуючи наведене та

Outcome: partial