Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

що позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала з 25.04.1995 р. по 16.01.2018 р. у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] прийняв у дарунок 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель та споруд. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач дізналася про відчуження відповідачем [PERSON] 27.04.2020 р. відповідачу [PERSON] спірного будинку на підставі договору купівлі-продажу № 603. Оскільки на вирішення суду ставиться питання про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та вибуття даного майна із володіння одного з них, а позивач, не надавала згоди на укладення спірного договору купівлі-продажу спірного будинку, тому даний договір є недійсним. Вартість будинку за договором дарування становила 21165,00 грн. Оскільки на час дарування домоволодіння було непридатним для проживання, а інше житло у подружжя було відсутнє, то позивач і [PERSON] протягом подружнього життя провели капітальний ремонт. А також, здійснили заміну огорожі подвір`я будинка, саме подвір`я вистелене бруківкою та проведено його облагородження. Всі роботи проводилися сторонами спільними зусиллями і за рахунок сімейних коштів, більшість робіт виконувалася власним силами та за допомогою друзів і родичів, а тому понесені витрати документально підтвердити неможливо. Всі роботи були закінчені у 2017 році. Оскільки спірне домоволодіння, до здійснених у ньому за час шлюбу покращень, переобладнань та ремонтних робіт, належало відповідачу на прав особистої приватної власності, то дане майно в силу ст. 62 СК України, може бути визнано особистою спільною сумісною власністю подружжя. За період перебування у шлюбі, вартість домоволодіння збільшилася з 21165,00 грн. до 783868,00 грн., що становить 97,3 %. Отже, частка позивача у спірному нерухомому майні, яка збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя становить 48,65 %, а частка відповідача [PERSON] - 51,35 %. Згодом, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати недійним договір купівлі-продажу номер 603 домоволодіння [ADDRESS] , укладений 27 квітня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] , та посвідчений 27 квітня 2020 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. Визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель і споруд. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 48,65 відсотки і за [PERSON] право власності на 51,35 відсотки відповідно на домоволодіння [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель і споруд. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 48,65 відсотки земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 2610400000:28:004:0185, розташованої за адресою [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Ухвалою суду від 16.07.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача - адвокат Долинка О.А. у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі з наведених у ньому підстав. Зокрема зазначив, що за час перебування у шлюбі подружжям було здійснено капітальний ремонт спірного будинковолодіння, були облаштовані комунікації, подвір`я, огорожа, здійснена добудова, після чого істотно змінилася вартість спірного будинковолодіння, яка в силу закону підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя та поділу у рівних частках між колишнім подружжям. Просив позов задоволити у поному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Бойко Р.Б. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі. З позиції представництва відповідача [PERSON] , вважає, що позов є недоведеним, а документальні докази, на які посилається сторона позивача, шляхом порівняння цін на час дарування спірного будинку та на час його продажу використовувалися зовсім у інших цілях, а саме лише для договірних відносин дарування та купівлі-продажу. Зокрема, зазначив, що від часу дарування відповідачу [PERSON] спірного будинку по теперішній час значно зріс курс долара, обезцінилася національна валюта гривня та змінилася ринкова вартість нерухомості. Об`єктивних доказів стороною позивача на підтвердження спільних затрат подружжя на дооблаштування спірного будинку не надано. Вважає, що облаштування подвір`я та огорожі не є облаштування самого будинку, а батареї, вікна, двері є віддільними речами від будинку, тому не можуть бути враховані, як спільний вклад у добудову будинковолодіння. З позиції представництва відповідача [PERSON] , зазначив, що останній є добросовісним набувачем, оскільки він не знав, що на спірне будинковолодіння має права та претензії колишня дружина [PERSON] . Спірне будинковолодіння [PERSON] купив добросовісно, без будь-якого умислу і немає підстав визнавати договір купівлі-проджажу спірного будинку недійсним. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується представниками, що сторони з 25.04.1995 р. по 16.01.2018 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до договору дарування від 25.03.2002 р. відповідач [PERSON] отримав у дар від матері 12/25 часток житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Інвентаризаційна оцінка цієї частини будинку становить 21 165 грн. (а.с. 11). Інформація про визначення ринкової (дійсної) вартості відчужених 12/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , у договорі дарування частки будинку не зазначена. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною другою ст. 367 ЦК України передбачено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13. Так, 17.10.2019 р. на підставі договору про поділ майна, що у спільній частковій власності, відповідач [PERSON] набув у власність, після виділу в натурі, житловий будинок [ADDRESS] , з відповідними господарськими будівлями та спорудами С.Й. (а.с. 52). Тобто право власності [PERSON] на спірне домоволодіння як об`єкт нерухомого майна, виникло у результаті поділу в натурі та на підставі договору про поділ майна, що у спільній частковій власності від 17.10.2019. В подальшому зазначене спірне домоволодіння 27.04.2020 р. останнім було продано відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 603, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 12-14) та копіює договору (а.с. 43-45). Із договору дарування відповідачу [PERSON] 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] від 25.03.2002 р. вбачається, що інвентаризаційна вартість відчуженої частки цього домоволодіння становить 21 165,00 грн. (а.с. 50). Згідно витягу із єдиної бази даних звітів про оцінку від 27.04.2020 р. та звіту про незалежну оцінку майна від 14.04.2020 р. вартість спірного домоволодіння становить 383 612,00 грн., а спірної приватизованої земельної ділянки, площею 0,1 га, на якій розташованане це домоволодіння, становить 51000,00 грн., що разом складає 434612,00 грн. (а.с. 59, 60-62). У позовній заяві представник позивача зазначає, що в період перебування в шлюбі вартість домолодіння збільшилась з 21 165 грн. до 783 868, що становить 97,3 відсотки, на підтвердження чого надано довідку № 19674 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] про середньостатистичну, ймовірно можливу вартість домоволодіння (а.с 1-7, 15-16). У заяві про зміну предмета позову і зменшення позовних вимог, представник позивача посилаючись на висновок про вартість майна, складений 14.04.2020 ФОП [PERSON] , зазначив, що частка позивачки у грошовому виразі становить 186 627,24 грн. З цього слід зробити висновок, що при обґрунтуванні підстави позову, позивачем застосовано підхід, який полягає у порівнянні інвентаризаційної вартості 12/25 ч. домоволодіння по [ADDRESS] , з ринковою (дійсною) вартістю станом на момент укладання договору про поділ майна, що у спільній частковій власності від 17.10.2019. Вирішуючи спір судом враховано наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. 25 березня 2002 р. [PERSON] набув право власності на 12/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 25.03.2002 р. (а.с. 49, див. зворот), тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент такого набуття. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 р. (справа № 6-1662цс15). Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Разом із тим відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 р. (справа № 214/6174/15-ц) містяться наступні висновки: «Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність». Відповідно до п. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами, згідно ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Виходячи із вимог вказаних норм законодавства, які регулюють дані спірні правовідносини, суд вважає, що відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного домоволодіння, оскільки частка даного домоволодіння подарована відповідачу [PERSON] і не підлягає поділу, а порівняння інвентаризаційної вартості та ринкової ціни будинку відповідно станом на час дарування будинку та на час його продажу, на переконання суду, теж не може бути підставою для визнання його спільною сумісною приватною власністю подружжя в силу ст. ст. 60, 62 СК України. Адже при такому підході нівелюється обов`язковість фінансової чи трудової участі позивачки у істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна. У судовому засіданні відповідач [PERSON] , який дав згоду на допит його, як свідка, зазначив, що на момент дарування йому спірного будинку, він був придатний для проживання, оскільки, після одруження з 1995 року, він із дружиною почали у ньому проживати до розірвання шлюбу до 2018 року. За час перебування у шлюбі, упродовж життя робили у будинку з дружиною косметичні ремонти. За час шлюбу дружина працювала з переривами, а він працюючи водієм міжнародних рейсів, фактично у ремонти вкладав всі кошти самостійно. Також, суд бере до уваги, що сторони розлучилися 16.01.2018 р., а спірний будинок відчужений відповідачем [PERSON] 27.04.2020 р., тому за даний значний проміжок часу, відповідач міг здійснювати затрати на дооблаштування спірого будинку. Свідок [PERSON] , який доводиться рідним братом відповідачу [PERSON] у судовому засіданні дав показання, що на час одруження брата, спірний будинок був у звичайному стані. Після одруження, він як брат допомагав робити ремонти і, у будинку поміняли підлогу, проводку, облаштували стіни. У 2002 році даний будинок мати подарувала братові. Після дарування будинку, він час від часу бував у брата та допомагав йому робити ремонти, зокрема була прокладена система опалення, встановлений котел та система каналізації, облаштована огорожа, на подвір`ї устелена бруківка. Із показів вказаних свідків випливає, що фактично відповідач [PERSON] зі своїм братом облаштовували спірний будинок, без будь-якої трудової чи фінансової участі позивачки. Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів трудової чи фінансової участі позивачки в істотному збільшенні вартості спірного майна, як і власне доказів істотного збільшення спірного майна у своїй вартості внаслідок саме спільних трудових чи грошових затрат. Більше того, у позовній заяві представник позивачки зазначає, що такі докази відсутні. Суд не бере до уваги наявну в матеріалах справи копію трудової книжки позивачки (а.с. 100-102), оскільки відповідно до частин 1 і 3 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Натомість інформація про доходи у трудову книжку не заноситься. При тому, що сама по собі наявність доходів у позивачки у період шлюбу не є безумовним підтвердженням використання їх у поліпшення спірного майна. Оскільки позовна вимога про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя не підлягає задоволенню, тому позовні вимоги про поділ як спільного сумісного майна подружжя даного спірного будинку та земельної ділянки теж задоволенню не підлягають, так як є похідними вимогами. При цьому суд зазначає, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять будь-яких доказів набуття спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , як і підстав такого набуття. Однією із позовних вимог є визнання договору купівлі-продажу номер 603 домоволодіння [ADDRESS] , укладений 27 квітня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений 27 квітня 2020 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. Позовна вимога мотивована тим, що відповідач [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу спірного будинку, порушив вимоги Сімейного кодексу України, оскільки позивач, не давала згоди на укладення такого договору, так як вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. За змістом ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Так як спірний договір купівлі-продажу стосується будинковолодіння, яке судом не визнано спільною сумісною власністю подружжя, і є приватною власністю відповідача [PERSON] , тому дозволу від колишньої дружини на укладення даного договору відповідач [PERSON] не потребував, а отже, підстав для визнання його недійсним з цих мотивів немає. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За вимогами статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на вимоги Цивільного кодексу України, суд вважає, що позивачем не доведені підстави недійсності спірного договору купівлі-продажу. На підставі ст.ст. 57, 62, 64, 65 СК України,

Outcome: dismissed