Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

12 серпня 2016 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла зазначена справа за підсудністю з Солом'янського районного суду м.Києва. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 19.01.2017 року позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 21.04.2016 року №47-к; поновити позивача на посаді головного бухгалтера Концерну «Військссетменеджмент»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 05.02.2014 року вона працювала на посаді головного бухгалтера Концерну «Воєнремсервіс» (в подальшому був перейменований на Концерн «Військессетменеджмент»). Наказом від 15.02.2016 року №9 було внесено зміни до штатного розпису Концерну та після закінчення двохмісячного терміну з дати підписання даного наказу передбачалося скорочення 5 посад в тому числі й посади головного бухгалтера. 16.02.2016 року позивача усно було повідомлено про скорочення посади головного бухгалтера з 20.04.2016 року, письмового попередження не було. Того ж дня було складено акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом, який насправді пред'явлено не було. Наказом від 21.04.2016 року №47-к позивача звільнено з посади у зв'язку зі скороченням. Позивач вважає її звільнення незаконним на тій підставі, що не було направлено профспілковій організації подання щодо надання згоди на її звільнення, що є порушенням ст.43 КЗпП України; позивач не була попереджена персонально про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та не передано відомості до державної служби зайнятості про наступне вивільнення, що є порушенням ст.49-2 КЗпП України; не було запропоновано іншої посади за освітою та досвідом роботи, оскільки в той період з 05 по 31 березня 2016 року була вакантною посада начальника фінансово-економічного відділу; в порушення ст.184 КЗпП України відповідачем при звільненні не враховано, що на момент звільнення позивач виховувала самостійно малолітню дитину. Крім того, Державна інспекція України з питань праці ГУ Держпраці здійснила перевірку дотримання вимог законодавства про працю та встановила порушення при звільненні позивача. За вчиненні порушення Наказом від 05.08.2016 року №102 в.о. генерального директора [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудового законодавства. Крім того, в день звільнення не був проведений з позивачем розрахунок та не видана трудова книжка. Остаточний розрахунок при звільненні було проведено лише 21.04.2016 року. Також позивач зазначає, що їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом місяця до звільнення не було запропоновано жодної посади, хоча така і була, що порушило право позивача на працю, передбачене ст.43 Конституції України, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому спричинену моральну шкоду позивач оцінила в розмірі 3 000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що профспілка в Концерні відсутня, питання скорочення посад розглядалося на засіданні колективу. [PERSON] відмовилась від підписання повідомлення про наступне вивільнення, а тому було складено відповідний акт. Крім того, відповідач не спричинив позивачу моральні страждання, тому не можуть бути задоволені вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вислухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч.3 ст.64 ГК України). Частина 1 статті 40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1). Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України). У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. У відповідності до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 05.02.2014 року працювала на посаді головного бухгалтера Концерну «Воєнремсервіс» (який з 01.04.2015 року перейменовано на Концерн «Військессетменеджмент»). Наказом №9 від 15.02.2016 року у зв'язку зі зменшенням кількості державних підприємств учасників Концерну «Військессетменеджмент», перерозподілу організаційних функцій між посадовими особами Концерну, оперативного вирішення завдань поставлених Міністерством оборони України та відповідно до п.1 ст.40, ст..49-2 КЗпП України внесено зміни до штатного розпису Концерну «Військессетменеджмент» після закінчення двохмісячного терміну з дати підписання даного наказу, скоротивши 5 посад, зокрема і головного бухгалтера. Наказом №21 від 21.04.2016 року введено в дію з 21.04.2016 року штатний розпис по Концерну «Військессетменеджмент» за яким виведено з штатного розпису 5 штатних одиниць, в тому числі і посаду головного бухгалтера. Наказом №47-к від 21.04.2016 року [PERSON] звільнено 20.04.2016 року з посади головного бухгалтера у зв'язку зі скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України. Як вбачається з наказом [PERSON] ознайомлена. Суду надано копію акту з якого вбачається, що в присутності членів комісії 16.02.2016 року начальник загального відділу ознайомив головного бухгалтера Концерну «Військессетменеджмент» з наказом від 5.02.2016 року №9 про скорочення чисельності працівників. [PERSON] відмовилася ставити підпис про ознайомлення з наказом від 15.02.2016 року №9. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що попередження про наступне вивільнення не було надано позивачу та їй не повідомляли про відсутність вакансій на підприємстві. Головне управління Держпраці у Київській області здійснило перевірку додержання законодавства про працю Концерну «Військессетменеджмент» та приписом №26-169/553-461 від 24.05.2016 року було встановлено, що з наказом №9 від 15.02.2016 року ознайомлена лише одна особа з п'яти, що мали бути звільнені, звільнення працівників «заднім» числом; в день звільнення не були проведені всі виплати, які мають бути виплачені працівнику; не погоджено з представником виборного органу (профспілковим представником) подальше скорочення. У зв'язку з неналежним виконанням вимог КЗпП України при звільненні 5 працівників та у зв'язку з проведеною перевіркою ГУ Держпраці у Київській області, яким встановлено порушення вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, працівники не були особисто попереджені про наступне вивільнення, звільнення не погоджено із представниками виборного органу профспілки, не надано інформацію до Державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівників, тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора Концерну «Військессетменеджмент» [PERSON] оголошено догану. Як встановлено в судовому засіданні позивача не було під підпис повідомлено про наступне вивільнення, представник відповідача в судовому засіданні не надав доказів на спростування зазначеного. Представник позивача не надав суду доказів, що з часу підписання наказу про скорочення до моменту звільнення позивача були відсутні вакантні посади та відповідач не міг запропонувати позивачу посаду. Штатними розписами, які затверджені 28.12.2015 року та 01.04.2016 року передбачена посада головного бухгалтера. Згідно з наказом №18 від 30.03.2016 року зі штатного розпису виводились посади начальника фінансово-економічного відділу, провідного економіста та радника генерального директора. Позивач в позовній заяві зазначає, що її звільнення відбулось без погодження з первинною профспілковою організацією. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що профспілка на підприємстві не створена, в той же час представник позивача не надав суду доказів, що позивач є членом профспілкової організації та сплачує відповідні внески, а тому враховуючи зазначене, суд не може взяти до уваги посилання позивача, що її звільнення відбулось без погодження з профспілкою. Також в судовому засіданні встановлено, що позивач має на утриманні доньку - [PERSON], [INFO]. 15.02.2005 року було зареєстровано розірвання шлюбу [PERSON] з батьком дитини - [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] самостійно утримує неповнолітню дитину. Частина 3 статті 184 КЗпП України визначає, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відповідачем при звільненні [PERSON] також не взято до уваги, що на день звільнення вона була одинокою матір'ю та мала дитину віком до чотирнадцяти років. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що при звільненні [PERSON] не було дотримано вимог КЗпП України, тому суд приходить до висновку про поновлення позивача на займаній до звільнення посаді - головного бухгалтера. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Представник відповідача не надав суду докази, що в день звільнення позивачу було видано трудову книжку та з позивачем здійснено розрахунок при звільненні. Також представником відповідача не спростовано, що розрахунок при звільненні з позивачем проведено та видано трудову книжку 21.04.2016 року. У відповідності до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так як судом встановлено незаконність звільнення позивача, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 63 804,00 грн. (суми розраховані без відрахування обов'язкових зборів та платежів) (200 днів вимушений прогул х 319,02 грн. середньоденний заробіток згідно довідки, наданої відповідачем). Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237-1 КЗпП України). Оскільки в судовому засіданні встановлено незаконність звільнення позивача, суд прийшов до висновку про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, порушення прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн. Крім того, з відповідача на користь держави у відповідності до положень ст..88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial