Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила в порядку застосування наслідків недійсності правочину, скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 12122975 від 02.04.2013 року, видавник: Приватний нотаріус [PERSON], Кіровоградський районний нотаріальний округ Кіровоградської області, за яким було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номером 3522580900:02:000:0109 за фізичною особою [PERSON] на підставі укладеного договору міни (обміну) з громадянкою [PERSON], з другої сторони, що 02.04.2013 року посвідчений Приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за номером 538. 04 червня 2018 року до суду надійшла заява представника позивача, про уточнення позовних вимог. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 05 червня 2018 року, заяву представника позивача, про уточнення позовних вимог задоволено, та прийнято до розгляду позовну вимогу, відповідно до якої позивач просила визнати недійсним договір міни земельних ділянок, що посвідчений Приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON], що 02.04.2013 року зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 538 та в порядку застосування наслідків недійсності правочину, та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 12122975 від 02.04.2013 року, видавник: Приватний нотаріус [PERSON], Кіровоградський районний нотаріальний округ Кіровоградської області, за яким було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номером 3522580900:02:000:0109 за фізичною особою [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 02.04.2014 року між сторонами було укладено договір міни (обміну) земельних ділянок, який було посвідчено Приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за індексним номером 538. Відповідно до умов Договору міни, Позивачем було передано, а Відповідачем прийнято у власність земельну ділянку, площею 6.0953 га., що розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3522580900:02:000:0109, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка до укладання договору міни, належала Позивачу на праві приватної власності, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.04.2014 року № 5198148 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ГУ-КР №002598, виданого Кіровоградською районною адміністрацією Кіровоградської області від 29.03.2002 року. У свою чергу, Позивачу, передається земельна ділянка площею 0,0100 га., кадастровий номер 3522885000:02:000:6069. що розташована на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, яка до укладання договору міни, належала Відповідачу, на праві приватної власності на земельну ділянку, що підтверджувалось Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 9224464 від 11.09.2013 року та зареєстровано Компаніївським районним управлінням юстиції Кіровоградської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 11.09.2013, номер запису: 2444590. Згідно Договору міни, обмін (відчуження) земельних ділянок здійснюється без доплати. На час укладання договору міни земельної ділянки Позивач не мав об'єктивної можливості дізнатися про порушення законодавства при укладанні Договору міни, у зв'язку з тим, що приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON] нотаріально засвідчивши Договір міни не встановила підстав для відмови у вчинені нотаріальних дій, у відповідності до ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Вважає, що договір міни є недійсним (нікчемним) з часу його укладання (реєстрації), так-як укладений з порушенням законодавства, що регулює відчуження та порядок набуття права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що нижченаведене, а тому звернулася з вказаним позовом до суду для захисту своїх прав. Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення по обставинам справи, зазаначив, що обмін земельних ділянок між позивачем і відповідачем проведено в супереч умовам та підставам для застосування такого обміну у відповідності до порядку встановленого Законом № 899-IV, і як наслідок укладання та посвідчення правочину відбулося всупереч наявної заборони встановленої пунктом 15 розділу X Перехідних положень ЗК України, що передбачає недійсність такого правочину з моменту його укладання (посвідчення), а укладений правочин - порушує правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права та відноситься до категорії правочинів, що порушують публічний порядок і є нікчемними у відповідності до Закону. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав пояснення по обставинам справи, зазначив, що договор міни, укладений відповідно до чинного законодавства, надав до суду відповідь на відзив, відповідно до якої просив застосувати строки позовної давності, а тому в задоволені позовної заяви просить відмовити. Третя особа приватний нотаріус Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду письмове пояснення відповідно до якого просила розглядати справу за її відсутності, вирішення позовної заяви залишала на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено,\~що земельна ділянка, площею 6,0953 га., що розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3522580900:02:000:0109, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка до укладання Договору міни(обміну), належала позивачу на праві приватної власності, яке було зареєстровано відповідно до Державного акту на права власності на земельну ділянку, серія та номер: IV-КР № 002598, виданий 29.03.2002 року, видавник: Кіровоградська районна державна адміністрація Кіровоградської області. 02.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни (обміну) земельних ділянок, який було посвідчено Приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за номером 538. Відповідно до умов Договору міни(обміну), позивач та відповідач міняє (обмінює) (передано у власність один одному) належне їм на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: [PERSON] земельну ділянку, площею 6,0953 га., що розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] земельну ділянку площею 0,0100 га. яка розташована на території Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно п. 2.1 Договору міни(обміну), обмін земельних ділянок здійснюється без доплати. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за № 111816434 виданої 26.01.2018 року встановлено, що [PERSON] з 02.04.2014 року є власником земельної ділянки, площею 6,0953 га., що розташована на території Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3522580900:02:000:0109, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК УКраїни, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, отже, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України). Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. Посилання позивача на те, що вона дізналась про наявність укладеного оспорюваного договору міни в 2017 році, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено лист від TOB «НИВА-2010» за вих. №77 від 10.07.2017 року, в якому відмовлялось орендодавцям у виплатах орендної плати за оренду земельних ділянок, у тому числі і Позивачу, з причин наявної реєстрації права власності на земельні ділянки за [PERSON], а раніше вона не знала про порушення її прав, суд вважає такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Так, в даному випадку зазначене, є об'єктивними обставинами, з яких можна здійснити висновок, що про існування оспорюваного договору позивачу достеменно стало відомо в 2017 році. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що до 2017 року позивачу не було відомо, що вона позбавлена права власності на земельну ділянку, так-як позивачка була впевнена що жодних договорів міни земельними ділянками вона не підписувала, також їй не повідомлялось щодо вчинення вказаного правочину та не надавався примірник посвідченого нотаріусом договору міни або його копія, щоб свідчило про вчинення такого правочину. Стороною відповідача не доведено належними та беззаперечними доказами про обізнаність позивача стосовно наявності письмово укладеного договору до 2017 року, матеріали справи не містять такої інформації. Тому, визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності позивачем не пропущено, адже моментом початку його перебігу в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є 2017 р. Звернення до суду відбулось у квітні 2018 року, тобто у межах строку позовної давності. Крім того, міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Так, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема статтею 14 передбачено, що в разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертається усно або письмово до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву, на яку він бажає обміняти свою земельну ділянку, із пропозицією укласти договір міни земельних ділянок. Оскільки обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників, то у разі відхилення пропозиції укласти договір міни земельних ділянок власник земельної ділянки, який виявив бажання її обміняти, має право звернутись із зазначеною вище пропозицією до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву. У разі прийняття пропозиції власником іншої земельної ділянки щодо обміну земельними ділянками власники земельних ділянок укладають договір міни земельних ділянок. Договір міни земельних ділянок укладається відповідно до вимог Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України. Право власності на земельну ділянку за договором міни виникає після нотаріального посвідчення договору міни земельних ділянок, одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-464цс16, викладеному у постанові від 12 жовтня 2016 року, законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України, крім Закону № 899-ІV, порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-ІV. Порядок обміну земельних часток (паїв) в інших випадках законом не визначений. Пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до набрання чинності законами про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Згідно змісту договору міни (обміну) [PERSON] отримав земельну ділянку площою по 0,1000 га, з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 вересня 2013 року, індексний номер 9224464, орган державної реєстрації прав Реєстраційна служба Компаніївського районного управління юстиції Кіровоградської області, тобто не в порядку встановленому Законом України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), за рахунок земель, виділених на частку (пай) у реорганізованому сільськогосподарському підприємстві. В результаті\~укладеного договору\~міни у\~власність [PERSON]\~перейшла земельна\~ділянка площею\~0,0100\~гектарів,\~вартістю 166,00\~грн., розташованої на території Полтавської сільскої ради Компаніївського району Кіровоградської області, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського господарства, а у [PERSON] перейшла земельна ділянка площею 6,0953 гектарів, вартістю 120230,00 грн., розташованої на території Бережинської сільскої ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення яких - ведення товарного сільськогосподарського господарства. Тобто, обмін земельними ділянками, які є предметом оспорюваного договору міни відбувся не за схемою «пай на пай», за якою кожна із сторін договору відчужує на користь один одного свій пай та отримує взамін пай другої сторони. Таким чином, спірний правочин укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток, що в силу положень закону є підставою для визнання їх недійсними. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладених у постановах від 12.10.2016 року у справі № 6-464цс16 та від 05.11.2014 року у справі № 6-172цс14. Крім того, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно вимог до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до приписів п.п. 1 та 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, а у разі скасування на підставі рішення суду в тому числі документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Рішення суду про визнання недійсним договору міни є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов'язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав, так як у такому випадку Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачає позасудову процедуру державної реєстрації, яка не може підмінюватися судовим рішенням. Виходячи із викладених обставин, у задоволенні позову в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2014 року, видавник: Приватний нотаріус [PERSON], Кіровоградський районний нотаріальний округ Кіровоградської області, за яким було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номером 3522580900:02:000:0109 за фізичною особою [PERSON], слід відмовити. Відповідно дост. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 352,40 грн. Іншу частину судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial