Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

03 липня 2014 року ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» звернулось із позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] орендну плату у розмірі 1235 грн. 65 коп. та виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житла, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] у встановлений п.4.2. Договору про оренду житлового будинку строк свого зобов'язання щодо оплати орендної плати за січень-травень 2014 року не виконав, про причини не виконання своїх зобов'язань не повідомив. Після закінчення дії договору оренди відповідачі проживають в будинку неправомірно. 24 липня 2014 року ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просило стягнути з [PERSON] орендну плату у розмірі 183 грн. 39 коп., розірвати Договір оренди житлового будинку від 01.07.2010 року, виселити відповідачів з будинку [ADDRESS] без надання іншого житла, стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що після подачі позову [PERSON] частково погасив заборгованість по орендній платі. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» просить рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, прийнятим внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, допущені порушення норм процесуального права. Так, апелянт вказує на те, що суд не мав приймати до уваги надані відповідачем докази - ксерокопії квитанцій про сплату орендної плати, оскільки вказані документи є недопустими доказами з огляду на відсутність необхідність реквізитів, щоб визначити вказані документи як первісні документи, якими було зафіксовано відповідні господарські операції. Дані квитанції до прибуткового касового ордеру без дати, номеру, підписів касира, які були наявні у відповідача на 14.07.2014 року - взагалі невідомо звідки взялись, можливо ще за часів роботи дружини відповідача в товаристві, остання могла, про всяк випадок, скористатися печаткою товариства. Також, судом не взято до уваги акти які свідчать про те, що відповідач перестав виходити на роботу з 05.03.2014 року, а тому орендну плату мав сплачувати в повному розмірі - 500 грн., оскільки невиконання [PERSON] посадових обов'язків робить можливим застосування наказу №36Б та визначення орендної плати в розмірі 500 грн. Апелянт належним чином був повідомлений про час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення 19 та 21.08.2014 р. поштових відправлень, проте свого представника до суду не направив. 26.08.2014 р. до суду надійшла телеграма та письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку із зайнятістю представника позивача в іншому судовому процесі. Протокольною ухвалою в задоволенні клопотання відмовлено, оскільки в матеріалах справи міститься три довіреності на представництво інтересів на ім'я трьох різних представників позивача (а.с.8,9,43). З огляду на це, неможливість направити в суд одного представника не позбавляло позивача можливості направити в судове засідання іншого. Такі питання є питаннями належної організації роботи товариства. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення апеляційної скарги заперечував, надавши письмові заперечення. Інші відповідачі належним чином були повідомлені про час розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення 19.08.2014 р. поштових відправлень. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд, погоджуючись з висновком районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог, проте не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Судом по справі встановлено, що ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка» являється власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.23). Даний будинок 01.07.2010 року був переданий за договором оренди відповідачу [PERSON] та членам його сім"ї - [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у строкове платне володіння (оренду) на строк один рік до 01.07.2011 року (а.с.10). Після закінчення дії договору відповідачі продовжували проживати в орендованому будинку, сплачуючи орендну плату, що сторонами не заперечується. За змістом з ч.1 ст.822 ЦК України, не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. З огляду на це, договір оренди житлового будинку від 01.07.2010 року між сторонами в липні 2011 року був пролангований, що спростовує доводи апелянта щодо втрати відповідачами права на житло після закінчення терміну дії договору. Суд першої інстнції на дану обставину уваги не звернув і вдався до аналізу наказу № 36Б від 01.07.2010 року (а.с.30), який не є ані додатком, ані складовою частиною договору оренди від 01.07.2010 р. Відповідно до п.4.1 договору, орендна плата за користування будинком становить 247,13 грн. на місяць. Згідно з п.5.1.2 та 5.1.3 «ж», Орендодавець - ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка» - має права вимагати від Орендаря - [PERSON] - належного виконання умов договору, а також розірвати договір в односторонньому порядку, попередивши орендаря не пізніше ніж за два тижні до дати розірвання, у разі порушення Орендарем строків внесення орендної плати та оплати житлово-комунальних послуг. Представник відповідача [PERSON] не заперечуваав того факту, що починаючи з січня 2014 року орендна плата орендарем до липня 2014 року в касу позивача не вносилася. Проте з матеріалів справи не вбачається, що орендодавцем - ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка» надсилалося відповідачам попередження про розірвання договору оренди через заборгованість з орендної плати, що є порушенням умов Договору та вимог чинного законодавства та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору оренди та виселення відповідачів із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житла. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення недоплаченої орендної плати, суд першої інстнції пославшись на наказ № 36Б від 01.07.2010 року (а.с.30), зазначив, що [PERSON] ще не звільнений з ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка», а тому не зрозуміло, чому товариство стягувало з відповідача орендну плату в подвійному розмірі. Крім того, з огляду на зміст наказу № 36Б та роботу відповідачів [PERSON] і [PERSON] у позивача в певний період, то вони взагалі звільнені від сплати орендної плати за будинок. Колегія суддів вважає, що вірно відмовивши в задоволенні цієї частини позовних вимог, суд першої інстнції не врахував наступного. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір оренди від 01.07.2010 р., що був сторонами пролангований, передбачав чітко встановлену суму орендної плати - 247,13 грн., розмір якої не переглядався. Будь-які застереження щодо зміни розміру орендної плати в договорі оренди відсутні. Таким чином, на час подачі позову розмір боргу складав 1235,65 грн. (247,13 грн. х 5 місяців =1235,65 грн. , як було зазначено в позовній заяві ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка» від 20.06.2014 р. (а.с.3-4). З врахуванням орендної плати за червень - плата за 6 місяців становить 1482,78 грн. (247,13 грн х 6 міс. = 1482,78 грн). В липні 2014 року відповідач сплатив за квитанціями до прибуткових касових ордерів за 6 місяців поточного року орендну плату за будинок 2310,61 грн. (за січень 2014 р. - 247 грн., лютий 2014 р. - 247 грн., березень 2014 р. - 500 грн., квітень 2014 р. - 500 грн., травень 2014 р. - 500 грн. і за червень 2014 р. - 316,61 грн. (а.с.63). З огляду на те, що сплачена (до зміни позовних вимог) відповідачем [PERSON] сума перевищує розмір орендної плати, суд не вбачає наявність у відповідача боргових зобов"язань перед позивачем. Тому підстави для задоволення позову і в цій частині відсутні. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. З огляду на викладене вище, рішення суду підлягає зміні в частині викладення мотивів відмови в задоволенні позову.

Outcome: partial