Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Алекс-ІФ», третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Інспекція з питань захисту прав споживачів в Івано-Франківській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу/поставки автомобіля №915930 від 23.02.2015 р., стягнення коштів в сумі 255 000 грн., стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн. В позові зазначено, що 23.02.2015 р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу/поставки автомобіля №915930 та додаток №1 до договору, за умовами якого позивач зобов'язався сплатити попередній платіж у розмірі 255 000 грн. не пізніше 24.02.2015р., що і було сплачено. 26.02.2015р. позивач звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» з метою отримання кредиту для купівлі нового автомобіля, однак в наданні кредиту було відмовлено. 03.03.2015р. позивач звернувся до відповідача про повернення сплачених коштів в розмірі 255 000 грн., проте відповідач йому відмовив. Вважаючи, що дії відповідача порушують права [PERSON] як споживача, просить визнати недійсним договір який суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», так надає можливості продавцю в т.ч. не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, тобто містить несправедливі умови удоговору із споживачем. Позивач вважає також що є факт нечесної підприємницької практики відповідача. Такі дії відповідача також на думку позивача спричинили йому моральні страждання, які оцінює в розмірі 2000грн.. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення вимог, просив відмовити за безпідставністю. Представник третьої особи підтримав позовні вимоги, вважає їх обґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.02.2015 р. між [PERSON] та ТОВ «Алекс-ІФ» було укладено договір купівлі-продажу/поставки автомобіля №915930 та додаток №1 до договору (а.с.5-6). За умовами даного договору предметом поставки є автомобіль марки «Volkswagen» (Фольксваген) моделі Новий Touareg 2014 р.в. комплектацією згідно додатку №1 (п.1.1), терміном поставки та передачею ТЗ не пізніше 10 днів з дати сплати покупцем ціни автомобіля (п.2.3, 2.5), ціна автомобіля - 1 700 000грн., попередній платіж здійснюється покупцем до 24.02.2015р. в сумі 255 000грн. в рахунок платежу за автомобіль (п.3.2.1), а остаточний розрахунок протягом 3 днів з дня отримання повідомлення про готовність автомобіля до передачі, при цьому розрахунок може бути здійснений за рахунок кредитних коштів (п.3.2.2). Так як за умовами договору позивач зобов'язався сплатити попередній платіж у розмірі 255 000 грн. не пізніше 24.02.2015р., то ним і було сплачено цей платіж в день укладення договору, тобто 23.02.2015р. в сумі 255 000грн. (а.с.8). 26.02.2015р. позивач звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» з метою отримання кредиту для купівлі нового автомобіля, однак протягом тижня йому в наданні кредиту було відмовлено рішенням даного банку (при цьому на вимогу позивачем додатково отримана письмова інформаця щодо відмови, лист банку датований 07.04.2015р. - а.с.9), а тому 03.03.2015р. [PERSON] звернувся до відповідача про повернення сплачених коштів в розмірі 255 000 грн., оскільки різницю ціни автомобіля сплатити не мав реальної можливості. 05.03.2015р. ТОВ «Алекс-ІФ» відмовив [PERSON] у поверненні коштів в сумі 255 000 грн., оскільки сплачені кошти є завдатком за умовами п.3.4 договору, а в разі відмови від виконання покупцем умов договору, товариству буде завдано збитків в розмірі витрат понесених на виконання ними договору, при цьому що поставка автомобіля уже здійснена 27.02.2015р., а 28.02.2015р. було і оглянуто автомобіль покупцем (а.с.10). Вважаючи, що дії відповідача порушують права [PERSON] як споживача, позивач та третя особа просили позов задовольнити та визнати недійсним договір від 23.02.2015р., який суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», та надає можливості продавцю в т.ч. не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, тобто містить несправедливі умови договору із споживачем. Позивач вважає також що є факт нечесної підприємницької практики відповідача. Натомість відповідач звернув увагу суду, що завдаток не повертається за вимогами ст..570, 571 ЦК України, умови договору з боку продавця були виконані, а за доставку автомобіля ними було сплачено 1 630 000грн. отримувачу коштів - ТОВ «Джерман Авто-Тернопіль», а саме 1 100 000грн. - 23.02.2015р. та 530 000грн. - 24.02.2015р. (а.с.30). Дані спірні правовідносини регулюються нормами як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», виходячи з такого. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Як слідує з вимог ст..688 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця - фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Умови договору, що обмежують права покупця - фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними. Договір з умовою про прийняття покупцем товару у встановлений строк регулюється ст..701 ЦК України, в якій зазначено що сторони можуть укласти договір купівлі-продажу з умовою про прийняття покупцем товару у строк, встановлений договором, і протягом цього строку товар не може бути проданий продавцем іншому покупцеві. Якщо покупець не з'явився або не вчинив інших необхідних дій для прийняття товару у встановлений строк, вважається, що покупець відмовився від договору, якщо інше не встановлено договором. Додаткові витрати продавця на забезпечення передання товару покупцеві у встановлений строк включаються в ціну товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Згідно до вимог ст.. 704 ЦК України якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доставку товару покупцеві, продавець зобов'язаний у встановлений договором строк доставити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане, - за місцем проживання фізичної особи - покупця або місцезнаходженням юридичної особи - покупця. Договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доставку товару покупцеві є виконаним з моменту вручення товару покупцеві, а у разі його відсутності - особі, яка пред'явила квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доставки товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання. Отже, аналіз вищевказаним норм, що регулюють продаж товару з поставкою, передбачають що якщо покупець не з'явився або не вчинив інших необхідних дій для прийняття товару у встановлений строк, вважається, що покупець відмовився від договору, при цьому, що товар не може бути проданий продавцем іншому покупцеві. В даному спорі судом встановлено, що позивач не вчинив дій згідно договору щодо повної оплати товару - ТЗ, отже відмовився від договору за наявності незалежних від нього обставин, оскільки оплата повної суми за товар мала здійснюватися за кредитні кошти, які не були ним отримані в кредит. А товар, ще до розірвання продавцем договору в односторонньому порядку, при відмові покупця від автомобіля як передбачалося п.5.5 спірного договору, був проданий відповідачем іншій особі, про що буде зазначено нижче. Згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до пунктів 3, 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари, або пропонує їх до реалізації. Тобто Закон № 1023-XII регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. При вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII, він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У Законі № 1023-XII не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої «слабкої сторони», як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що указаним Законом регулюються відносини, що виникають із договорів в т.ч. купівлі-продажу. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Але, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У статтях 18 і 19 Закону № 1023-ХІІ передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ. За ст..18 Закону 1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору (ч.3 п.4) про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; (ч.3 п.6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4). У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч.6). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (положенням частини восьмої статті 18 дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. N 15-рп/2011)(ч.7,8 даної статті). Отже, умови договору про надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, є несправедливими в розумінні ст..18 Закону № 1023-ХІІ. Щодо понесених збитків відповідачем в зв'язку з відмовою покупця від договору на що наголошував представник відповідача, то дані правовідносини можуть бути врегульовані при подачі позову товариством та доведенням ними понесених збитків, визначених та підтверджених належними доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі, при цьому, якщо особа доведе, що шкоди завдано не з її вини. Окрім того, під час розгляду справи в суді, відповідач вручив 15.07.2015р. повідомлення від 15.07.2015р. про розірвання договору в разі якщо до 17.07.2015р. [PERSON] не придбає автомобіль (а.с.31), а в подальшому надавши суду до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу даного автомобіля громадянці [PERSON] (а.с.38-43). Проте, судом встановлено, що відповідно до даних реєстраційної картки ТЗ, отриману позивачем як публічну відкриту інформацію (а.с.44), довідкою-рахунком за 14.07.2015р. та датою реєстрації від 16.07.2015р., даний автомобіль уже був зареєстрований за громадянкою [PERSON], тобто до настання умов зазначених у повідомленні для позивача щодо придбання автомобіля, а договір укладено відповідачем по факту, тобто після реєстрації автомобіля визначеної марки та моделі за іншою громадянкою, а тому не є долучений договір купівлі-продажу належним доказом зі сторони відповідача щодо доведення підстав розірвання з позивачем такого договору купівлі-прожажу/поставки ТЗ. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Однак, в цій частині доводи позивача відхиляються судом так як відповідач не вводив в оману позивача, а як вже встановлено судом, умови договору є несправедливими щодо споживача [PERSON] Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру порушення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначив спосіб захисту як визнання недійсним договір в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину - повернення коштів. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Зважаючи на все вищевикладене, а також що рішення суду має бути справедливим, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про задоволення вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу/поставки автомобіля №915930 від 23.02.2015 р. та стягнення (повернення оплачених) коштів в сумі 255 000 грн. Щодо моральної шкоди завданої позивачу яку він оцінює в розмірі 2000грн., яка завдана на його думку діями відповідача, то слід зазначити наступне. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, суд не вважає обґрунтованими такі вимоги позивача та доведення ним спричинення страждань, в зв'язку з укладенням спірного договору та поверення коштів. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 6, 16, 203, 204, 215, 626, 627, 688, 701, 704 ЦК України, ст..1, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial