Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП Міністерства оборони України « 102 підприємство електричних мереж», тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП Міністерства оборони України « 102 підприємство електричних мереж» Яковець О.А. про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В своєму позові просив суд визнати протиправним та скасувати наказ № 50-к від 29.01.2014 року директора ДП МОУ « 102 ПЕМ» про звільнення [PERSON] із займаної посади; поновити [PERSON] на роботі на СФ «Енергобуд» ДП МОУ « 102 ПЕМ» на посаді директора філії; зобов'язати відповідачів у солідарному порядку виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч гривень) грн.; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі гривень) грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 квітня 2013 року [PERSON] було підписано контракт з Державним підприємством Міністерства оборони України « 102 підприємством електричних мереж» (далі - Підприємство), в особі керівника, тимчасово виконуючого обов'язки директора Костакова Сергія Вікторовича. Відповідно до контракту позивач був призначений на посаду директора Севастопольської Філії «Енергобуд» Державного підприємства Міністерства оборони України « 102 підприємства електричних мереж» (далі - Філія). Відповідно пп. 3.1. п. 3 контракту за виконання обов'язків, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного філією в результаті господарської діяльності, виходячи з установленого розміру посадового окладу в розмірі 3644,52 грн. Позивач зазначав, що так як філія була новостворена, обігових коштів на її рахунку не було, тому від початку його діяльності потрібно було напрацьовувати клієнтську базу та за власний рахунок здійснювати первинно необхідні для діяльності Філії дії. Беручи до уваги пп. 2.1 п. 2 Положення про філію, філія створена Підприємством з метою отримання прибутку, досягнення економічних результатів, задоволення потреб філії та підприємства шляхом систематичного здійснення виконання робіт та надання послуг, іншої діяльності яка не суперечить законодавству України. Діяльність філії з самого початку повинна була здійснюватися на основі ліцензій підприємства, які до чинного законодавства, повинні були бути завірені належним чином. Так, як коштів та будь-якої іншої допомоги при отриманні таких копій не здійснювалося з боку головного підприємства, діяльність філії опинилася під загрозою. Із сторони позивача в усній формі були звернення до керівництва підприємства, але допомоги отримано не було, була лише надана можливість отримання розстрочки (коштів) у підприємства для подальшого розвитку філії, хоча, як зауважив позивач, філія є не від'ємною частиною підприємства, а не приватною установою, або створеною за особистою ініціативою. 17 жовтня 2013 року позивач був ознайомлений з наказом № 119 про накладання обмежень на фінансово - господарську діяльність Севастопольської філії «Енергобуд», у зв'язку із низькими фінансовими показниками діяльності філії. Позивачем 21 жовтня 2013 року були надані пояснення керівництву щодо вищевказаного наказу та зазначено письмовою заявою, до яких наслідків призведе дане розпорядження директора підприємства та на яких підставах провести звільнення працівників. У відповідь зауваження позивача він отримав листа 11 грудня 2013 року, в якому був поставлений перед фактом, що згідно п. 7.1 Положення про Севастопольський Філіал «Енергобуд» Державного підприємства Міністерства оборони України « 102 підприємство електричних мереж», діяльність філії може бути припинена на підставі прийнятого рішення Підприємства. Також згідно п. 7.3. вищезазначеного Положення, позивачеві була дана прохальна вказівка, щодо проведення заходів для припинення діяльності Філії. 29 січня 2014 року був винесений наказ № 50-к Підприємством про звільнення позивача з посади директора Севастопольської Філії «Енергобуд» на підставі підпунктів в, ж, з, і п. 5.3 контракту розділу 5 контракту та згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України та зроблений відповідний запис до його трудової книжки. З даним наказом позивач не погодився. Вважає підстави для звільнення його з посади неправомірними, як і саме звільнення з посади, оскільки вказані підстави для звільнення [PERSON] з роботи не існували і ним, як директором філії, були неможливі для виконання з підстав наведених позивачем у позові. Також позивач звертав увагу на підпункти пункту 5.3 контракту. Позивач зауважив, що вищезазначені підпункти пункту 5.3 контракту не могли бути ним порушені, оскільки листом від 11 грудня 2013 року [PERSON] був повідомлений про припинення діяльності філії. Крім того, фінансово-господарська діяльність філії була обмежена від 17 жовтня 2013 року, та підприємством поставлене питання про припинення діяльності. Також, актом від 16 жовтня 2013 року позивачем була передана печатка Севастопольської Філії «Енергобуд» Державного підприємства Міністерства оборони « 102 підприємства електричних мереж» тимчасово виконуючому обов'язки директора Державного підприємства Міністерства оборони « 102 підприємства електричних мереж» Яковець Олександру Анатолійовичу. Вважає, що наведені у позові факти вказують про неправомірну політику керівництва підприємства та безпідставне звільнення позивача із займаної посади, щоб в подальшому уникнути відповідальності за порушення ведення господарської діяльності і як наслідок покладення такої відповідальності на позивача. Зауважує, якщо позивач як директор філії був обмежений у своїй діяльності та повноваженнях діями з боку підприємства, відповідно до розпоряджень вів завершальну роботу згідно двох договорів, які були підписані раніше до розпорядження керівництва, щоб в повному обсязі виконати свої обов'язки перед замовниками. Таким чином, на думку позивача, наказ № 50-к від 29 січня 2014 року базується лише на особистих мотивах і тому має бути визнаний протиправним та скасований. Крім того, неправомірні дії відповідачів спричинили позивачу моральної шкоди, яка полягає у тяжких моральних стражданнях, пов'язаних з порушенням законних прав позивача, та виражаються у переживаннях щодо скрутного матеріального становища його сім'ї. Моральну шкоду позивач оцінив в 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. В судове засідання позивач не з'явився, був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача надав суду свої письмові заперечення, в яких позов не визнав та просив суд відмовити в позовних вимогах, так як позивач був звільнений згідно діючого законодавства. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2013 року [PERSON] підписано контракт з Державним підприємством Міністерства оборони України « 102 підприємством електричних мереж», в особі керівника, тимчасово виконуючого обов'язки директора Костакова Сергія Вікторовича. Відповідно до контракту позивач призначений на посаду директора Севастопольської Філії «Енергобуд» Державного підприємства Міністерства оборони України « 102 підприємства електричних мереж». Відповідно пп. 3.1. п. 3 контракту за виконання обов'язків, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного філією в результаті господарської діяльності, виходячи з установленого розміру посадового окладу в розмірі 3644,52 грн. 29 січня 2014 року винесений наказ № 50-к Підприємством про звільнення позивача з посади директора Севастопольської Філії «Енергобуд» на підставі підпунктів в, ж, з, і п. 5.3 розділу 5 контракту та згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України та зроблений відповідний запис до його трудової книжки. Відповідно до підпункту пункту 5.3 контракту відповідач директор Яковець О.А. мав право звільнити позивача із займаної посади та розірвати контракт до закінчення терміну його дії: в) у разі неподання в установленому порядку на затвердження Підприємством річного з поквартальною розбивкою фінансового плану, або порушення порядку, або порушення порядку здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектора економіки у здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектора економіки… ; ж) у разі неподання Підприємству квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності; з) у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг; і) у разі недотримання умов або не виконання фінансового плану. Судом встановлено, що листом від 11 грудня 2013 року позивач був повідомлений про припинення діяльності філії. Фінансово-господарська діяльність філії була обмежена від 17 жовтня 2013 року, та підприємством поставлене питання про припинення діяльності. Актом від 16 жовтня 2013 року [PERSON] передана печатка Севастопольської Філії «Енергобуд» Державного підприємства Міністерства оборони « 102 підприємства електричних мереж» тимчасово виконуючому обов'язки директора Державного підприємства Міністерства оборони « 102 підприємства електричних мереж» Яковець Олександру Анатолійовичу. Таким чином, позивач як директор філії був обмежений у своїй діяльності та повноваженнях діями з боку відповідача ДП Міноборони "102 ПЕМ", відповідно до розпоряджень вів завершальну роботу згідно двох договорів, які були підписані раніше до розпорядження керівництва, щоб в повному обсязі виконати свої обов'язки перед замовниками. Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Стаття 36 КЗпП України чітко передбачає підстави для звільнення працівника. Так, зокрема, відповідно до п. 4 та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 8) підстави, передбачені контрактом. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 р. № 9 вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено з інших підстав, передбачених законодавством (статті36, 39-41 КЗпП). Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що умови контракту позивачем порушені не були, тому підстави для звільнення позивача за п. 8 ст. 36 КЗпП України відсутні. Тому, суд вважає, що [PERSON] було звільнено за ініціативи власника. В свою чергу, статті 40, 41 КЗпП України має чіткий перелік причин звільнення працівника за ініціативою власника. Суд дійшов висновку, що такі підстави для звільнення позивача також відсутні. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, чітко передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Згідно ст. 235 КЗпП України, разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Основним документом, що регламентує порядок обчислення середньої заробітної плати, є постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. № 100, що визначає підстави для її обчислення, періоди, за які такі нарахування проводяться, перелік виплат, що включаються і не включаються в розрахунок середньої заробітної плати, а також порядок розрахунку виплат у всіх випадках її збереження. Згідно цього документу підставами для обчислення середньої заробітної плати є, у тому числі, і вимушений прогул. У разі відновлення на роботі працівника, який був звільнений без законної підстави (незаконно переведений на іншу роботу), з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу (різниці в заробітній платі за час виконання нижче оплачуваної роботи) середня заробітна плата у відповідності з п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» від 26.09.2001 р. № 1266 обчислюється виходячи з сум, які припадають на місяці розрахункового періоду. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід), наданої позивачеві при звільненні та розрахунку, наданого позивачем, загальна сума, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу становить 16609 (шістнадцять тисяч шістсот дев'ять) грн. 11 коп. Суд дійшов висновку, що саме така сума підлягає стягненню із відповідачів. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в відповідачів суд дійшов висновків, що дана вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до ч. 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Так під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), звертається увага судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав та свобод громадян. Тому, суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням шкоди. Таким чином, суд вважає, що моральна шкода, заподіяна відповідачами неправомірними діями, а саме незаконним звільненням, підлягає стягненню в розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. З огляду на вищезазначене, підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідачів і судових витрат, а саме витрат на правову допомогу. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Так, позивачем було надано договір про надання юридичних послуг № 189 від 03 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та ПП «Юридична агенція Яблонської». Відповідно до умов даного договору та квитанцій про сплату юридичних послуг позивач поніс витрати на правову допомогу, пов'язані із розглядом даної справи в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Таким чином, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial