Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 21 серпня 1999 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Слов'янська було видано Свідоцтво про одруження від 21 серпня 1999 року, серія [NUMBER], актовий запис № 380. Від цього шлюбу у них є малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на даний момент проживають разом з нею та перебувають лише на її утриманні. Згідно Свідоцтв про народження дітей Серії [NUMBER] від 15 травня 2004 року та Серії [NUMBER] від 10 листопада 2007 року батьком їх дітей є відповідач. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, оскільки вони мають зовсім різні погляди на життя та різні характери. Через різні склади характерів і різні погляди на сімейні стосунки в сім'ї виникали непорозуміння та сварки, які призвели до розпаду сім'ї. З листопада 2014 року вони припинили спільне життя. На теперішній час вона з дітьми мешкають окремо від відповідача. Вона з відповідачем не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет. На даний момент шлюб існує формально. З часу фактичного припинення шлюбних відносин примирення між ними не відбулося. Ні вона ні відповідач не вважають можливим збереження сім'ї. Подальше існування формального шлюбу буде суперечити її інтересам, інтересам відповідача та їх дітей. З урахуванням досить тривалого часу з моменту фактичного розірвання сімейних відносин та відсутності жодних обставин примирення за цей час вважає, що не будуть доцільними вжиття заходів для їх примирення з боку суду. Після фактичного розриву у них не залишилося неврегульованих майнових питань, зокрема, спору спільного майна набутого під час шлюбу. Спільне майно вони поділили добровільно. По домовленості між ними діти залишаться проживати разом з нею. Спору про місце проживання дітей між ними немає. Діти знаходяться на її утриманні. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча спроможний це робити, є працездатним, має задовільний стан здоров'я. Вона на теперішній час працює вчителем в ЗОШ № 15 міста Слов'янська та середня місячна заробітна плата складає 3189,77 грн. Інших джерел доходу окрім заробітної плати, не має, у зв'язку з чим вона з дітьми опинилася у скрутному матеріальному становищі. На її прохання надати матеріальну підтримку на виховання дітей відповідач не реагує, тому вона змушена звернутися до суду. Як їй відомо, інших утриманців, кому б відповідач сплачував аліменти, у нього немає; стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться; інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, неповнолітніх дочки, сина немає. Також відсутні обставини, що унеможливлюють відповідача надавати дитині допомогу. Їх діти є малолітніми, а відповідно до ч. 2 ст. 52 Конституції України та ст. ст. 180, 181, 182, 183, 184 батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Просить суд шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 21 серпня 1999 року за актовим записом № 380 Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Слов'янська Донецької області, з видачею Свідоцтва про одруження серія: [NUMBER] - розірвати. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову та до досягнення старшим сином [PERSON], [INFO] свого повноліття. Якщо після досягнення повноліття [PERSON], [INFO], ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визнання розміру аліментів на [PERSON], [INFO], аліменти стягувати вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Також, судові витрати просить покласти на відповідача. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, сторони уклали шлюб 21 серпня 1999 року, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Слов'янська, актовий запис № 380. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з наданих Свідоцтв про народження Серії [NUMBER] та Серії [NUMBER] [PERSON] є батьком дітей (а.с.11-12). Спільне життя у сторін не склалося, оскільки вони мають зовсім різні погляди на життя та різні характери. Через різні склади характерів і різні погляди на сімейні стосунки в сім'ї виникали непорозуміння та сварки, які призвели до розпаду сім'ї. З листопада 2014 року сторони припинили спільне життя. На теперішній час [PERSON] з дітьми мешкають окремо від відповідача. Сторони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет. На даний момент шлюб існує формально. З часу фактичного припинення шлюбних відносин примирення між ними не відбулося. Ні [PERSON], ні [PERSON] не вважають можливим збереження сім'ї. Подальше існування формального шлюбу буде суперечити її інтересам, інтересам відповідача та їх дітей. З урахуванням досить тривалого часу з моменту фактичного розірвання сімейних відносин та відсутності жодних обставин примирення за цей час сторін, вжиття заходів для їх примирення судом є недоцільними, також, беручи до уваги той факт, що позивачка просить суд не надавати строк для примирення, адже не бажає збереження сім'ї. Після фактичного розриву у них не залишилося неврегульованих майнових питань, зокрема, спору спільного майна набутого під час шлюбу. Спільне майно сторони поділили добровільно. По домовленості між ними діти залишаться проживати разом з матір'ю [PERSON] Спору про місце проживання дітей немає. Діти знаходяться на утриманні матері. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча спроможний це робити, є працездатним, має задовільний стан здоров'я. Згідно Довідки про склад сім'ї, виданої Житлово будівельним кооперативом № 12 «Берізка», діти мешкають разом з матір'ю, [PERSON] (а.с.13). [PERSON] працює вчителем в ЗОШ № 15, згідно Довідки про доходи має середній місячний заробіток у розмірі 3189,77 грн. На її прохання надати матеріальну підтримку на виховання дітей відповідач не реагує, тому вона бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Як зазначає позивач [PERSON], інших утриманців, кому б відповідач сплачував аліменти, у нього немає; стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться; інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, неповнолітніх дочки, сина немає. Також відсутні обставини, що унеможливлюють відповідача надавати дітям допомогу. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Як зазначила позивачка, діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач нікому не платить аліменти, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, непрацездатних батьків, дочки та сина, що знаходяться на його утримання не має, а отже має можливість виплачувати аліменти на її користь в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В добровільному порядку відповідач матеріальну допомогу не надає та позивачка бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки інших стягнень він не має, матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дитини. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначаються судом. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду, тобто з 11 березня 2015 року. На підставі ч.1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто аліменти на утримання дітей підлягають стягненню з 11 березня 2015 року. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача підлягають повному задоволенню та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1/3 частина всіх видів його доходів, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, Що стосується позовних вимог з приводу допущення негайного виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Позивачкою не надано доказів щодо її скрутного фінансового становища та необхідності допущення негайного виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 12 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статті 6 Закону № 3674-VIпідлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру». Відповідно до пункту 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». У відповідності до п/п 1 пункту 3 статті 2 Закону України «Про судовий збір» (з відповідними змінами) за подання позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-V111 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с.1). Відповідно до ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн., а судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позовної заяви у розмірі 243,60 грн., підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: partial