Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Плаза Естейт», третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірина Олександрівна про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання правочину частково недійсним, скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, по якому просили суд: -Визнати удаваним правочин між [PERSON] та ТОВ «Плаза Естейт», оформлений Актом приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ « Плаза Естейт» від 17.12.2019, в частині приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ « Плаза Естейт» нерухомого майна: дачного будинку загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та встановити, що в цій частині зазначений правочин є договором купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] ; -Перевести на ТОВ « Аркадія Плаза» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 17.12.2019 року нерухомого майна: дачного будинку загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 143872915110; -Визнати за ТОВ « Аркадія Плаза» право власності на нерухоме майно: дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса ОМНО Білоус І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50298606 від 18.12.2019 на дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] за власником ТОВ « Плаза Естейт»; -Визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 34715803 від 17.12.2019 року, внесений до Державного реєстру речових прав приватним нотаріусом ОМНО Білоус І.О. на даний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] за власником ТОВ « Плаза Естейт»; -Визнати недійсним правочин між ТОВ « Плаза Естейт» та [PERSON] , оформлений Актом приймання-передачі майна зі статутного капіталу ТОВ « Плаза Естейт» від 27.12.2019 року в частині передачі ( повернення) [PERSON] зі статутного капіталу ТОВ « Плаза Естейт» нерухомого майна: дачного будинку загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50525047 від 27.12.2019 року на дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] за власником: [PERSON] ; -Визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 34921842 від 27.12.2019 року, внесений до Державного реєстру речових прав приватним нотаріусом ОМНО Білоус І.О., на дачний будинок загальною площею 291,7 кв.м., житловою площею 230,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] .. Позов грунтувався на тому, що Відповідачі порушили права Позивача здійснивши відчуження майна, яке знаходилось в оренді у Позивача, без надання йому переважного права на викуп майна передбаченого ст. 777 Цивільного кодексу України. Під час розгляду справи [PERSON] заявила зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плаза», [PERSON] , третя особа: [PERSON] по якому просила суд визнати недійсним договір оренди №1 від 16.12.2019 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , з ТОВ « Аркадія Плаза» щодо оренди будинку за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позов ґрунтується на тому, що [PERSON] було здійснено розпорядження майном в супереч вказівок [PERSON] . Крім того, договір оренди не відповідає інтересам [PERSON] . До судового засідання, яке відбулось 22.07.2021 року представник ТОВ «Аркадія Плаза» повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення якого належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на зустрічну позовну заяву не надходив, пояснення не надавались. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала зустрічний позов, первинний позов не визнала. Надала відзив та пояснення по справі. Інші учасники справи проінформовані про дату та місце розладу справи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року усправі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка встановив. [PERSON] на праві приватної власності належав будинок за адресою [ADDRESS] . 16.02.2018р. [PERSON] видала [PERSON] довіреність із правом розпоряджатись її майном. 10.07.2019р. [PERSON] видала довіреність на [PERSON] із правом представляти її інтереси. В листопаді 2019р. [PERSON] прийняла рішення щодо створення юридичної особи для внесення до Статутного капіталу належного їй майна. [PERSON] , за вказівкою [PERSON] , 02.12.2019р. направив [PERSON] лист в якому повідомив [PERSON] про заборону розпорядження та\\або відчуження будинку за адресою [ADDRESS] . [PERSON] отримав зазначений лист 05.12.2019., про що свідчить особистий підпис [PERSON] на поштовому відправлені. Зазначений лист, опис вкладення 6500139593949, поштове повідомлення 6500139593949 та квитанція були досліджений судом під час судового засідання. В супереч вказівкам [PERSON] , 16.12.2019р. [PERSON] уклав договір оренди №1 за яким передав в оренду ТОВ «Аркадія Плаза» будинок за адресою [ADDRESS] . 17.12.2019 року [PERSON] , діючий в інтересах [PERSON] створює підприємство ТОВ «Плаза Естейт». 18.12.2019р. [PERSON] продає свою частку в Статутному капіталі ТОВ «Плаза Естейт» [PERSON] 27.12.2019р. [PERSON] виходить із складу учасників ТОВ «Плаза Естейт» та набуває право власності на будинок за адресою [ADDRESS] . Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] , суд зазначає наступне. Суд встановив що 02.12.2019р. було надісланий лист на ім`я [PERSON] від [PERSON] , який він отримав 05.12.19. в якому вона повідомляла його про свої наміри з будівлю за адресою [ADDRESS] . Відповідно до повідомлення, яке досліджувалось судом, [PERSON] чітко визначила заборону розпоряджатись належним їй майном, у зв`язку із її намірами внести майно до Статутного капіталу Товариства. Судом встановлено, що на момент укладення договору оренди №1 від 16.12.2019р. [PERSON] діяв в супереч волі свого Довіртеля. Також суд дослідив умови оскаржуваного договору оренди №1 від 16.12.2019р. Так в розділі 2 вказано, що строк передання майна від Орендодавця до Орендаря складає - 5 днів. В той же час повернення його Орендарем здійснюється протягом 30 днів. Розділ 3 встановлює, що Орендодавець несе усі витрати, що пов`язані з експлуатацію майна Орендарем. А саме, робить усі ремонти, забезпечує додержання санітарних та протипожежних вимог, усуває наслідки усіх аварій (незалежно з вини кого вони наступили), несе повну матеріальну відповідальність за Об`єкт оренди. В той же час Орендар зобов`язаний лише сплачувати орендну плату та використовувати майно за призначенням. Відповідно до Розділу 4 Договору у Орендаря дуже широкий спектр прав: і укладати договори суборенди без погодження із Орендодавцем на власних умовах, здійснювати будь-які поліпшення та ремонти без погодження з Орендодавцем, більш того, орендодавець повинен буде компенсувати витрати на ці дії. Орендодавець має право лише 1 раз на рік перевіряти технічний стан майна із попереднім погодження із Орендарем. При цьому орендна плата складає 2000,00 грн. на квартал і сплачується за 5 днів до закінчення договору оренди .Комунальні платежі сплачуються Орендарем, але при закінчені строку дії договору мають бути відшкодовані Орендодавцем Орендарю. За таких умов з врахуванням вартості комунальних послуг - орендна плата за весь період є значно нижчою ніж сума відшкодування комунальних платежів. За таких умов Позивачка повинна сплатити ТОВ «Аркадія Плаза» гроші за користування її же майном. Розділ 7, який встановлює умови відповідальності сторін не є співрозмірним умовам оренди мана та колу обов`язків сторін за договором. Так Орендар не несе жодної відповідальності. В той же час на Орендодавця покладаються штрафні санкції у розмірі від 1000000,00 до 10000000,00 грн. Будь-яке порушення договору з Орендодавця в незалежності від причин карається штрафом. При цьому договір навіть не містить розділ про форс-мажорні обставини. Тобто надані послуги (передання в оренду майна) не співвмірні із орендною платою, яка може бути отримана в майбутньому. Негативні ризики значно перевищують вигоду від укладання правочину. Тобто порушений дисбаланс інтересів сторін в договорі. За положеннями частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу. (п. 3.10. Постанови Пленуму ВГСУ 29.05.2013 № 11). Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. За частиною першою статті 241 ЦК України у випадку вчинення правочину представником з перевищенням повноважень, такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені фізичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Те, що наслідком визнання правочину недійсним за приписами статті 232 ЦК України, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони солідарного відшкодування збитків, не звужує межі застосування частини першої статті 232 ЦК України лише до правовідносин на підставі договору, а є приведенням права довірителя відшкодовувати збитки у відповідність до встановленого законодавчого регулювання представництва на підставі акта органу юридичної особи та представництва за законом. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої палати Верховного суду від 22 жовтня 2019 року в рамках справи № 911/2129/17. Суд вважає, що Позивачем доведено, що [PERSON] вчинив правочин з явним перевищенням своїх повноважень, виступаючи в супереч інтересам [PERSON] , діючи виключно в інтересах ТОВ «Аркадія Плаза», вступивши з ними у зловмисну домовленість. ТОВ «Аркадія Плаза» подала первісний позов про визнання правочину удаваним переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності визнання правочину частково недійсним, скасування рішень та записів про державну реєстрацію, мотивуючи його тим, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] від 17.12.2019р. є удаваним правочином. Також Позивач зазнає, що метою зазначених дій [PERSON] було саме відчуження майна і зазначені дії є за своєю суттю договором купівлі-продажу майна. ТОВ «Аркадія Плаза» у своєму позові стверджує, що саме Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] від 17.12.2019р. за своєю суттю є договором купівлі-продажу майна та порушує їх право переважного викупу орендованого ними майна. Суд дослідив матеріали справи та зазначає наступне. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав н нерухоме майно №209571600 від 20.05.2020р. наданої Позивачем разом із позовом зазначено. Підставою для державної реєстрації права власності (номер запису 34715803 від 17.12.2019р.) зазначено рішення установчих зборів засновників серія та номер:1 виданий 17.12.2019р. видавник ТОВ «Плаза Естейт»; акт приймання-передачі майна, серія та номер: б\\н, виданий 17.12.2019р. видавник ТОВ «Плаза Естейт», [PERSON] . Згідно пояснень сторін зазначені документи ніким не оскаржуються на момент розгляду спору є дійсними та чинними. Відповідно до п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну України від 25.12.2015р. №1127, для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат"; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності). Суд приходить до висновку, що підставою для внесення запису 34715803 від 17.12.2019р., були акт приймання-передачі майна, серія та номер: б\\н, виданий 17.12.2019р. видавник ТОВ «Плаза Естейт», [PERSON] , а ще й рішення установчих зборів засновників серія та номер:1 виданий 17.12.2019р. видавник ТОВ «Плаза Естейт», яке є чинним та не оскаржується в цьому спорі. Визнання недійсним лише акту не скасує запис про реєстрацію, адже підставою для його внесення було 2 юридичних факту, а оскаржується лише один. Також суд зазначає, що відповідно до Постанов Касаційного господарського суду Верховного суду № 927/352/18 від 12.06.2019р., №918/370/18 від 10.09.2019р. предметом дослідження в цих правах були не виключно акти прийому-передачі майна, а й рішення загальних зборів учасників товариств, на виконання яких підписувались відповідні акти. Суд встановив, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] від 17.12.2019р. був укладений саме на виконання Рішення установчих зборів засновників (учасників) (Засновників ТОВ «Плаза Естейт» за №1 від 17.12.2019р. Рішення установчих зборів засновників (учасників) (Засновників ТОВ «Плаза Естейт» за №1 від 17.12.2019р. є правовстановлюючим документом на підставі якого [PERSON] набула корпоративних прав у Товаристві та сформувала статутний капітал. Частиною першою статті 50 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" № 13 від 24.10.2008 викладено позицію, згідно якої за своєю правовою природою, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Суд приходить до висновку, що на момент ухвалення судового рішення, рішення установчих зборів засновників серія та номер:1 виданий 17.12.2019р. видавник ТОВ «Плаза Естейт» є чинним. Дослідувати зазначене рішення не входить до компетенції цивільного суду та не може бути предметом розгляду цієї справи. Також Позивач стверджує, що Акт приймання-передачі до статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] від 17.12.2019р. є договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . В то же час, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний акт складала виключно [PERSON] [PERSON] не був стороною цього правочину та не підписував оскаржуваний акт, жодних прав та обов`язків за цим актом не набув. Тому, суд вважає безпідставним вважати зазначений акт двостороннім договором купівлі-продажу майна між [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] набув корпоративні права ТОВ «Плаза Естейт» 18.12.2019р., а не майно, що є предметом спору. Набуття майна [PERSON] відбулось пізніше, 27.12.2019р., коли [PERSON] вийшов зі складу учасників Товариства. Крім того, ТОВ «Аркадія Плаза» одночасно просить визнати недійсним Акт приймання-передачі дозі статутного капіталу ТОВ «Плаза Естейт» нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] від 27.12.2019р. в частині передачі нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] . Суд зазначає, що Відповідно до змісту оскаржуваного Акту, він укладений на підставі Рішення Загальних зборів учасників (засновників) №5 від 27.12.2019р. Зазначене рішення також є чинним та не ким не оскаржувалось. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Будь-який недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК). Суд вважає, що Позич не довів яким саме нормам чинного законодавства не відповідає оскаржуваний акт від 27.12.2019р. Згідно ч. 2 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Відповідно до висновків викладених у постановах Верховного суду від 22.05.2019р. у справі №201/10030/17, від 27.11.2019р. справа № 757/4324/16 у разі здійснення відчуження орендованого майна за договором купівлі-продажу без повідомлення про це Орендаря, належним способом захисту порушених прав орендаря є заявлення вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором. В межах розгляду цієї справи судом було встановлено передання майна до Статутного капіталу Товариства з метою набуття корпоративних прав юридичної особи. [PERSON] передавши майно до Статутного капіталу Товариства, набула право управляти Товариством. З огляду на те що вона була єдиним засновником Товариства при його створені, то підстав трактувати це договором купівлі-продажу суд не вбачає. Також суд зазначає, що відповідно до діючої судової практики, переведення прав та обов`язків покупця на Орендаря можливо при здійсненні відчуження майна шляхом укладання договору купівлі-продажу. Діюче законодавство та судова практика не передбачає переведення прав та обов`язків покупця при внесені майна до Статутного капіталу Товариства. Суд вважає, що Позивач надто широко тлумачить положення ч. 2 ст. 777 Цивільного кодексу України. Також ТОВ «Аркадія Плаза» заявляє вимоги щодо визнання права власності на оспорюване майно але жодним чином не обґрунтовує зазначену позовну вимогу. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Беручи до уваги, що заявляти вимоги щодо визнання права власності може лише діючий власник, яким Позивач ніколи не був, то суд вважає що до визнання Позивачем власником майн на оспорюване майно не ґрунтуються на законі. Зазначена правова позиція також викладена в Постанові Велико палати Верховного суду від 18.12.2019р. по справі №522/1029/18. Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Позивач заявив 8 позовних вимог, 7 з яких є похідними від першої позовної вимоги щодо визнання правочину удаваним. З огляду на те, що суд не встановив підстав для задоволення позовної вимоги про визнання правочину удаваним, то і задоволення інших похідних від неї є безпідставним. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved