Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці [PERSON], та її дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] належить на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 16,4 кв.м, що підтверджується розпорядженням органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 р., та виданим Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року на його підставі Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER], дублікати яких видані 21.10.2015 на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006р. та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006р. про право власності на житло». Право спільної часткової власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2015р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень 48234188, сформованим та виданим 24.11.2015 Одеським міським управлінням юстиції. Позивачка стверджує, що вона з дітьми зареєстрована та проживають за іншою адресою. В спірній квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 1063 від 15.09.2016р., виданою дільницею № 3 КП «ЖКС Пересипський». Однак позивачка з дітьми не можемо реалізувати право власності на квартиру, в тому числі оселитися у ній та здійснити відчуження, оскільки з'ясувалося, що за час проживання у Миколаївській області в належній квартирі оселилася стороння особа, яка фактично розпоряджається належним позивачці нерухомим майном. Позивачка 10.05.2016р. та 09.07.2016р. зверталася до відділів поліції із заявами, в яких просила зафіксувати факт проживання в квартирі невідомих осіб. Факт звернення підтверджується талоном-повідомленням № 002415 від 18.05.2016р. та талоном-повідомленням № 001566 від 04.07.2016р. 15.09.2016р. позивачка отримала копію висновку від 28.05.2016р., в якому зазначено, що в належній на квартирі біля 5-ти років проживає [PERSON], [INFO] р.н, яку він орендує у [PERSON], [INFO] Також в цьому висновку зазначено, що [PERSON] визнала факт проживання сторонніх осіб в квартирі та на підтвердження свого права на спірну квартиру послалася на договір позики, укладений із [PERSON], яка доводилася їй матір'ю, мешкала в цій квартирі та здавала квартирантам. Оскільки борг перейшов їй у спадок, вона вважала, що може розпоряджатися квартирою до виплати їй боргу. Позивачка вважає, що [PERSON], оселяючись квартирі, повинен був з'ясувати обсяг прав відповідача [PERSON] на передачу йому житла для проживання, оскільки відповідно до законодавства тільки власники житла мають право на передачу житла для проживання іншим особам. Позивачка з дітьми, як власники спірної квартири не надавали дозволу відповідачу [PERSON] на проживання в квартирі та не укладали з ним угоди, що надають йому право на проживання в квартирі, а відтак, позивачі вважають, що мають право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні належною квартирою шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення. Крім того, договір позики, який був укладений позивачкою [PERSON] 09.11.2006р., не надавав їй право на користування та розпорядження квартирою, а також її спадкоємцям. Позивачі вважають також необхідним встановлення заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею цієї квартири у користування третім особам для проживання. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] всупереч чинному законодавству, без достатніх правових підстав користувалася та розпоряджалася належною квартирою біля п'яти років, то дана підстава є підставою для відшкодування завданої позивачам моральної шкоди, яку ми вони оцінюють у розмірі у 100 000 (сто тисяч) грн. На підставі викладеного, позивачі просять: 1.Виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. 2.Усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом встановлення заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею цієї квартири у користування третім особам для проживання. 3.Стягнути з [PERSON] моральну шкоду у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень у рівних частках. 4 Стягнути з [PERSON] моральну шкоду у сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень у рівних частках. Відповідачка [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] про визнання правочину удаваним, визнання право власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що мати відповідачки - [PERSON], була інвалідом 2-ї групи, та мешкала за адресою: [ADDRESS]. У вересні 2006 року, квартира, де вона мешкала зазнала руйнувань (була зруйнована стіна будинку [ADDRESS]) внаслідок будівельних робот ПБГ "Інтострой" за адресою: [ADDRESS]. Усі мешканців зруйнованих квартир були відселені та отримали гроші на купівлю нового житла. [PERSON], отримала гроші на нову квартиру у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. В листопаді 2006 року [PERSON] знайшла для купівлі квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (надалі - квартира), загальною площею 16,4 м2 за ціною 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Власниками цієї квартири були: [PERSON] та її малолітні діти - [PERSON] і [PERSON]. [PERSON] домовилась з [PERSON] про продаж даної квартири, однак замість договору купівлі-продажу квартири, був укладений договір позики від 9 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого остання отримала в борг суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Даний договір був укладений, оскільки [PERSON] повинна була отримати дозвіл органу опіки ті піклування на укладення договору купівлі-продажу, а після того, сторони повинні були оформити договір в нотаріальному порядку. [PERSON] після отримання грошей зняла з реєстрації себе та дітей, передала [PERSON] ключі від квартири та документи на право власності, а сама поїхала з міста для купівлі житла у м. Вознесенськ Миколаївський області. З того часу до 2016 року звісток від неї та про неї відповідачка та її мати не мали. Крім того, [PERSON] не виконала свої зобов'язання про отримання дозволу з органу опіки ті піклування і укладення договору купівлі продажу. [PERSON] зареєструвалася за місцем нового проживання, а саме за адресою: [ADDRESS]. Як людина, яка вихована радянським ладом, вона вважала прописку достатнім доказом права власності на житло. Крім того, [PERSON], передала [PERSON] оригінали документів на квартиру: розпорядження органу приватизації від 29.09.2006 року № 199016, свідоцтво про право власності на житло від 29.09.2006 року, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.10.2006 року. Відповідачка також стверджує, що сусіди [PERSON] були проінформовані про продаж квартири, що можуть підтвердити в судовому засіданні. Відповідачка вважає, що її мати, [PERSON] вступила у фактичне володіння квартирою, та почала опікуватися своєю новою власністю, а саме: оплачувала комунальні послуги; робила поточний ремонт, та ін. Крім того, особовий рахунок по опаленню був переоформлений на [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. Відповідачка, як єдиний спадкоємець, вступила у фактичне володіння квартирою. Однак, через шість місяців не змогла отримати право власності на квартиру в зв'язку з відсутністю документів на право власності у її матері. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016р. відповідачці визначено додатковий строк терміном два місяця для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Перебіг додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини починається після набрання рішенням суду законної сили. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2016 року. 06 липня 2016р. позивачка подала заяву до Другої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачка стверджує, що за життя її матері позивачка [PERSON] не з'являлася, квартиру повернути не вимагала, не виконувала обов'язки власника квартири. Відповідачка вважає, що укладений договір позики між позивачкою та її матір'ю має всі ознаки удаваного правочину, тобто правочину, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, оскільки насправді був вчинений договір купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного, відповідачка просила: 1.Визнати договір позики від 9 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] удаваним; 2.Визнати, що договір позики від 9 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] регулює відносини купівлі продажу; 3.Визнати [PERSON] покупцем, а [PERSON] продавцем 1/3 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 16,4 м2 на суму 6 667 (шість тисяч шістсот шістдесят сім ) доларів США, що дорівнює 180 542,36 гривень (по курсу 27,08). 4.Визнати за [PERSON] право власності (на підставі права на спадщину) на 1/3 частину квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 16,4 м2. 5.Стягнути з [PERSON] безпідставно отриману суму за 2/3 частини, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 16,4 м2в розмірі 13 333 (тринадцять тисяч триста тридцять три) долара США, що дорівнює 361 057,64 гривень (по курсу 27,08) на користь [PERSON]. 6.Стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 5 416 (п'ять тисяч чотириста шістнадцять) гривень на користь [PERSON]. В судовому засіданні представників позивачів, адвокат Склярова Л.Ю. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, а також просили відмовити у задоволенні зустрічного позову, застосувавши строк позовної давності. Вона також пояснила, що померла [PERSON] була подругою позивачки [PERSON], а тому вона дозволила їй проживати в квартирі. Крім того, [PERSON] надала їй в борг суму у розмірі 20000 доларів США, а тому вона тривалий час вона не турбувала її, та надавала можливість користуватись квартирою. Однак після смерті [PERSON] позивачка вирішила повернутись в свою квартиру, оскільки будь-які домовленості після смерті [PERSON] вона вважала припиненими. Однак в квартиру її допустив [PERSON], посилаючись на те, що він орендує квартиру у [PERSON]. В зв'язку з чим, позивачка зверталась до поліції, якій їй, в свою чергу, рекомендували звернутись до суду. Представник позивачки також вважає, що строк позовної давності за вимогами про повернення боргу вже сплинув. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, та, в свою чергу, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги. Вона пояснила, що її мати [PERSON] проживала у [ADDRESS]. В вересні 2006р. квартира, де вона мешкала зазнала руйнувань. Усі мешканців зруйнованих квартир були відселені та отримали гроші на купівлю нового житла. [PERSON], отримала гроші на нову квартиру у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. В листопаді 2006 року [PERSON] знайшла для купівлі квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (надалі - квартира), загальною площею 16,4 м2 за ціною 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. [PERSON] домовилась з [PERSON] про продаж даної квартири, однак замість договору купівлі-продажу квартири, був укладений договір позики від 9 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого остання отримала в борг суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Даний договір був укладений, оскільки [PERSON] повинна була отримати дозвіл органу опіки ті піклування на укладення договору купівлі-продажу, а після того, сторони повинні були оформити договір в нотаріальному порядку. [PERSON] після отримання грошей зняла з реєстрації себе та дітей, передала [PERSON] ключі від квартири та документи на право власності, а сама поїхала з міста для купівлі житла у м. Вознесенськ Миколаївський області. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] та її дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] належить на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 16,4 кв.м., на підставі розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 р., та виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER]. Дублікати вищевказаних документів були видані 21.10.2015 на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006р. та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006р. про право власності на житло». (а.с. 4-5,8) Таким чином, на час приватизації квартири [ADDRESS], позивачка проживала та була зареєстрована з дітьми у вищевказаній квартирі. Судом також встановлено, що, на теперішній час, [PERSON] та її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 140) Крім того, позивачі також проживали за адресою: [ADDRESS]. При цьому, за цією адресою позивачі проживали тривалий час, оскільки ще в 2013р. на майно [PERSON] був накладений арешт, що підтверджується витягом з реєстру. (а.с. 136). Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 09.11.2006р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передає у власність [PERSON] суму коштів у розмірі 101000 гривень, що еквівалентно сумі 20000 доларів США посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А.О., у реєстрі за №5558. Згідно п. 3, 4 договору сума боргу еквівалента суму розмірі 20000 доларів США повинна була повернута в строк до 01.01.2017р. (а.с. 17) Відповідачка [PERSON] стверджує, що вищевказаний договір поруки є удаваний, а насправді між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого, [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (придбала) квартиру [ADDRESS] за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США. В свою чергу, представник позивачки заперечувала про існування удаваного договору, посилаючись на те, що це була послуга зі сторони [PERSON], яка дружила із [PERSON]. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 судам роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаванимправочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В постанові ВСУ від 14.11.2012р. №6-133цс12, Верховний суд України встановив, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні однієї і тієї самої норми права - ст. 235 ЦК України, Верховний Суд України виходить із такого. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає, що фактично між [PERSON] та [PERSON] - 09.11.2006р., був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (придбала) квартиру [ADDRESS] за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США. Доказом вищевказаних правовідносин є сукупність фактів, які були встановлені судом під час розгляду даної справи. Так, [PERSON] та її дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] належала на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 16,4 кв.м., на підставі розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 р., та виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER]. Необхідно відзначити, що оригінали вищевказаних документів перебувають у відповідачки [PERSON], яка їх надавала суду для огляду в судовому засіданні. Дублікати вищевказаних документів були видані позивачці 21.10.2015 на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006р. та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006р. про право власності на житло». Відповідачка [PERSON], в судовому засіданні стверджувала, що [PERSON] після отримання грошей зняла з реєстрації себе та дітей, передала [PERSON] ключі від квартири та документи на право власності, а сама поїхала з міста для купівлі житла у м. Вознесенськ Миколаївський області. Вищевказаний факт підтверджується наявністю у відповідачки оригіналів правовстановлюючих документів, зняттям з реєстрації відповідачки з реєстраційного обліку із спірною квартирою, а також фактичною зміною місця реєстрації та проживання. Необхідно також зазначити, що з моменту переїзду на нове місце проживання до моменту смерті [PERSON], тобто [INFO] року, жодних заяв до правоохоронних органів щодо незаконності користування її квартирою невідомими особами, або до суду, позивачка не подавала, до квартири не з'являлась, а також не здійснювала оплату комунальних послуг, не проводила ремонт в квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак позивачка, як власник майна, починаючи з листопада 2006р. по травня 2016р., тобто першого звернення до поліції, не здійснювала своїх зобов'язань, які передбачені ч. 1 ст. 332 ЦК України. Факт продажу квартири позивачкою [PERSON] підвередили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що позивачка бажала продати квартиру та дуже раділа, що знайшла покупця. Вони також пояснили, що з листопада 2006р. позивачка з дітьми в квартирі не проживала, а також жодного разу квартиру не відвідувала. При цьому, вони знають, що квартиру придбала [PERSON], яка проживала в ній, а також користувалась та утримувала квартиру. Судом також встановлено, що на час приватизації квартири [ADDRESS], позивачка проживала та була зареєстрована з дітьми у вищевказаній квартирі. Однак на теперішній час, [PERSON] та її діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Крім того, відповідачкою, як доказ продажу квартири, також надано текст оголошення в газеті «Авізо», в який містилось оголошення про продаж однотипної квартири за 2006р. (а.с. 163-164) Всі вищевказані обставини, свідчать, що фактично договір позики від 09 листопада 2006 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно якого остання отримала в борг суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, був укладений з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу. В той же час, суд вважає, що необхідно визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (придбала) квартиру [ADDRESS] за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США - нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] по 1/3 частки за кожним належала на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира [ADDRESS]. Таким чином, для продажу даної квартири обов'язково необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, однак такого дозволу під фактичного продажу квартири не було отримано. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, суд вважає, що необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 557200 (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч двісті) гривень. При цьому, суд виходить з того, позивачка за удаваним договором позики саме отримала суму у розмірі 20000 доларів США. Факт отримання позивачки суми у розмірі 20000 доларів США не заперечував представник позивачів. На підставі викладеного, суд вважає, що стягненню підлягає сума, що еквівалентна сумі у розмірі 20000 доларів США на час ухвалення рішення за курсом НБУ. Суд також не приймає до уваги доводи представника позивачів щодо пропуску відповідачкою строку позовної давності за її позовними вимогами. Так, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Однак таких вимог відповідачка у своєму зустрічному позові не заявляла. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (п. 28 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9). Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. [INFO] року [PERSON] померла. (а.с. 59). Відповідачка, як єдиний спадкоємець, вступила у фактичне володіння квартирою. Однак, через шість місяців не змогла отримати право власності на квартиру в зв'язку з відсутністю документів на право власності у її матері. (а.с. 60) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016р. відповідачці визначено додатковий строк терміном два місяця для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Перебіг додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини починається після набрання рішенням суду законної сили. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2016 року. (а.с. 61-62) 06 липня 2016р. позивачка подала заяву до Другої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. (а.с. 63) Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В зв'язку із чим, до [PERSON] перейшли всі права від померлої [PERSON] щодо спірної квартири. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 10.05.2016р. та 09.07.2016р. зверталася до відділів поліції із заявами, в яких просила зафіксувати факт проживання в квартирі невідомих осіб. Однак позивачка з листопада 2006р. по травень 2016р. до правоохоронних органів щодо незаконності користування її квартирою невідомими особами, або до суду, позивачка не подавала, до квартири не з'являлась, а також не здійснювала оплату комунальних послуг, не проводила ремонт в квартирі. Суд також звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2 цієї статті також встановлено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Таким чином, фактично, починаючи з листопада 2016р. відповідачка мала в судовому порядку вирішувати питання щодо визнання за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давність, оскільки фактично сім'ї відповідачки відкрито та безперервно володіла спірним нерухомим майном. На підставі викладеного, суд вважає, що строк позовної давності за зустрічними позовним вимогами, почався в травні 2016р., тобто з дати перших звернень [PERSON] до поліції, тобто з того моменту, коли [PERSON] була опитана органами поліції щодо вимог позивачки в травні 2016р., а тому відповідне право підлягає захисту в судовому порядку. (а.с. 15) В той же час, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] щодо визнання права власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню, оскільки 1/3 частина квартири залишається у власності неповнолітнього [PERSON]. Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, який був залучений судом не надав дозволу на відчуження частки квартири, що належить неповнолітньому, а тому визнання право власності на квартиру неможливо. Суд також вважає, що вимоги у зустрічному позові про повернення безпідставно отриманих коштів також не підлягають задоволенню, оскільки суд застосовував наслідки нікчемності договору. Незважаючи на часткове задоволення зустрічного позову, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В зв'язку з тим, що [PERSON], а також [PERSON] не є власниками квартири [ADDRESS], а також власники не погоджують їх проживання та користування квартирою, то необхідно виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла, а також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] шляхом заборони використовування квартири для власного проживання та вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею квартири у користування третім особам для проживання. В той же час, суд вважає, що відсутні підстави, які передбачені ст.ст. 23,1167 ЦК України для стягнення з [PERSON], [PERSON] моральної шкоди, враховуючи встановлені судом правовідносини, які виникли між сторонами. Суд також вважає, що необхідно стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь Держави судовий збір у розмірі 640 гривень у рівних частках, тобто 320 гривень з кожного, оскільки позивачка судом була звільнена від сплати судового збору. В той же час, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5416 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial