Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 20 травня 2019 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 11.02.2011 року відповідач отримав кредит в сумі 21470 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок і відповідно до п. 2.1.1.5.5. договору зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, а також оплачувати комісії на умовах, які передбачені договором, у відповідності до пункту 2.1.1.12.1. якого сторони погоджуються, що прийняті відповідачем зобов`язання, а також зобов`язання зі сплати пені та штрафів є борговими зобов`язаннями. В силу п. 2.1.1.3.3. відповідач доручив фінансовій установі при виникненні боргових зобов`язань списувати з будь-якого його рахунку, відкритого в банку, грошові кошти з метою погашення боргових зобов`язань. Умовами договору між сторонами встановлено право списання процентів в розмірі, що зазначений в «Тарифах банку», в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань до 25 числа місяця, який слідує за місяцем, в якому були здійснені трати. Розмір процентів подвоюється у разі виникнення прострочених зобов`язань, як витікає з пункту 2.1.1.12.2.1., а при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 грн. до сплати належить пеня у відповідності до тарифів, розміщених на банківському сайті. Крім того, при порушенні клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених договором, строком більш ніж на 30 днів, у відповідності до п. 2.1.1.7.6. договору він має сплатити кредитору штраф у твердій сумі в розмірі 500 грн. та штраф як питому вагу від ціни позову у виді 5 процентів. Заява відповідача на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування, становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України, що підтверджується їхніми підписами в заяві. Відповідач виконував перелічені зобов`язання неналежним чином, внаслідок чого станом на 25 квітня 2019 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 420077 грн. 50 коп., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 51451 грн. 90 коп., заборгованості по пені за прострочене зобов`язання в сумі 365469 грн. 60 коп., а також заборгованості по пені за несвоєчасну спліту боргу на суму понад 100 грн. в розмірі 3156 грн., з яких позивач просить стягнути з відповідача на його користь 72163 грн. 09 коп. нарахованої пені за прострочене зобов`язання за період з 11 лютого 2011 року по 1 листопада 2017 року, а також 51451 грн. 90 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, а усього 123614 грн. 99 коп. Крім того, просить про покладення на відповідача судового збору в сумі 1921 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді від 30.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить відзив на позов з запереченнями, звернувся і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що, на думку відповідача, позивачем пропущено давність звернення до суду за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Про вказане свідчить сплив встановленої законом давності після прострочення виконання щомісячних зобов`язань зі сплати кредиту, які у сукупності утворюють загальне зобов`язання, у зв`язку з чим є недоведеним розрахунок заборгованості, тому позов у визначеній в ньому ціні не підлягає задоволенню. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Проте, якщо суд вважатиме, що давність позивачем не пропущена, відповідач звертає увагу на необ`єктивний розрахунок заборгованості, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. На означені обставини вказує відсутність будь-яких доказів наявності заборгованості, окрім розрахунку, який є лише відображенням односторонніх арифметичних операцій позивача та не може відображати правові підстави для стягнення сум, що утворюють ціну позову, і слугувати доказом безспірності майнових вимог позивача. Крім наведених міркувань, підставою для залишення позовних вимог без задоволення є той факт, що у анкеті-заяві, лише яка і підписана відповідачем, відсутня будь-яка інформація про те, що відповідач ознайомлений саме з тими умовами, які розміщені на сайті банку. Ця заява не містить посилання про покладення на відповідача обов`язку з виконання усіх видів грошових зобов`язань, до яких відносяться проценти, проценти в подвійному розмірі, пеня, її розміри, штрафи. Більш того, сам банк неодноразово змінював ці умови, а тому мав можливість подати до суду примірник таких умов, який може містити положення, що менш сприятливі для позичальника. За вказаних обставин споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. За вказаних обставин банк має право на повернення йому лише тих грошей, які фактично видані ним як кредитні кошти. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про відмову у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви [PERSON] від 11.02.2011 року про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» на його ім`я публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, відкритий картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом в сумі в сумі 21470 грн. (а. с. 11). Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з такого. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Заявляючи про застосування позовної давності, відповідач посилається на сплив тривалого строку з моменту виникнення зобов`язань до пред`явлення вимог про стягнення заборгованості, а також пропущення банком строку предїявлення вимог про стягнення грошових коштів, якими є регулярні щомісячні платежі. Суд не може погодитися з грунтовністю твердження про пропущення позовної давності, виходячи з такого. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строком виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які надаються у виді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, є строк дії картки, що зазначений на ній. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Означений правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа № 16-14цс14) та від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14) і суд вважає за необхідне застосовувати його при розв`язання подібних правовідносин. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк дії картки на ім`я [PERSON] простирався до 30 вересня 2018 року (а. с. 84), що означає право фінансової установи звернутися з позовом про повернення всієї суми кредиту в строк, не пізніший 30 вересня 2021 року (30 вересня 2018 року + 3 роки). Подавши цю заяву 20 травня 2019 року, банк дотримався давності звернення за судовим захистом, тому давність пред`явлення вимог про повернення кредиту у повному обсязі ним не пропущена. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позову в розмірі пред`явлених позовних вимог, виходячи з такого. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 25 квітня 2019 року становить 420077 грн. 50 коп., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 51451 грн. 90 коп., заборгованості по пені за прострочене зобов`язання в сумі 365469 грн. 60 коп., а також заборгованості по пені за несвоєчасну спліту боргу на суму понад 100 грн. в розмірі 3156 грн. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Вирішуючи вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 51451 грн. 90 коп., суд виходить з того, що за правилами ст. 1054 ЦК України, що внормовує умови кредитного договору, до яких застосовуються положення про договір позики, за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яка була отримана ним за договором. Судом встановлено, що розмір отриманих відповідачем кредитних коштів обчислюється сумою в 21470 грн., що означає необхідність повернення позикодавцю (кредитору) саме цієї грошової суми. Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі, що перевищує суму фактично отриманих позичальником грошей, банк не надає не лише доказів, але й пояснень того, які складові утворюють вказану суму. Якщо припустити, що банк керувався правом фінансової установи на встановлення та зміну кредитного ліміту у відповідності до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, відомостей про те, чи був поінформований позичальник про таке право кредитора, суду не надано; заява-анкета позичальника, лише яка і підписана відповідачем, посилання на ці обставини не містить. Таким чином, суд вважає, що за умови відсутності доказів про узгодженість сторонами права банка на власний розсуд збільшувати кредитний ліміт, означена вимога не підлягає задоволенню у повному обсязі, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягають лише отримані ним при відкритті карткового рахунку грошові кошти у сумі 21470 грн. Твердження представника позивача у відповіді на відзив про те, що з моменту підписання відповідачем заяви-анкети всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та правилами…», є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь банківської установи фактично отриманих ним кредитних коштів. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Що стосується другої складової позовних вимог - вимоги про стягнення пені, нарахованої за прострочене зобов`язання за період з 11 лютого 2011 року по 1 листопада 2017 року в сумі 72163 грн. 09 коп., - суд не вбачає підстав для ухвалення рішення в цій частині вимог на користь позивача, виходячи з такого. Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявні дві суму пені: пеня, нарахована за прострочене зобов`язання, в сумі 365469 грн. 60 коп., з яких 72163 грн. 09 коп. за певний період просить присудити йому позивач, та пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму понад 100 грн. При цьому позивач посилається лише на встановлене пунктом 2.1.1.12.6.1. «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» право стягувати пеню у випадку непогашення суми простроченого кредиту на суму від 100 грн. Що стосується пені за прострочене зобов`язання, такого виду відповідальності не передбачено «Умовами та правилами…»; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення. Немає посилання на ці умови договору і в заяві-анкеті позичальника, в ній взагалі відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з непохідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Крім наведених міркувань, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд враховує встановлений статтею 258 ЦК України спеціальний строк пред`явлення вимог для стягнення неустойки, який обчислюється одним роком, і доходить висновку, що період з 11 лютого 2011 року по 1 листопада 2017 року більш ніж в шість разів перевищує цей строк. У відповідності до правил цивільного процесуального законодавства присудженню позивачу з відповідача підлягає сума судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог, яку суд вважає за необхідне стягнути в мінімальному розмірі, встановленому законодавством про судовий збір при розгляді майнових позовних вимог.

Outcome: partial