Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

26.07.2017 року [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В цій квартирі до 2015 року постійно проживала позивачка з дітьми та відповідач. У 2015 року відповідач силою вигнав позивачку з дітьми з квартири та змінив замки у квартирі та з того часу чинить перешкоди у користуванні неповнолітнім [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартирою. Позивачка просила суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди їй та малолітнім [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача [PERSON] та малолітніх [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] в квартиру. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що позивачка не була зареєстрована за вказаною в позові адресою, та дана квартира знаходиться у приватній спільній часткові власності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву просив розглядати справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 14.06.2008р. Заводський відділ РАЦС Миколаївського міського управління юстиції зареєстрував шлюб між позивачкою та відповідачем. : У цьому шлюбі народилися діти: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. З моменту реєстрації шлюбу та до 2015 року позивачка з відповідачем та дітьми проживали у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS]. Місце проживання усіх трьох дітей зареєстровано у вказаній квартирі за згодою відповідача. Однак спільне житія сторін не склалося, вони перестали знаходити порозуміння. Це призвело до того, що у 2015 році [PERSON] разом з дітьми змушена була змінити житло. Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресо. [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової [PERSON] (частка власності 1/4), [PERSON] (частка власності 1/4), [PERSON] (частка власності 1/2). Вдповідно до довідки ЖЕК №3 "Бриз" від 08.12.2017 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка на час предявлення позову до суду не мала сімейних відносин з позивачем, тобто не була членом його сімї. Отже, з припиненням членства в сімї відповідачка втрачає самостійне право на користування житлом власника і тому не підлягає вселенню. Відповідачка забезпечена житлом відповідно до доказів наданих у суді, а саме у копії паспорту позивача зазначено, що вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради N 789-ХІІ від 27.02.91 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, Що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з нормою ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, суд вважає, що відповідач незаконно позбавив неповнолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] права на проживання у спірній квартирі, гарантованого положеннями чинного законодавства, питання про виселення або зняття їх з реєстрації відповідачем в законному порядку не ставилось, а тому необхідно усунути перешкоди у користуванні дітей квартирою шляхом вселення Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню Одночасно, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 320 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial