Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. 24.06.2017 року о 15.10 год. в м. Кривому Розі по вул. Гетьманській, водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], в районі нерегульованого перехрестя з вул. Волосевича, під час зміни напрямку свого руху не впевнилася в безпечності свого маневру для себе та інших учасників руху. Під час виконання маневру лівого повороту, не надавши дорогу автомобілю [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], скоїла з ним зіткнення. При цьому, автомобіль [NUMBER], рухався в зустрічному напрямку прямо. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля [NUMBER], [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.08.2017 року, яка набрала законної сили 05.09.2017 року (а.с.10), [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку з цим, факт завдання шкоди позивачу [PERSON] як потерпілому в ДТП з вини [PERSON], яка визнана останньою під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, є преюдиціальними та доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. [PERSON], який на момент ДТП керував автомобілем [NUMBER], є його власником на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО 598375 (а.с.9). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу автомобіля [NUMBER], [PERSON] була застрахована ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ» відповідно до полісу №АК/3432066 від 15.03.2017 року зі строком його дії до 16.03.2018 року (а.с.12). Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як розяснено\~у п.2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»\~№6\~від 27.03.1992\~року,\~шкода,\~завдана особі\~або майну,\~підлягає відшкодуванню\~в повному\~обсязі особою,\~яка її\~завдала,\~за умови,\~що дії\~останньої були\~неправомірними,\~між ними\~і шкодою\~є безпосередній\~зв'язок\~та є\~вина зазначеної\~особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За загальними правилами, визначеними ст.ст.1166, 1167, 1187, 1190 ЦК України, тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON], будучи винною у виникненні ДТП, зобовязаний відшкодувати [PERSON] спричинену йому майнову шкоду відповідно до ст.1187, 1188 ЦК України. Про факт настання страхового випадку 30.06.2017 року [PERSON] як потерпіла особа направив страховикові повідомлення, в якому зазначено про вчинення ДТП [PERSON] (а.с.11). Судом встановлено, а представником МТСБУ не заперечується, що хоча [PERSON] й звернувся до страховика ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ» із повідомленням про настання страхового випадку, однак за відсутності подання ним заяви про нарахування регламентних виплат, страхове відшкодування йому не виплачено. Звертаючись до суду з позовом в інтересах [PERSON], його представник [PERSON] посилалася на те, що страховик не виплатив [PERSON] страхове відшкодування, не дивлячись на неодноразові звернення з цього приводу, тим самим своєю бездіяльністю порушуючи права потерпілого, а тому за їх захистом він звернувся до суду з даним позовом, обравши захист прав шляхом стягнення спричиненої йому матеріальної шкоди безпосередньо з винної особи [PERSON] Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача [PERSON], обґрунтовуючи свої доводи позицією Великої палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, зазначив, що уклавши договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ», останнє взяло на себе зобовязання в межах суми страхового відшкодування виконати обовязок страхувальника [PERSON] відшкодувати завдану нею шкоду на користь третіх осіб в межах відповідальності. Таким чином, на переконання представника, предявлення [PERSON] вимоги про відшкодування майнових збитків безпосередньо до [PERSON] без попереднього вирішення питання про отримання страхового відшкодування від ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ» є передчасним, а відтак є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Натомість суд не може погодитись з такими доводами представника відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. З огляду на зазначені положення ст.509 та з урахуванням приписів ст.ст.11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобовязанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до ст.511 ЦК України, зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч.ч.1,4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Таким чином, потерпілому як\~кредитору належить\~право вимоги\~в обох\~видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, право [PERSON] як потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок [PERSON] як особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14.09.2016 року у справі № 6-725цс16 та Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 року у справі № 344/10730/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту його порушених прав шляхом предявлення вимог саме до винної особи [PERSON] При цьому, не отримання страхового відшкодування від ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ», за доведеності факту його звернення, є свідченням протиправної бездіяльності страхувальника та не може бути підставою для неможливості реалізації [PERSON] права на захист його прав іншими більш дієвими способами, передбаченими законом, а так само ставитись в залежність від виплати йому страхового відшкодування, отримання якого є його правом, а не обовязком. Позаяк, відшкодування [PERSON] потерпілому [PERSON] збитків не позбавляє відповідача права на предявлення регресного позову до страхувальника з метою відшкодування тих витрат, які страхувальник мав би сплатити на користь потерпілої сторони. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, а тому саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України) та не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України). Посилання представника відповідача на правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04.07.2018 року у справі №7558/18006/15-ц для вирішення даного спору є недоречними, оскільки спір в рамках тієї справи не є подібним та однорідним з даним спором. Щодо заявленого позивачем розміру матеріальних збитків, суд виходить з наступного. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що з метою спричинення розміру спричиненої матеріальної шкоди та подальшого доведення перед судом обґрунтування предявлених вимог [PERSON] звернувся до кваліфікованого субєкта оціночної діяльності. За змістом пункту 1 частини другої\~статті 22 ЦК України\~реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої\~наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року\~вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада \~2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Відповідно до вимог ст.7\~Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов'язковим.\~ Таким чином, в силу закону на потерпілого покладено обовязок доводити розмір збитків шляхом проведення оцінки відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» із наданням оціночного документу із вказівною на суму, що визначає розмір збитків. 27.09.2017 року субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] в присутності [PERSON] складено акт огляду транспортного засобу марки Volkswagen Polo, р/н [NUMBER], в якому було зафіксовано характер та об'єм виявлених механічних пошкоджень. Акт підписано [PERSON] без зауважень чи заперечень (а.с.30-31). Під час проведення огляду транспортного засобу [PERSON] не була присутньою. Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження № від 26.09.2017 року, складеного за заявою [PERSON], субєктом оціночної діяльності [PERSON], вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження в ДТП, визначена затратним підходом становить 62\~574 грн. (а.с.17-29). Наданий позивачем звіт субєктна оціночної діяльності суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки його надання в рахунок доведення предявлених вимог відповідає ч.1 ст.106 ЦПК України. При цьому, співставленням обсягу та характеру механічних пошкоджень відповідно до акту огляду від 27.09.2017 року з механічними пошкодженнями, зафіксованими на фотознімках, наданих позивачем, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявленого розміру збитків, адже визначений він у повній відповідності з обсягом фактично виявлених ушкоджень. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позаяк, висловлюючи незгоду з розміром заявлених збитків, відповідач та його представник не надали жодних належних та допустимих доказів в спростування доказів, наданих позивачем, питання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи не ставили, відповідних клопотань від відповідача не надходило, в той час як розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зокрема, для усунення розбіжностей при визначенні матеріального збитку у порядку, визначеному процесуальним законом, судом розяснювалось сторонам право на подання суду висновків за результатами самостійно проведених ними досліджень або клопотань призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. Беручи до уваги доведеність факту заподіяння матеріальної шкоди відповідачем [PERSON], реалізацію позивачем права на отримання регламентної виплати та бездіяльність страховика з виплати страхового відшкодування, а також беззаперечне право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, обґрунтованість заявленого позивачем розміру матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 63\~674 грн. матеріальної шкоди, з яких 62\~574 грн. матеріальні збитки, завдані в результаті пошкодження транспортного засобу, та документально підтверджені витрати, повязані з евакуацією транспортного засобу в сумі 1100 грн. (а.с.13,14), які в розумінні ст.28 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також є майновою шкодою, заподіяною в результаті ДТП потерпілому. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі судовий збір 640 грн. (а.с.1) та витрати, повязані з проведенням оцінки збитків 1600 грн. (а.с15).

Outcome: approved