Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

21 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м.Полтави з позовом до [PERSON] визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. Посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2009 року.Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 18 грудня 2013 року шлюб між ними розірваний. Рішення набрало законної сили.Мають доньку, [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклуюся про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.На утримання дитини відповідач спочатку добровільно надавав матеріальну допомогу, але з червня 2016 року відмовився від цього. Рішенням суду з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON].Впродовж 5 років вона має цивільного чоловіка який є громадянином Туреччини, вона має змогу оздоровлювати дитину в сприятливому кліматі, але наміру щодо переїзду дитини на постійне місце проживання до іншої країни, і перешкоджання спілкування з біологічним батьком доньки вона не має. Поїздки закордон планує здійснювати в період шкільних канікул. Донька неодноразово просила батька надати нотаріальний дозвіл на виїзд за кордон, але завжди отримувала відмову. [PERSON] не зважає уваги на інтереси дитини та не надає згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України.Просила, визнати відмову [PERSON] у наданні згоди на виїзд за межі України неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] неправомірною.Дозволити виїзд дитини [PERSON], [INFO], уродженки м. Полтави за межі України до республіки Туреччини в період з 01.01.2018 року до 31.12.2019 року без згоди батька [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала,уточнила період з якого вона просить надати дозвіл доньці на виїзд за кордон, а саме з 1 квітня 2018 року по 31.12.2019 року. Пояснила, що відповідач взагалі не спілкується з донькою, не цікавиться її життям, заборгованість по сплаті аліментів становить 2 місяці. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв про неможливість розгляду справи у його відсутність суду не надав. У попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, пояснив, що він має іншу сім»ю та дитину у новому шлюбі. З донькою не спілкується бо між ними погані стосунки. Пояснив, що він не надає згоди на виїзд дитини за кордон для оздоровлення тому, що дитина з ним не бажає спілкуватись , а оздоровитись вона може і на Україні. Представник третьої особи, Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про можливість розгляду справи у його відсутність, при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу з 10.10.2009 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 18.12.2013 року шлюб між сторонами розірваний ( а.с.5). Мають доньку, [PERSON], [INFO] ( а.с.4). Позивач зверталась то відповідача про надання дозволу на виїзд неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за межі України для відпочинку та оздоровлення, на морські курорти Туреччини, однак відповідач такого дозволу не надав. Статтею 141 СК України передбачені рівні права батьків, щодо виховання дітей. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що кожна дитина має-право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч. 1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. (ратифікована постановою ВРУ від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України": за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.н. 3, 4, 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Малолітня дитина [PERSON], [INFO], не тільки як і будь-яка особа, має право на оздоровлення, але остання, окрім свого безумовного права, за рекомендаціями лікарів потребує такого оздоровлення на морському побережжі. Відповідач [PERSON], не надаючи дозволу на виїзд малолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, діє всупереч інтересів дитини. При цьому жодного альтернативного оздоровлення як на території України так і з виїздом за межі України відповідач [PERSON] дитині не запропонував. При вирішенні справи суд виходить з того, що позивач [PERSON], бажаючи надати доньці можливість відпочини та оздоровитися діє виключно в інтересах [PERSON], [INFO]. Дії відповідача судом оцінюються як обмеження прав малолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка сама зверталася до батька з відповідними проханнями, що безумовно перешкоджає також і розширенню її кругозору та гармонійному розвитку. Тому суд приходить до висновку, що відмова відповідача [PERSON] в наданні дозволу на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], до Республіки Туреччини для оздоровлення та відпочинку є такою, що порушує права позивача та малолітньої дитини, не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України „Про охорону дитинства", так як предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Порушене право підлягає захистові. Надання судом дозволу на виїзд дитини виключно в певний період виключає можливість вивезення малолітньої дитини на постійне місце проживання до іншої держави. Окрім того, як встановлено судом, позивач вивозила малолітню [PERSON], [INFO], за межі України та кожного разу поверталася. Як встановлено судом, хоча дитина і має постійне місце проживання на території України, але відповідач, будучи батьком дитини, матеріальну допомогу на її утримання надає невчасно та нерегулярно, хоча має можливість це робити, дитина знаходиться саме на утриманні позивача. Окрім того, державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають за межами України. Рішенням Виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради № 19 від 13.02.2018 року, затверджено висновок органу опіки та піклування який вважає, що виїзд дитини [PERSON], [INFO] за межі України до Туреччини відповідає інтересам дитини. Тому суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Туреччина в супроводі матері [PERSON] в період з часу вступу рішення в законну силу до 01 грудня 2017 року без згоди батька [PERSON] Суд вважає, що надання такого дозволу буде в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO]. Вимоги позивача щодо визнання відмови [PERSON] у наданні згоди на виїзд дитини неправомірною не ґрунтуються на нормах закону, тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн.

Outcome: partial