Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до Дарницького райсуду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилалась на те, що вона 28.10.2003 року зареєструвала шлюб з [PERSON], який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 31.10.2016 року розірвано. Позивачу та її сину [PERSON] у рівних долях належить квартира, за адресою: [ADDRESS]. З 2009 року відповідача було зареєстровано у вказаній квартирі, але оскільки він там жодного разу не проживав, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У судове засідання представник позивача з'явились, позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, позовних вимог не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, крім того, подали до суду письмові заперечення. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 28.10.2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім"ї, актовий запис №6, вказаний шлюб рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 31.10.2016 року розірвано. Також установлено, що [PERSON] було отримано квартиру [ADDRESS], що вбачається з ордер [NUMBER], виданий на підставі Розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації від 02.10.2008 року №1464. Відповідно до довідки Форми №3, виданої ТОВ "ЕК "Комфорт-Майстер" 20.12.2016 року за №1176, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (1964 року народження), [PERSON] (1979 року народження, співвласник), [PERSON] (1994 року народження, співвласник). У судовому засіданні відповідач зазначив, що після реєстрації у вказаній квартирі позивач йому повідомила, що у його є усі ознаки хвороби «туберкульоз» та запропонувала пройти курс лікування в лікарні м.Києва в стаціонарному відділені. З даною пропозицію [PERSON] погодився, [PERSON] особисто звернулася до лікарні, після чого його поклали на стаціонарне лікування, де [PERSON] лікувався на протязі одного року. Під час лікування відповідача, [PERSON], запропонувала йому приватизувати квартиру [ADDRESS] та попросила підписати ряд документів для приватизації вказаної квартири. Після приватизації квартири [PERSON], змінила до [PERSON] відношення, стала штучно створювати конфлікти. З початку 2015 року [PERSON], почала перешкоджати [PERSON] проживати у вказаній квартирі, поміняла замки на вхідних дверях, до квартири його не впускає, незважаючи на те, що в квартирі знаходиться все його майно. У зв'язку з чим [PERSON] 05.07.2016 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. Судом сторонам роз'яснювались положення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 27 ЦПК, зокрема попереджено про вчинення або невчинення процесуальних дій. Частиною 2 статті 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст.72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно до ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Будь-яких доказів про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі, матеріали справи не містять, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. У той же час позивач в позовній заяві, повідомляє, що відповідач жодного дня не проживав за вищевказаною адресою без поважних причин. Дане твердження не знайшло свого підтвердження, оскільки до суду позивачем не надано жодного належного документа, який би це підтвердив. Тобто, факт непроживання відповідача у спірній квартирі не підтвердився. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України " № 2 від 12.04.1985 р. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed