Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~28 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги вона мотивує тим, що 11 жовтня 2018 року відкрито кримінальне провадження №120182000130000519 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в якому її було визнано потерпілою. Зазначає, що слідчі Білопільського ВП ГУНП в Сумській області за час досудового розслідування не розкрили тяжкий злочин проти власності, необхідних слідчих дій не провели. Строки досудового розслідування закінчилися, у зв`язку з чим кримінальне провадження було закрито. Матеріальну шкоду їй відшкодовано не було, так як слідчі не встановили винну особу. Підозру особі, яка, на її думку, вчинила злочин, не вручили. Позивачка вказує, що надмірна тривалість кримінального провадження та його неефективність призвели до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, подання скарг, що також призвело до порушення її звичайного образу життя. \~ \~ \~ \~Посилаючись на викладені вище обставини, позивачка просить стягнути на її користь за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування спричиненої їй моральної шкоди грошові кошти у розмірі 250000 грн за надмірну тривалість досудового розслідування та 250000 грн за неефективне досудове розслідування у кримінальному провадженні №120182000130000519. Ухвалою від 17 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання. 13 жовтня 2020 року ГУНП в Сумській області подало відзив на позовну завяву [PERSON] , у якому проти її задоволення заперечувало (а. с. 56-60). 16 жовтня 2020 року Сумська обласна прокуратура подала відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти позову (а. с. 65-70). 16 жовтня 2020 року Державна казначейська служба України подала відзив на позовну заяву, у якому також заперечувала проти позову (а. с. 72-73). Ухвалою від 29 жовтня 2020 року підготовче провадження по справі закрите, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] \~та її представник адвокат\~Стадник С.В. позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача - Державної казначейської\~служби України\~Шиянова В.В.\~у судовому\~засіданні проти\~позову заперечувала\~з підстав, викладених\~у відзиві\~на позов,\~просила відмовити\~у його\~задоволенні за необґрунтованостю. Представник відповідача\~-\~ГУНП в\~Сумській області\~Грищенко В.Л. заперечувала проти позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та неспівмірними, а тому вони не підлягають задоволенню. Зазначає, що необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є встановлення вини органу державної влади. Представник відповідача - Сумської обласної прокуратури Ткаченко В.В. проти позову заперечував у зв`язку з необґрунтованістю. Зазначив, що позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної відповідачами шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача. \~ \~ \~ \~Заслухавши позивачку, її представника, представників відповідачів, свідків [PERSON] , [PERSON] , повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року за заявою [PERSON] до ЄРДР за №12018200130000519 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, по факту викрадення з її будинку ювелірних виробів (а. с. 9). 31 жовтня 2018 року Сумським НДЕКЦ МВС України проведено судову трасологічну експертизу (а. к. п. 39-43). 09 січня 2019 року Сумським НДЕКЦ МВС України проведено судову товарознавчу експертизу, яка не змогла визначити вартість викраденого майна. Експерт зазначив, що для вирішення питання по суті потрібно уточнення інформації (а. к. п. 79-82). У той же час, слідчий, проявляючи бездіяльність протягом всього часу проведення досудового розслідування, так і не зібрав необхідну інформацію для проведення товарознавчої експертизи і не призначив її для визначення вартості викраденого майна з метою встановлення предмету злочину, що є обов`язковим відносно кримінальних правопорушень проти власності, оскільки від цього залежить встановлення чи мало місце саме кримінальне правопорушення чи це була дрібна крадіжка, відповідальність за яку передбачена ст. 51 КУпАП. 26 листопада 2018 року здійснено допит потерпілої [PERSON] , в якому вона зазначила, що у викраденні майна з її будинку підозрює [PERSON] (а. к. п. 50-52). Протоколом №780 оперативної наради ГУНП в Сумській області від 01 грудня 2018 року за порушення службової дисципліни при розслідуванні кримінального провадження №12018200130000519 слідчого Білопільського ВП [PERSON] попереджено про дотримання вимог КПК України та зобов`язано до 26 грудня 2018 року виконати письмові вказівки у вказаному кримінальному провадженні ( а. с. 10, а. к. п. 64). 07 грудня 2018 року заступником начальника ГУНП в Сумській області - начальником слідчого управління полковником поліції Григоровим О.О. слідчому [PERSON] у кримінальному провадженні №12018200130000519 надано вказівки, якими зауважено, що в ході досудового розслідування не перевірено на причетність до вчиненого злочину чоловіка на ім`я [PERSON] , не перевірені місця знаходження викрадених ювелірних виробів, не перевірено можливі місця їх збуту, невідпрацьований імовірний шлях відходу підозрюваного, на який вказала службова собака, не встановлена шкода, спричинена злочином. Тому слідчого зобов`язано провести ряд слідчих дій, у т.ч. детально допитати потерпілу [PERSON] , отримати опис викраденого майна та опис чоловіка, якого підозрює потерпіла (а. к. п. 62-63). У протоколі допиту потерпілої від 23 квітня 2019 року [PERSON] повідомила, що за інформацією, повідомленою її дочкою [PERSON] , яка працює в ломбарді, що знаходиться в Торговому центрі, [PERSON] , приблизно 18 березня 2019 року, здавав до ломбарду золоті речі, вказала його номер мобільного телефону (а. к. п. 115-117). З метою захисту своїх інтересів при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018200130000519 потерпіла [PERSON] змушена була звернутися до Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та 21 серпня 2019 року уклала угоду з адвокатом Стадником С.В. У жовтні 2019 року адвокат Стадник С.В. в інтересах потерпілої [PERSON] звернувся до слідчого судді Білопільського районного суду зі скаргами на бездіяльність слідчого Чухліба В.В. у кримінальному провадженні №12018200130000519 та зобов`язання останнього провести допит потерпілої [PERSON] у присутності адвоката Стадника С.В., про пред`явлення для впізнання [PERSON] на фотознімках свідкові [PERSON] , про допит свідка [PERSON] . Зважаючи, що вказана бездіяльність була самостійно припинена слідчим після звернення адвоката до суду, провадження у справах за скаргами слідчими суддями було закрито ( а. к. п. 159-172). Постановою слідчого Білопільського ВП ГУНП в Сумській області від 11 квітня 2020 року зазначене кримінальне провадження закрите на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та непред`явленням підозри жодній особі (а. с. 15, 121-122, а. к. п. 178-180). За скаргою представника [PERSON] адвоката Стадника С.В. ухвалою слідчого судді Білопільського районного суду Сумської області від 30 квітня 2020 року постанову слідчого Чухліба В.В. від 11 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження скасовано, зобов`язано слідчого Білопільського ВП Чухліба В.В. поновити досудове розслідування в кримінальному провадженні від 11 жовтня 2018 року №12018200130000519 та провести його відповідно до вимог КПК України (а. с. 18-19). Ухвалою слідчого судді Білопільського районного суду від 12 травня 2020 року слідчому Білопільського ВП ГУНП в Сумській області Бакшею Є.О. відмовлено у задоволенні клопотання про продовження строку досудового розслідування (а. с. 20). Крім того, 15 травня 2020 року слідчим суддею Білопільського районного суду задоволено скаргу адвоката Стадника С.В. в інтересах [PERSON] на бездіяльність слідчого Білопільського ВП ГУНП України в Сумській\~області Чухліба В.В. та зобов`язано уповноважену особу Білопільського ВП розглянути клопотання адвоката Стадника С.В. від 06 травня 2020 року про проведення повторного допиту потерпілої в присутності адвоката по суті, про що надати письмову відповідь (а. с. 21). Постановою слідчого Білопільського ВП Сумського РВП ГУНП в Сумській області Чухліба В.В. від 18 травня 2020 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а. с. 16-17). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є слідчим Білопільського ВП і проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні, зазначив, що потерпіла [PERSON] дійсно неодноразово заявляла клопотання про допит [PERSON] , оскільки саме цю особу вона підозрювала у вчиненні крадіжки її майна. Але допитати [PERSON] не вдалося, бо місце його знаходження неможливо було встановити. З клопотанням до слідчого судді про продовження строку досудового розслідування до його закінчення він не звертався. Свідок [PERSON] суду пояснила, що, працюючи оперуповноваженим карного розшуку Білопільського ВП, виконувала доручення слідчого з приводу встановлення місця знаходження [PERSON] з метою його допиту. Але встановити місце його перебування не представилося можливим. Суд зазначає, що відповідно до вироку Білопільського районного суду від 23 березня 2020 року [PERSON] засуджений за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Строк покарання йому визначено відраховувати з дня його затримання, тобто з 20 вересня 2019 року. Досудове розслідування кримінального провадження щодо [PERSON] здійснювало Білопільське ВП. Отже, протягом всього досудового розслідування, яке тривало 1 рік 6 місяців, потерпіла [PERSON] підозрювала у вчиненні крадіжки [PERSON] , неодноразово подавала клопотання слідчому про його допит. У той же час, орган досудового розслідування, достовірно знаючи про перебування [PERSON] в ДУ "Сумський слідчий ізолятор" з 20 вересня 2019 року, жодного разу не допитало вказану особу. Окрім того, статтею 219 КПК України визначена можливість слідчого звернутися до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування з метою здійснення належного розслідування і встановлення усіх обставин правопорушення. Слідчий, достовірно знаючи, що ним не виконаний ряд необхідних слідчих дій у кримінальному провадженні протягом 1 року 6 місяців, що є тривалим строком, такі як визначення вартості викраденого майна, допит особи, яку підозрювала потерпіла у вчиненні злочину, тощо, з метою проведення ефективного досудового розслідування, так і не звернувся у встановлений законом строк з клопотанням до слідчого судді з продовдженням строку досудового розслідування. Пердставник Сумської обласної прокуратури Ткаченко В.В. у судовому засідання зазначив, що нормами КПК визначено строк проведення досудового розслідування 1 рік 6 місцяів і він не є надмірним. Окрім того, на його думку, звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування є правом слідчого, а не його обов`язком. Суд зазначає, що хоча ч. 2 ст. 219 КПКУкраїни і визначено строк проведення досудового розслідування до дня пред`явлення особі підозри по такій категорії злочинів як ч. 3 ст. 185 КК України 18 місяців, але це не означає, що слідчий повинен проявляти бездіяльність і чекати закінчення цього строку, не здійснюючи всі необхідні слідчі з метою встановлення усіх обставин кримінального правопорушення. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-3 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Враховуючи викладене, суд зазначає, що слідчим під час досудового розслідування порушені такі загальні засади кримінального провадження як верховенство права, законність та проведення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень з порушенням розумних строків, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Слідчий зобов`язаний був належним чином виконати всі необхідні слідчі та процесуальні дії протягом визначеного строку з метою встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, а не зволікаючи з цим, чекати закінчення строку досудового розслідування з метою закриття провадження. Тому твердження прокурора, що слідчий не зобов`язаний був звертатися до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, є не чим іншим як порушення ст. 3 Конституції України, яка визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неправомірна бездіяльність слідчого та неефективність здійснення ним досудового розслідування встановлена у судовому засіданні і підтверджується ухвалами слідчих суддів, які ухвалювалися за зверненням захисника потерпілої [PERSON] та набрали законної сили, та іншими матеріалами цивільної справи та кримінального провадження. Представник ГУНП в Сумській області у судовому засіданні зазначила, що бездіяльність слідчого та неефективність здійснення ним досудового розслідування повинна встановлюватися у рамках кримінального провадження, а не під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , на що суд зазначає таке. Дійсно, під час досудового розслідування кримінального провадження бездіяльність слідчого чи його неправомірна діяльність вирішуються за правилами КПК України. Але у даному випадку кримінальне провадження за фактом викрадення майна [PERSON] закрито 18 травня 2020 року, оскаржити дії чи бездіяльність посадової особи органу досудового розслідування вона вже позбавлена можливості. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.\~19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.\~56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що\~здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Судом з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків, а тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1174\~ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Виходячи з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом з`ясовано,\~що судовими\~рішеннями,\~які набрали\~законної сили,\~встановлено неправомірну\~бездіяльність та\~прийняття неправомірних\~рішень посадовими\~особами,\~відсутність належного\~контролю за\~досудовим розслідуванням\~з боку\~ГУНП\~в Сумській\~області та\~Сумської обласної\~прокуратури,\~щосвідчить про протиправність дій з боку органу досудового розслідування та неефективне його здійснення. Доводи відповідачів про відсутність будь-яких доказів протиправності діянь їх працівників під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не спростовують висновків суду, що викладені вище. Суд вважає, що вказаними діями відповідачів позивачці дійсно завдана моральна шкода, оскільки кримінальне провадження хоча й було відкрито за заявою [PERSON] , але воно тривалий час належним чином не розслідувалось, по ньому не виконані всі необхідні слідчі дії та не прийняті всі необхідні процесуальні рішення. Отже, належного захисту від держави, що гарантовано Конституцієї України, [PERSON] не отримала, кримінальне провадження за фактом крадіжки її майна закрито і будь-які її сподівання на викриття винних та отримання відшкодування у зв`язку із втратою майна марні. Суд зазначає, що вказані обставини впливали на душевний стан позивачки, змушували її нервувати, порушили її звичайний уклад життя, призвели до порушення її права мирно володіти майном. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, але у меншому розмірі, ніж заявлено нею. Позовні вимоги підлягають часткому задоволенню у розмірі 3000 грн. Саме ця сума буде відповідати вимогам розумності, справедливості та глибині душевних страждань позивачки.

Outcome: partial