Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Барвінківського районного суду Харківської області з позовом до Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківській області, про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] , як батькові дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, державну компенсацію у вигляді щомісячної виплати у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати, з урахуванням раніше здійснених виплат, за період з 01 травня 2008 року до внесення відповідних змін до чинного законодавства. Позивач вказує, що згідно довідки Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, розмір заборгованості за рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-665/10, та рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10 становить 42939 грн. Проте, 29 серпня 2019 року заборгованість за рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10 була сплачена у розмірі 36912,50 грн. А тому, посилаючись на викладене, відповідно до ст. 22 ЦК України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (нарахованих, але виплачених з порушенням терміну у серпні 2019 року), а саме: за 2014 рік - 9191,21 грн.; за 2015 рік - 15983,11 грн.; за 2016 рік - 4577,15 грн.; за 2017 рік - 5057,01 грн.; за 2018 рік - 3617,42 грн.; за 2019 рік - 1550,32 грн.; а всього у сумі 39976,22 грн. Представник відповідача Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з`явилася, заявила клопотання про розгляд справи без її участі. Надала відзив на позов, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказала, що виплата сум компенсації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводиться відповідні грошові виплати населенню. Вважає, що отримане [PERSON] безготівкове зарахування по справі №2-664/2010 на суму 36912,50 грн. від Державної казначейської служби України не є щомісячною компенсаційною виплатою, а є виплатою, здійсненою відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яка має разовий характер. Крім того, просила врахувати, що компенсація нараховується після погашення основної заборгованості, оскільки на її суму впливає кількість днів прострочення платежу. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно зі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Пунктами 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98). В межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02). Матеріалами справи встановлено, що рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] , як батькові дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, державну компенсацію у вигляді щомісячної виплати у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати, з урахуванням раніше здійснених виплат, за період з 01 травня 2008 року до внесення відповідних змін до чинного законодавства (а.с.3-6). Як вбачається з довідки Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, борг з виплати за рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-665/10, та рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10 становить 42 939 грн. (а.с.6). 29 серпня 2019 року позивачу була сплачена заборгованість за рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10 у розмірі 36912,50 грн., що вбачається з виписки по надходженням по картці від 30 серпня 2019 року, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджує представник відповідача у наданому відзиві (а. с. 8). Судом встановлено, що предметом спору є стягнення за період з 2014 по вересень 2019 року компенсації втрати частини доходів, невиплачених з 01 травня 2008 року, через порушення строків відповідачем виконання обов`язку з виплати компенсації позивачу, право на яке встановлене Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на 02 серпня 2010 року), Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Як передбачено ст. 2 цього ж Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, в тій частині, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі соціальної виплати). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Аналогічного правового висновку дійшла колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 листопада 2012 року № 6-131цс12. Також судом звертається увага і на те що, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, що вбачається з положень ст.ст. 1-3 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та положень Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, які дають підстави вважати, що нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2018 року по справі №521/940/17. Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Беручи до уваги положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, відповідно до яких основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, оскільки, на теперішній час, вищезазначена заборгованість позивачу виплачена, проте затримка виплати соціальної виплати складає більше, ніж на один місяць, суд вважає вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати обґрунтованими. У зв`язку з викладеним, суд відхиляє заперечення представника відповідача, викладені у відзиві, наданому на позовну заяву. Крім того, суд звертає увагу, що сплачені кошти за рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2020 року у справі №2-664/10 у розмірі 36 912,50 грн. не є разовою виплатою, оскільки є сумою щомісячних нарахувань здійснених за відповідний період. Судом при вирішенні справи враховується правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №676/1557/16-ц. Відповідно п. 2, п. 3, п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. З фотокопії матеріалів виконавчого провадження №610880078 з примусового виконання виконавчого листа по справі №520/9307/19 за судовим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року, наданих державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, вбачається, що відповідачем не здійснено донарахування та виплата позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Крім того, 21 травня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення закінчено. Судом перевірено розрахунок заборгованості проведений позивачем за період з 2014 по 2018 рік, який узгоджується з положеннями Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, Разом з тим, суд не погоджується з розміром компенсації втрати частини грошових доходів за 2019 рік, розрахованої позивачем, оскільки розмір компенсації втрати частини грошових доходів за 2019 рік становить 1114,76 грн. (коефіцієнт приросту споживчих цін за період з січня 2019 року по липень 2019 року -1,0302). Таким чином, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, але підлягають до часткового задоволення у розмірі 39 540,66 грн., в іншій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Як передбачено до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п. 10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ( а.с.9). Інші судові витрати по справі відсутні. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі, що визначено ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, розмір судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року складає 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (98,91%), з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 760,02 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial