Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

01 квітня 2013 року ПАТ «АктаБанк» звернулося до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про невиконання умов кредитного договору (т. 1 а.с. 3-5). Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги (т. 1 а.с. 54-55, 64-68, 194-196). Ухвалою від 28 жовтня 2014 року дану цивільну справу передано на розгляд Самарського районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а.с. 171-172). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви про звернення стягнення на іпотечне майно та зобов'язання вчинити певні дії позивач посилається на те, що 04 березня 2011 року між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 02-0029/Т/СПЗ, згідно з яким позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 800000 грн. з виплатою процентної ставки 24 % річних. В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором 04 березня 2011 року між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 02-0029/Т/СПЗ/2 від 04 березня 2011 року, предметом якого стало нерухоме майно, а саме: будівля магазин, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]., та знаходиться в будинку літ. А-1, загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А' - 1, А'' - 1, А''' - 1, ганок з козирком літ. А, навіс літ. Б (тимчас.) № 1 - 5, І - огорожа, мостіння. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконує, у зв'язку з чим станом на 05 грудня 2014 року утворилася заборгованість в сумі 5034 531,66 грн., з яких: 511109,67 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 531637,53 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 3991784,46 - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по кредиту. 18 червня 2012 року позивачем направлено на адресу іпотекодавця та боржника письмову вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним та іпотечним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивачу також стало відомо, що на зазначене вище майно накладений арешт постановою Жовтневого ВДВС. На підставі вище викладено позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ПАТ «Актабанк» права продажу предмету іпотеки, а саме: будівля магазину, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], будівля магазину літ. А-1, загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ А'-І, А"-1, А"'-1, ґанок з козирком літ.А, навіс літ. Б (тимчас.), № 1-5, І - огорожа, мостіння, яка належить на праві власності [PERSON], від імені [PERSON] в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 5034531,66 грн. станом на 05 грудня 2014 року (із яких прострочена заборгованість за кредитом - 511109,67 грн.; прострочена заборгованість по відсоткам - 531637,53 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по кредиту - 3991784,46 грн.), за початковою ціною не нижче ринкової вартості предмета іпотеки, яка буде встановлена шляхом оцінки вартості майна суб'єктом оціночної діяльності на момент реалізації предмета іпотеки. Надати ПАТ «Актабанк» право на отримання документів від імені [PERSON] у тому числі подавати заяви від його імені у відповідні установи та організації, одержувати від його імені всі необхідні для укладання договору купівлі-продажу документи, довідки та інші документи, в тому числі витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, подавати документи на реєстрацію права власності, отримувати витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічну документацію в Управлінні державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та експертну оцінку, а також виконувати всі дії та формальності, пов'язані з укладанням договору купівлі-продажу з третьою особою - покупцем предмета іпотеки нерухомого майна, яке належить на праві власності [PERSON] Зобов'язати [PERSON] передати ПАТ «Актабанк» предмет іпотеки. Звільнити предмет іпотеки з-під арешту та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «АКТАБАНК» судовий збір у розмірі 3441,40 грн. (т. 1 а.с. 194-196). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, згідно уточненої позовної заяви від 12 грудня 2014 року, підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові (т.1 а.с.194-196). Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову. Вислухавши пояснення та доводи учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Актабанк»в останній редакції підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в 04 березня 2011 року між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 02-0029/Т/СПЗ, згідно з яким позивач зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 800000 грн., з виплатою процентної ставки 24 % річних, строком користування до 03 березня 2014 року (т. 1 а.с. 7-9, т. 2 а.с. 110-112, 165-167). Того ж дня [PERSON] фактично отримала кредитні кошти в сумі 800000 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 25261 (т. 1 а.с. 13, т. 2 а.с. 150). Одночасно з укладенням кредитного договору № 02-0029/Т/СПЗ від 04 березня 2011 року між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 02-0029/Т/СПЗ/2 від 04 березня 2011 року, у відповідності до якого [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «АктаБанк» належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: будівлю магазину літ. А - 1, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «ДМБТІ» ДОР наводиться опис об'єкту: будівля магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А'-1, A''-1, A'''-1, ганок з козирком літ. А, навіс літ. Б (тим.), № 1-5, I - огорожа, мостіння (т. 1 а.с. 14-17, 69-72, 108-111, т. 2 а.с. 159-162). Крім того, 04 березня 2011 року між ПАТ «АктаБанк», [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір поруки № 02-0029/Т/СП3/1 (т. 2 а.с. 116-117, 163-164). Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 вересня 2009 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 98,3 кв.м., у тому числі прибудови літ. А'-1, A''-1, A'''-1, ганок з козирком літ. А, споруди № 1-5, І (т. 1 а.с. 33-34, 86-87, т. 2 а.с.182-183). 18 червня 2012 року ПАТ «Акта Банк» на адресу [PERSON] та [PERSON] було направлено повідомлення-вимогу, щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 02-0029/Т/СПЗ від 04 березня 2011 року та попередження про звернення стягнення на майно, де зазначалося, що боржникам протягом 30 календарних днів з дня отримання даного повідомлення-вимоги, необхідно здійснити погашення заборгованості за кредитним договором № 02-0029/Т/СПЗ від 04 березня 2011 року. У разі невиконання вимоги ПАТ «Акта Банк» буде вимушене звернути стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 36, 37-38). 24 травня 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги позивача задоволено частково (т. 1 а.с. 125-126, 143-146, 154-157). 01 вересня 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення (т. 1 а.с. 141-142, 152-153). 15 жовтня 2014 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано заочне рішення від 24 травня 2013 року (т. 1 а.с. 163). Ухвалою від 28 жовтня 2014 року цивільну справу за позовом ПАТ «Актабанк» до [PERSON], [PERSON], треті особи: Жовтневий ВДВС ДМУЮ, Державна реєстраційна служба ДМУЮ про звернення стягнення на предмет іпотеки передано на розгляд Самарського районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а.с. 171-172). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 02 - 0029/Т/СПЗ від 04 березня 2011 року станом на 05 грудня 2014 року заборгованість складає 5034531,66 грн., з яких 511109,67 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 531637,53 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 3991784,46 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по кредиту (т. 1 а.с. 215, т. 2 а.с. 24-27). 11 квітня 2014 року постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ДМУЮ звільнено з-під арешту будівлю магазину літ. А-1, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у тому числі прибудови літ. А'-1, A''-1, A'''-1, ганок з козирком літ. А, навіс літ. Б (тим час.), № 1-5, I-огорожа, мостіння (т. 2 а.с. 29). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України, Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов'язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. У відповідності до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Частинами 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в розмірі, коли зобов'язання не було виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частина 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Також ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки, окрім іншого, здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У відповідності до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. На підставі викладеного, вимога позивача, щодо зобов'язання [PERSON] передати позивачу предмет іпотеки є тотожною з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в іпотечному договорі міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.1 Іпотечного договору). На підтвердження вимоги позивача про звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме предмету іпотеки позивачем доказів, щодо обтяження зазначеного майна станом на дату ухвалення рішення, не надано, натомість, в матеріалах справи міститься постанова державного виконавця Жовтневого ВДВС про зняття арешту зі спірного нерухомого майна. Отже, дана вимога позивача не підлягає задоволенню. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У відповідності до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Тобто, доводи представника відповідача в судовому засіданні, щодо обов'язкової необхідності проведення судової-технічної експертизи, та зазначення цієї ціни в рішенні суду не ґрунтуються на вимогах закону, та є ні чим іншим, як спробою затягнути строки розгляду справи. Таким чином, з урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи, а також, зважаючи на те, що позичальник та іпотекодавець не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 02 - 0029/Т/СПЗ від 04 березня 2011 року та іпотечним договором № 02 - 0029/Т/СПЗ/2 від 04 березня 2011 року, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 5034531,66 грн., то вимоги позивача, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначений спосіб реалізації предмета іпотеки підлягають задоволенню. Щодо доводів представника відповідача, суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження, та навпаки спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме, пояснення представника відповідача, що [PERSON] були проведені оплати по кредитному договору, що підтверджується відповідними платіжними документами, однак не враховані судом при ухваленні заочного рішення - зазначена обставина стала підставою для скасування заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (т. 1 а.с.152-153). Однак, протягом всього часу розгляду даної цивільної справи жодного підтвердження зазначених пояснень відповідачем та третьою особою суду не надано. Також, представником позивача та третьою особою було зазначено, що позивачем завищено розрахунки заборгованості, при цьому свого розрахунку заборгованості представник відповідача не надала, зазначені порушення позивача не підтвердила, розрахунку не спростувала жодним належним та допустимим доказом. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, дії відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON] вочевидь свідчать про намір затягнути розгляд даної цивільної справи. Так, у зв'язку з їхньою неявкою в судові засідання, суд неодноразово відкладав розгляд даної цивільної справи. Крім того, на підставі клопотання представника відповідача судом було постановлено ухвалу про проведення судової економічної експертизи, однак [PERSON] її оплата не була здійснена. Після чого, представником відповідача подано знову клопотання про призначення судової будівльно-технічної експертизи, в задоволенні якої судом відмовлено. Так, кожна дія відповідача спрямована на затягування розгляду справи та порушення розумних строків, що є недопустимим. При цьому у відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON] та їх представників було достатньо часу для надання доказів на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). Судом роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] не було надано до суду жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях вони також розпорядилась на свій розсуд. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Аналіз викладених вище обставин, неодноразові неявки в судове засідання відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, з метою затягування судового розгляду даної справи. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до [PERSON], треті особи: [PERSON], Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровське міське Управління Юстиції України в особі Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на іпотечне майно та зобов'язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також з відповідача на користь держави підлягає стягнення судового збору в розмірі 212,60 грн., оскільки позивачем під час судового розгляду збільшено позовні вимоги на момент звільнення його від сплати судового збору, в зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації на підставі постанови Правління НБУ від 16 вересня 2014 року № 576 «Про віднесення ПАТ «АКТАБАНК» до категорії неплатоспроможних» (т. 1 а.с. 211-213). На підставі викладеного та

Outcome: partial