Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальна молодіжна ініціатива» про стягнення заборгованості. У своїй позовній заяві [PERSON] просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соціальна молодіжна ініціатива» на свою користь: - заборгованість щодо повернення сплачених грошових коштів на виконання умов договору купівлі - продажу майнових прав № СМІ/02/295 від 17.12.2014 року у розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп.; - 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 8 458 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп. - інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості у розмірі 15 990 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 61 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між [PERSON] , як покупцем з однієї сторони, та ТОВ «Соціальна молодіжна ініціатива» (далі - ТОВ «СМІ»), як продавцем з іншої сторони, 17 грудня 2014 року було укладено договір купівлі - продажу майнових прав № СМІ/02/295 (далі - Договір), відповідно до якого позивачем придбано майнові права на об`єкт капітального будівництва - житлово - офісний комплекс з нежилими приміщеннями на [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:91:050:0053. 08 листопада 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 до Договору, згідно якої сторони розірвали договір № СМІ/02/295 від 17.12.2014 року. Згідно п. 2 зазначеної додаткової угоди, відповідач зобов`язався повернути сплачені грошові кошти в розмірі 175 000,00 гривень 00 копійок в т.ч. ПДВ 20% - 26 166 гривень 67 копійок шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача протягом 12 місяців, починаючи з листопада 2018 року. Кінцевий термін повернення коштів - 07 листопада 2019 року. Проте, як зазначив позивач, станом на 18 червня 2021 року кошти не було повернуто відповідачем позивачу. З урахуванням викладеного, позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, одна представником позивача через канцелярію суду було подано клопотання про розгляду справи у її відсутність, просили позов задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, правом подачі відзиву не скористався. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року між [PERSON] , як покупцем з однієї сторони, та ТОВ Соціальна молодіжна ініціатива, як продавцем з іншої сторони, укладено договір купівлі - продажу майнових прав № СМІ/02/295, відповідно до якого позивачем придбано майнові права на об`єкт капітального будівництва - житлово - офісний комплекс з нежилими приміщеннями на [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:91:050:0053. Згідно п. 2.2. Договору, сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за адресою [ADDRESS] з наступними характеристиками: однокімнатна квартира, будівельний номер 295, загальною площею 48,65 кв.м. на 14му поверсі другої секції будинку. Як вбачається з умов договору, а саме п.2.6 Договору, плановий термін закінчення будівництва - 2 квартал 2015 року. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на Об`єкт нерухомості становить 486 500 ( чотириста вісімдесят шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, в тому числі ПДВ 20%- 81 083 гривні 33 копійки (п. 4.2. Договору). 20 січня 2016 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору №СМІ/02/295 купівлі-продажу майнових прав від 17 грудня 2014 року, за змістом якої сторони домовились пункт 4.4. статті 4 Договору викласти в наступній редакції: «4.4. Покупець до 30 серпня 2016 року зобов`язаний сплатити Продавцю 100% орієнтовної загальної вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості, зазначеної у п. 4.2. Договору.». 08 вересня 2016 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №2 до Договору №СМІ/02/295 купівлі-продажу майнових прав від 17 грудня 2014 року, за змістом якої сторони домовились пункт 4.3. статті 4 Договору викласти в наступній редакції: «4.3. Покупець зобов`язується у строк до 07 березня 2017 року, сплатити Продавцю суму коштів, визначену у п. 4.2. цього Договору.». Таким чином, на виконання вищезазначених умов Договору, позивачем було здійснено платежі на загальну суму 175 000,00 гривень, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: - платіжне доручення № 1 від 22 грудня 2014 року на суму 50 000,00 грн.; - платіжне доручення № 1 від 28 січня 2015 року на суму 25 000,00 грн.; - платіжне доручення № 9 від 24 березня 2015 року на суму 20 000,00 грн.; - платіжне доручення № 1 від 21 грудня 2015 року на суму 20 000,00 грн.; - платіжне доручення № 1 від 03 лютого 2016 року на суму 20 000,00 грн.; - платіжне доручення № 1 від 31 березня 2016 року на суму 15 000,00 грн.; - платіжне доручення від 25 травня 2016 року на суму 25 000,00 грн. 08 листопада 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3, згідно якої сторони достроково розірвали Договір № СМІ/02/295 від 17.12.2014 року. Згідно п. 2 вищезазначеної Додаткової угоди, відповідач зобов`язався повернути сплачені грошові кошти в розмірі 175 000,00 гривень 00 копійок в т.ч. ПДВ 20% - 26 166 гривень 67 копійок шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача протягом 12 місяців, починаючи з листопада 2018 року. Кінцевий термін повернення коштів - 07 листопада 2019 року. Проте станом на 18 червня 2021 року грошові кошти не були повернуто Відповідачем на користь Позивача. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості щодо повернення сплачених коштів, суд дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договорами не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 175 000,00 грн. Таким чином позов підлягає задоволенню в даній частині вимог. Щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що передбачене частиною ч 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК. Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми за період прострочення із 08 листопада 2019 року по 18 червня 2021 року в розмірі 8 458,00 грн. Також сума інфляційних збитків у розмірі 15 990 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) гривень 61 копійки за період листопад 2019 року по червень 2021 року судом перевірена і суд з нею погоджується. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про стягнення загалом 199 448,61 грн., що складається з 175 000,00 грн (заборгованість), інфляційні збитки за період з листопада 2019 р. по червень 2021 р., що складають 15 990 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) гривень 61 копійки, та 3 % річних у розмірі 8 458,00 (вісім чотириста п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за ці вимоги майнового характеру у розмірі 1 994,49 грн., що становить 1% від ціни позову та не є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі ст. ст. 19, 525, 610, 612, 625 ЦК України,

Outcome: approved