Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

05 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернувся в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що наказом №180 був прийнятий на посаду медсестри стаціонару обласної психіатричної лікарні №2 з 11.12.2013 року та був закріплений за відділенням №5. 01.07.2014 року за наказом керівництва лікарні без попередження він був переведений з одного відділення до іншого. Дізнавшись про це він пішов до нового відділення. Однак за період, що його не було у відділенні, до нього застосували дисциплінарне стягнення у види догани за прогул, з чим він не погодився. У подальшому, а саме наступного дня до нього знов було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за відлучення з посту на п`ять хвилин без поважних причин. Згодом він був звільнений на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. 28.07.2014 року особисто від головного лікаря він дізнався про наявність наказу про його звільнення з 31.07.2014 року. Вважає що його звільнили незаконно через прискіпливе відношення до нього завідуючого відділення. Посилаючись на вищезазначене позивач просив задовольнити його позов. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримавши позов та підтвердивши викладені в позовній заяві обставини просив задовольнити позов. Також позивач пояснив суду, що хворі ніколи не залишаються без нагляду та догляду. Завжди у відділенні є 5 чоловік медперсоналу і якщо один відволікається інший завжди замінює його. Що стосується хворих, то він дійсно сказав їм, що його переводять до іншого відділення. Однак, писати заяви чи ні це особисте бажання кожного хворого. 02.07.2014 року він вийшов на роботу у 8 відділення, прийшовши на роботу до початку зміни та повідомив про це старшу медсестру 8 відділення [PERSON] Також він сказав їй, що він іде на прийом до головного лікаря з приводу його переведення. Головного лікаря він чекав до 09 години. Однак головний лікар сказав йому, що це питання буде винесено на розгляд комісії по трудовим спорам. До головного лікаря з заявою про незаконність свого переведення він звернувся тому, що в березні 2014 року його вже переводили у 3 відділення на 2 місяці. Пропрацювавши у 3 відділенні два місяці він пішов у відпустку, а вийшовши на роботу знов його перевели до іншого відділення. В послідуючому він отримав відповідну консультацію, щодо законності його переміщення, а не переведення та це питання було знято з розгляду. Представник відповідача подав суду письмові заперечення, позов не визнав та пояснив суду, що позивач був прийнятий сестрою медичного стаціонару в МОПЛ №2 04.05.2012 року. Але, в перший же рік роботи став грубо порушувати трудову дисципліну, за що наказом №308 від 03.10.2012 року позивачу була оголошена догана за прогули; наказом №178-к від 04.12.2013 року позивача було звільнено за прогули з 04.10.2013 року по 04.12.2013 року без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. Приймаючи до уваги численні прохання останнього, 11.12.2013 року позивач знов був прийнятий на роботу сестрою медичного стаціонару, а саме наказом №180-к від 11.12.2013 року. Однак, позивач не зробив жодних висновків з попередніх стягнень та звільнення та почав знов грубо порушувати трудову дисципліну та посадову інструкцію. Так, наказом №68-к від 16.06.2014 року у зв`язку з виробничою необхідністю позивач був тимчасово строком на 1 місяць з 01.07.2014 року по 31.08.2014 року переміщений з відділення №5 у відділення №8. Про переміщення позивач був попереджений 25.06.2014 року завідувачем відділення №5 [PERSON] та особисто ознайомлений з наказом 27.06.2014 року старшою медичною сестрою [PERSON] Однак, 02.07.2014 року позивач до роботи у відділенні №8 приступити відмовився та чергування по зміні не прийняв. За це порушення трудової дисципліни та невиконання своїх посадових обов`язків наказом №227-л від 17.07.2014 року позивачу за порушення п.13-б розділу III та п.16 розділу V «Правил внутрішнього розпорядку», п.2.4, п.2.9.4 «Посадової інструкції сестри медичного стаціонару» була оголошена догана. 09.07.2014 року позивач під час нічного чергування неодноразово залишав пост, відволікався від виконання посадових та функціональних обов`язків та палив у приміщенні. Наказом №228-л від 17.07.2014 року позивачу будо знов оголошено догану за порушення п.2.9.4, п.2.4. 4 «Посадової інструкції сестри медичного стаціонару» , п.8 розділу 1 «Інструкції з охорони праці». В нічну зміну з 12 на 13 липня 2014 року позивач грубо порушуючи посадову інструкцію, знов усунувся від виконання своїх обов`язків та за всю нічну зміну жодного разу не оглянув палати з хворими, залишивши їх без нагляду та догляду, що могло привести до тяжких наслідків. При цьому на робочому місці лускав насіння соняшника та грав у ігри на планшеті. Вважаючи таку поведінку позивача недопустимою, керівництво лікарні звернулось з поданням до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення позивача. 25.07.2014 року профспілковий комітет в присутності позивача розглянувши подання, надав згоду на звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України та наказом №88-к від 29.07.2014 року позивач був звільнений за п.3 ст. 40 КЗпП України з 31.07.2014 року . З позивачем був проведений розрахунок та видана трудова книжка. Також представник відповідача зазначив, що МОПЛ №2 є психіатричним закладом, який надає хворим стаціонарну психіатричну допомогу, яка включає в себе обстеження стану психічного здоров`я хворого, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади та надається така допомога хворим в стаціонарних умовах понад 24 години підряд.. Таким чином, такі хворі повинні знаходитьсь під наглядом та доглядом 24 години на добу, тобто безперервно. З метою виконання вимог закону в лікарні організоване цілодобове чергування медичного персоналу. Безпосередній нагляд та догляд за хворими здійснюється сестрами медичного стаціонару. Також в коридорах відділення встановлені камери відеоспостереження, якими ведеться цілодобовий запис. Відповідно до посадової інструкції , з якою позивач був ознайомлений, до його обов` язків входить здійснення безпосереднього нагляду та догляду за пацієнтами відділення в якому він здійснює чергування. При чергуванні в нічну зміну медична сестра повинна безпосередньо здійснювати нагляд шляхом візуального контролю за хворими оглядаючи палати. Оскільки з моменту накладення на позивача дисциплінарних стягнень , а саме - 04.12.2013 року - звільнення, 17.07.2014 року - дві догани - не минуло одного року, тому позивач є особою до якої протягом року неодноразово застосовувались дисциплінарні стягнення. Враховуючи попередню роботу позивача та його відношення до виконання своїх трудових обов`язків, неодноразові грубі порушення трудової дисципліни , а також те, що раніше накладені дисциплінарні стягнення не привели до виправлення позивача, а невиконання трудових обов`язків позивачем створювало реальну небезпеку життю та здоров`ю хворих, було прийнято рішення про звільнення позивача, яке було підтримано профспілковим комітетом. Посилаючись на вищевикладене представник позивача просив в задоволенні позову позивачу відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є завідувачем 5 відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні№2. 25.06.2014 року їй повідомили про переміщення з її відділення до 8 відділення [PERSON], який цьому не зрадів. Вона запропонувала йому звернутися для роз`ясень до начальника медичної частини. Згодом вона дізналася, що позивача було звільнено. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є в.о. головної медсестри. 25.06.2014 року їй повідомили, що [PERSON] перемістили з 5 до 8 відділення, якому таке переміщення не сподобалося. Однак, вона пояснила позивачу, що адміністрація має право перемістити працівника без його згоди. 27.06.2014 року вона дізналася, що хворі написали заяви про те, щоби [PERSON] не переводили в інше відділення. 27.06.2014 року вона ознайомила позивача з наказом про його переміщення. 14.07.2014 року завідувач відділенням № 8 [PERSON] після наради запросив її до відділення №8, де вже була [PERSON] та показав запис з камер відео спостереження, на якому вона побачила [PERSON] та [PERSON], які розподіляли пігулки. Потім вони просто сиділи, лускали насіння та дивилися у планшет. З 12 години до 5 годин ранку вони жодного разу не зайшли до хворих у палати, виходили з відділення два рази. Вона переглядала запис в прискореному режимі. Їй також від медичного персоналу відомо, що [PERSON] спілкувався із хворими з приводу його переведення в інше відділення та те, що хворі після цього написали заяви з проханням не переводити [PERSON] Залучення хворих до виробничого процесу є неприпустимим. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є старшою медсестрою 8 відділення. 27.06.2014 року їх запросив завідувач відділенням №8 [PERSON] для перегляду відеозапису чергування [PERSON] На відеозапису було видно, що [PERSON] та [PERSON] лускали насінні та грали в ігри на планшеті сидячи на 3 посту. [PERSON] жодного разу не зайшов до палат та не перевірив хворих. Вона повністю не переглядала відеозапис, а лише фрагменти. Також свідок пояснила, що 30.06.2014 року вона повідомила [PERSON] про те, що 02.07.2014 року він повинен вийти на роботу до 8 відділення. 02.07.2014 року вона зустріла [PERSON], який сказав їй, що він вийшов на роботу, однак зараз іде до головного лікаря на прийом для з`ясування питання щодо його переведення. Вона доповіла завідуючому 8 відділення, про те, що [PERSON] не прийняв зміну та пішов на прийом до головного лікаря. Потім вона написала відповідний рапорт і [PERSON] оголосили догану. Раніше поведінку [PERSON] заслуховували на раді сестер та попередили про недопустимість в подальшому такої поведінки. Однак, він продовжував порушувати трудову дисципліну. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює медсестрою 8 відділення. 12.07.2014 року він чергував разом із [PERSON] Вони дійсно 2 рази виходили палити. [PERSON] палати не обходив. Хворих до туалету супроводжувала санітарка. Спочатку вони розкладували ліки, потім займалися документацією. У відділенні 10 палат, світло є тільки в коридорі. Дверей в палатах немає, а тому що роблять хворі чути гарно. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працює у 8 відділенні молодшою медсестрою та 12.07. 2014 року чергувала разом із [PERSON] Вона не бачила, щоби [PERSON] обходив палати. Він із [PERSON] сиділи на посту лускали насіння. Вони залишали її на посту, коли самі уходили. Однак, хворі не залишалися самі без нагляду. Вона дійсно переглядала відеозапис із зміни від 12.07.2014 року. Однак, завідувач 8 відділення показав не весь відеозапис, а лише фрагмент. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши наявні у справі докази суд, установив такі факти та відповідні правовідносини. Відповідно до наказу №587-к від 31.08.2010 року позивача було прийнято на посаду медичної сестри палатної відділення №9 Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2. Наказом №104-к від 23.02.2012 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Наказом №51-к від 04.05.2012 року позивача прийнято на посаду сестрою медичною стаціонару відділення №8. Наказом №55-к від 15.04.2013 року позивача переведено сестрою медичною стаціонару відділення №5. Наказом №178-к від 04.12.2013 року позивача звільнено за прогули без поважних причин. Наказом №180-к від 11.12.2013 року позивача прийнято сестрою медичною стаціонару відділення №5. Дані обставини сторонами не оспорюються. Наказом №34-к від 11.03.2014 року у зв`язку з виробничою необхідністю (хворобою медперсоналу) позивача було переміщено з відділення №5 у відділення №3 з 10.03.2014 року. Наказом №68-к від 16.06.2014 року у зв`язку з виробничою необхідністю позивача знов було переміщено з відділення №5 до відділення №8 з 01.07.2014 року по 31.08.2014 року. З даних щодо особистого прийому громадян у головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2 вбачається, що позивач дійсно перебував на прийому у головного лікаря щодо незгоди переміщення в інше відділення. З рапорту старшої медсестри [PERSON]( без дати), вбачається, що 02.07.2014 року [PERSON] о 7 годині 40 хвилин підійшов до неї та повідомив, що він іде на прийом до головного лікаря та своєчасно не приступив до чергування. Приступив він до чергування лише о 9 годині 05 хвилин. Дані, які зазначені у вказаному вище рапорту підтвердила допитана в якості свідка [PERSON] Рапорт про відсутність [PERSON] на своєму робочому місці також подано завідувачем відділення №8 [PERSON] Наказом № 227-л від 17.07.2014 року позивачу оголошено догану за те, що 02.07.2014 року він не приступив до роботи у відділенні №8, не став приймати чергування у нічної зміни, а пішов вирішувати свої особисті справи до адміністрації лікарні. Приступив до роботи о 09 годин 05 хвилин, чим грубо порушив трудову дисципліну. Наказом №228-л від 17.07.2014 року позивачу оголошено догану за те, що він 09.07.2014 року у відділенні №8 позивач під час нічного чергування неодноразово залишав пост. Відволікався від виконання своїх посадових та функціональних обов'язків та палив у приміщенні, що підтверджують камери відео спостереження, чим грубо порушив посадові інструкції п.2.9.4; п.2.4. Наказом №88-к від 29.07.2014 року позивача за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України за згодою профспілкового комітету. Представник відповідача посилаючись на законність звільнення позивача за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку зазначав, що за порушення трудової дисципліни наказом №178-к від 04.12.2013 року позивача звільнено за прогули без поважних причин, а 17.07.2014 року наказами №227 та №228 позивачу було оголошено догану, а отже це свідчить про систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на позивача трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Однак, з такими твердженням представника відповідача погодитись не можна з наступних причин. Відповідно до ст. 21 КЗпП України - трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, яка укладається між сторонами, а отже така угода є підставою для виникнення цивільних прав та обов` язків. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу свідчить про припинення цивільних прав та обов`язків між сторонами. Як встановлено судом наказом № 178-к від 04.12.2013 року позивача звільнено за прогули за п.4 ст. 40 КЗпП України, тобто, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем під час укладення між ними трудового договору були припинені. Наказом №180-к від 11.12.2013 року позивача прийнято сестрою медичною стаціонару відділення №5. Отже між підприємством та працівником виникли нові правовідносини, а не продовжилися попередні. Що стосується оголошення позивачу догани за те, що він 02.07.2014 року не приступив до роботи у відділенні №8, не став приймати чергування у нічної зміни, а пішов вирішувати свої особисті справи до адміністрації лікарні, а приступив до роботи о 09 годин 05 хвилин, чим грубо порушив трудову дисципліну, то суд вважає, що наказ №227-л від 17.07.2014 року є незаконним, оскільки винесений без врахування конкретних обставин справи та характеру вчиненого позивачем. Судом встановлено, що позивач прибув на роботу о 07 годині 45 хвилин та пішов на особистий прийом до головного лікаря, для з`ясування питання пов`язаного саме з виконанням ним своїх безпосередніх обов`язків, повідомивши про це старшу медсестру. Дані обставини є поважними та не можуть вважатися грубим порушенням трудової дисципліни. Щодо наказу №228-л від 17.07.2014 року, то суд приходить до висновку, що даний наказ не конкретизовано, а саме, не зазначено саме які свої функціональні обов`язки повинен був виконувати та не виконав позивач, крім того факт вказаного вище порушення не доведено належними та допустимими доказами. А посилання представника відповідача на наявність запису камери відеоспостереження, де зафіксовано факти порушення з боку позивача є неспроможні, оскільки оригінал такого запису суду не надано. Факт куріння в відділенні не визнає позивач та як в пояснювальній записці від 17.07.2014 року так і в суду позивач пояснював, що вийшов у подвір'я подихати повітрям, оскільки у відділенні було душно. В приміщенні відділення він не палив. Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України однією з підстав для звільнення працівника є систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку , якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Отже, аналізуючи норми чинного законодавства можна дійти висновку, що для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у п.3 ст.40 КЗпП України, необхідними є такі умови: 1. належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; 2. невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків має бути винним, вчиненим без поважних причин; 3. невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків повинно бути систематичним; 4. до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення. Принцип вини прямо закріплений в п. 27 Правил внутрішнього трудового розпорядку психіатричної лікарні, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни за наявності вини працівника та поширюється на звільнення як один із видів дисциплінарного стягнення і опосередковано - у п.3 ст. 40 КЗпП України, адже звільнення допускається за систематичне невиконання трудових обов`язків за відсутності поважних причин. Крім того, відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України важливо врахувати конкретні обставини і характер вчиненого працівником дисциплінарного проступку, ступінь тяжкості проступку, заподіяна ним шкода та обставини, за якими вчинено правопорушення. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку про відсутність систематичності протиправного винного невиконання або неналежного виконання позивачем трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а тому звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України є незаконним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Отже, вимоги позивача про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, органом який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з наступними змінами, середньогодинна заробітна плата становить 15 грн. 15 коп. (2072 грн.52 коп. - заробітна плата за останні 2 місяці : 240 відпрацьованих годин протягом двох місяців = 15 грн. 15 коп.) Кількість годин які мають бути оплачені за середнім заробітком становить 410 годин. Отже, на користь позивача з відповідача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6 217 грн. 56 коп., без відрахування суми податків та обов'язкових зборів до державних цільових фондів. Статтею 237-1 КЗпП України передбачене відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконним звільненням позивача було порушене його законне право на працю, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але, враховуючи конкретні обставини справи та наведені позивачем обставини про наявність на утриманні саме у нього неповнолітнього сина та матері пенсійного віку, яка потребує догляду з боку позивача, характер дій відповідача, а також те, що відповідною сатисфакцією моральної шкоди є задоволення вимог позивача і стягнення на його користь значних грошових сум, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди в сумі 500 грн., тобто задовольнити в цій частині вимоги позивача частково. Відповідно до ст. 232 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України суд може поновити ці строки. Як встановлено судом позивач дізнався про своє звільнення 28.07.2014 року, а отримав трудову книжку 31.07.2014 року. Позовну заяву в суд ним подано 05.09.2014 року. Як пояснив позивач, він звернувся із заявою до Управління охорони здоров`я , щодо його незаконного звільнення та отримав відповідь на початку вересня 2014 року, після чого і звернувся до суду. Оцінюючи поважність пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом, суд вважає що позивач не ставився зневажливо до питання захисту своїх прав, пропускаючи строк звернення до суду, бо розраховував на позасудове вирішення цього питання. Враховуючи положення ст. 43 Конституції України, де ідеться про те, що кожний має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею та громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а також п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, з тексту якої вбачається, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, суд вважає за доцільне поновити позивачу строк звернення до суду за захистом порушеного права. Питання щодо судового збору слід вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі п.п. 2, 4 ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial