Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2001 року. Шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Слов'янського міськрайонного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 684. від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Однак подальше спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, так як між ними виникли суттєві непорозуміння та різні погляди на життя. Зникли любов, щирість, повага і підтримка у відношеннях. Під час спільного життя між ними систематично виникали сварки та скандали з будь-якого приводу, вони перестали розуміти один одного. Зважаючи на поведінку свого чоловіка вона втратила бажання бути поруч та проживати разом. Шлюбні відносини на даний час не підтримують, з 29 травня 2014 року. На теперішній час вони проживають окремо, кожен з них живе окремим особистим життям, не переймаючись проблемами іншого, спільне господарство ними не ведеться. Отже, їх сім'я давно розпалася, шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо. Надання строку для примирення є недоцільним. Дитина завжди є свідком сімейних сварок, що негативно впливає на її психічний стан. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що «у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено…чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу». На даний час син проживає та зареєстрований з нею за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою ЖБК № 12 «Берізка» від 13 листопада 2014 року. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає «забезпечення належних умов для охорони виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально - психологічної адаптації та активної життєдіяльності в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги…щастя, любові і розуміння». Враховуючи інтереси сина, його вік, вважає, що і після розірвання шлюбу він повинен проживати з нею, спору щодо цього питання не існує. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Оскільки дитина проживає з нею, вона несе всі витрати по утриманню сина, відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення від цього обов'язку кошти на утримання стягуються в судовому порядку. Аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, непрацездатних батьків, дочки, сина немає. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи викладене, що відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, таки розмір аліментів не буде суперечити ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», в якому зазначено, що максимальний розмір аліментів, який стягується з боржника не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згоди щодо розподілу спільного майна подружжя не досягнуто, і буде вирішуватися в судовому порядку. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що «питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору…». Частиною 2 статті 118 ЦПК України передбачено, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Просить суд розірвати шлюб, що був зареєстрований 13 жовтня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Слов'янського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 684, між нею, [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Стягнути з [PERSON], [INFO], уродженця сел. Билбасівка Слов’янського району Донецької області, ІПН [NUMBER] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 листопада 2014 року. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Також, просить суд судові витрати покласти на відповідача, а саме: судовий збір у розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 150 грн. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 27 листопада 2014 року надала Заяву в якій просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.18). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого йому законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 13 жовтня 2001 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 684 (а.с.4). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Згідно Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (а.с.6). Однак подальше спільне сімейне життя у сторін не склалося, так як між ними виникли суттєві непорозуміння та різні погляди на життя. Зникли любов, щирість, повага і підтримка у відношеннях. Під час спільного життя між ними систематично виникали сварки та скандали з будь-якого приводу, вони перестали розуміти один одного. Зважаючи на поведінку свого чоловіка позивачка втратила бажання бути поруч та проживати разом. Шлюбні відносини на даний час не підтримують, з 29 травня 2014 року. На теперішній час вони проживають окремо, кожен з них живе окремим особистим життям, не переймаючись проблемами іншого, спільне господарство ними не ведеться. Отже, їх сім'я давно розпалася, шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо. Надання строку для примирення є недоцільним. Дитина є свідком сімейних сварок, що негативно впливає на її психічний стан. Згідно Довідки про склад сім'ї, виданої Житлово будівельним кооперативом № 12 «Берізка» за № 478 від 13 листопада 2014 року [PERSON], [PERSON], [INFO], зареєстрований та мешкає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновити дошлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Як зазначила позивачка, син, [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач нікому не платить аліменти, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, непрацездатних батьків, дочки та сина, що знаходяться на його утримання не має, а отже має можливість виплачувати аліменти на її користь в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу (заробітку) на утримання сина до досягнення ним повноліття. В добровільному порядку відповідач матеріальну допомогу не надає та позивачка бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки інших стягнень він не має, матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дитини. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначаються судом. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду, тобто з 20 листопада 2014 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі ч.1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з 20 листопада 2014 року. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача підлягають повному задоволенню та з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON], [INFO], підлягає стягненню 1/3 частина всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Що стосується позовних вимог з приводу допущення негайного виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Позивачкою не надано доказів щодо її скрутного фінансового становища та необхідності допущення негайного виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 47 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені». Як вбачається з Договору про надання юридичних послуг від 13 листопада 2014 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON], діючої на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4049 виданого 28 вересня 2011 року Донецькою обласною кваліфікаційно - дисциплінарною комісією, та Акту № 1 Прийому - передачі виконаних робіт (послуг) від 17 листопада 2014 року до Договору про надання юридичних послуг від 13 листопада 2014 року, «Адвокат виконала, а Клієнт прийняв наступні послуги: - надання усних консультацій (20 хв.); - складання необхідних процесуальних документів, а саме позовної заяви (0 год. 30 хв.); - підготовка документів для подання до суду, в т.ч. виготовлення копій, оплата судового збору та подання позовної заяви до суду (30 хв.). Вартість вказаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 13 листопада 2014 року складає 150 гривень» (а.с.11-13). Відповідно до пункту 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». У відповідності до п/п 1 пункту 3 статті 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-V11 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у 243 грн. 60 коп. (а.с.1). З огляду на викладене, на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплачена при подачі позовної заяви до суду у розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 150 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial