Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

27.07.2015 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013, укладений між ПАТ " Перший Український міжнародний банк " та ТОВ «АНСУ» з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором укладений всупереч вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, посилаючись на те, що договірні зобов'язання за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ "Перший Український міжнародний банк " припинені у зв'язку з розірванням кредитного договору на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2011, а також на те, що у ТОВ «АНСУ» відсутня генеральна ліценція, що унеможливлює відступлення прав вимог за кредитами. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначивши, що позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач ПАТ «Перший Український міжнародний банк», повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направив та не повідомив про причини неявки відповідача, заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надходило. У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «АНСУ» позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив про відсутність підстав згідно чинного цивільного законодавства для визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним. При цьому зазначив, що наявність рішення суду про розірвання кредитного договору, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається на стадії виконання рішення суду не обмежує прав учасників спірних правовідносин. Таким чином вважав твердження позивача про припинення договірних зобов'язань необґрунтованими та безпідставними. Крім того звернув увагу, що ТОВ «АНСУ» не є банківською установою і не надає послуг, пов'язаних з валютними операціями, які віднесені до компетенції банків, а тому наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій не потрібна. Суд, на підставі ст. 169 ЦК України та враховуючи заяву позивача про розгляд справи за його відсутності, визнав можливим розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача ПАТ «Перший Український міжнародний банк». Суд, заслухавши думку представника відповідача ТОВ «АНСУ», з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх шляхом дослідження письмових доказів, приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено судом, 25.08.2008 між ЗАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №6316663, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у розмірі 17 236 доларів США. Вказана обставина підтверджується рішенням Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2011, яке станом на час розгляду справи набрало законної сили. (а.с.32-37) Згідно вказаного рішення суду, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.02.2012 розірвано кредитний договір від 25.04.2008 та додаткову угоду від 25.06.2010, укладені між [PERSON] та ПАТ «Перший Український міжнародний банк». Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк». Заборгованість в сумі 6 978,53 доларів США та 1 194 грн. 57 коп. Як встановлено судом вказане рішення суду станом на час розгляду справи не виконано. Даних, які б спростовували не виконання вказаного рішення суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2013 між ТОВ «АНСУ» та ПАТ «Перший український міжнародний банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1034/44 за кредитами, згідно умов якого ПАТ «Перший український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги, що належить ПАТ «Перший український міжнародний банк», сплатив ТОВ «АНСУ» ціну права вимоги, став кредитором за кредитними договорами. (а.с.14-18) Згідно витягу з Додаткової угоди №2 до вказаного Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ Перший український міжнародний банк» передало, а ТОВ «АНСУ» прийняло право вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ Перший український міжнародний банк». (а.с.11-12) Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.655, ч.3 ст.656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вище вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з тих підстав, що договірні зобов'язання за кредитним договором припинені у зв'язку з розірванням договору на підставі рішення суду, а також у зв'язку з відсутністю у ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що унеможливлює відступлення прав вимог за кредитами. Проте, суд не може погодитись з заявленими позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частин 2, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 підписаний уповноваженими особами та скріплений гербовими печатками. Крім того у Додатковій угоді №2 до цього договору зазначено загальний розмір зобов'язання за кредитним договором, що становить 8 740,88 доларів США. (а.с.11) Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, оскільки позивач не є стороною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 16.07.2013 між ТОВ «АНСУ» та ПАТ «Перший український міжнародний банк», відтак суд не вбачає підстав, передбачених ст.215 ЦК для визнання недійсним вказаного договору. По суті доводів про припинення зобов'язань за вказаним кредитним договором, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Разом з тим, даних та доказів, які б підтвердили належне виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивач суду не надав. Іншого судом не встановлено. Наявність судового рішення про розірвання кредитного договору та задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Доводи позивача про відсутність у ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що виключає, на думку позивача, можливість відступлення прав вимог за кредитами не приймаються судом як безпідставні, оскільки ТОВ «АНСУ» не є банківською установою та не надає банківські послуги, пов'язані з валютними операціями, а тому наявність генеральної ліцензії ТОВ «АНСУ» не потрібна. Крім того, по суті даного доводу слід зазначити про його юридичну неспроможність, оскільки виходячи з положень ст.ст.203, 215 ЦК України, відсутність у Банку та ТОВ «АНСУ» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу прави вимог недійсним як вчиненого юридичною особою без відповідного дозволу. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed