Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи вимоги тим , що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить автомобіль ВАЗ-2101 д.н. [NUMBER]. 14.07.2007р. позивач [PERSON] видала генеральну довіреність на ім'я [PERSON]. 02.11.2007р. приблизно о 22-30год. відповідач [PERSON] в м. Сєвєродонецьку, керуючи транспортним засобом ВАЗ-21099, д.н. [NUMBER] рухався по вул. Заводській зі сторони вул. Енергетиків у напрямку до пр. Хіміків. Під'їжджаючи до перехрестя пр. Хіміків - вул. Заводська відповідач [PERSON] у порушення ПДД, не звільнивши дорогу автомобілю ВАЗ-2101 під керуванням [PERSON], не знижуючи швидкості, продовжив рух прямолінійно через перехрестя пр. Хіміків - вул. Заводська, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2101. В результаті ДТП водії та пасажири отримали тілесні ушкодження, а автомобіль, належний позивачу [PERSON] отримав механічні пошкодження. Висновком експертного автотоварознавчого дослідження експерта-товарознавця (оцінщика) ТОВ Агенство з нерухомості «Дисконт» м. Сєвєродонецьк від 14.11.2007р. встановлено, що вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля ВАЗ 2101 д.н. [NUMBER] на дату оцінки складає 5175грн.. За проведення даного дослідження позивачем [PERSON] було сплачено грошові кошти у розмірі 350грн.. До того ж позивачем [PERSON] було витрачено грошові кошти у розмірі 500грн. на юридичні послуги фахівця у галузі права. Отже, позивач [PERSON] вважає, що завдана відповідачем [PERSON] складає в загальному розмірі 7272грн., що складається з додаткових понесених витрат у розмірі 850грн. та суми майнової шкоди з урахуванням індексу інфляції в період з 01.04.2008р. по 01.09.2009р.. Крім того, в результаті ДТП позивачу [PERSON] була спричинена моральна шкода, яка полягає у психотравматичних факторах, які призвели до негативних емоцій, моральних та душевних страждань. Позивач [PERSON] не могла тривалий час їздити на своєму автомобілі, душевні переживання позивача посилилися також у зв'язку з тим, що наразі відповідачем [PERSON] матеріальна шкода не відшкодована. Тому, розмір моральної шкоди позивач [PERSON] визначає у сумі 1699,99грн.. Тому, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом і просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 7272грн. у якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої винними діями відповідача; 1699,99грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої винними діями відповідача; а також судові витрати, що складаються з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120грн. та державного мита у розмірі 89,74грн.. В заяві про збільшення позовних вимог представник позивача [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] завдану майнову шкоду з урахуванням індексу інфляції у розмірі 17198,75грн, що складається з: 5175грн. - матеріальна шкода; витрат на проведення оцінки завданих збитків у розмірі 350грн.; витрат на правовому допомогу у розмірі 550грн.; моральної шкоди у розмірі 1699,99грн.; 11173,75грн. - інфляційні нарахування; а також судові витрати, що складаються з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120грн. та державного мита у розмірі 89,74грн.. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання уточнені позовні вимоги та обставини в обґрунтування позовних вимог підтримав, додаткових пояснень не мав, просив задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог, оскільки вони суперечать вимогам Закону та пояснив, що [PERSON] не знаходилась у машині під час скоєння ДТП, а тому вона не знає усі нюанси справи. Його брат [PERSON] також керував машиною за довіреністю, яка йому не належала. Крім того, вважає, що оскільки [PERSON] був у стані алкогольного сп'яніння на момент вчинення ДТП та на місці ДТП визнавав свою провину, то [PERSON] не є належним відповідачем по справі. Тобто, оскільки [PERSON] у позовній заяві не вірно виклала обставини справи, то просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився , про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи , а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи , відшкодовується в повному обсязі особою , яка її завдала. Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин , утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], [PERSON] є власником автомобіля ВАЗ 2101, красного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], [PERSON] одружилась 10.11.2006р. з [PERSON], після реєстрації шлюбу її прізвище - [PERSON]. Відповідно до копії довіреності від 14.07.2007р., [PERSON] надала [PERSON] та [PERSON] генеральну довіреність на автомобіль ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] з правом керування строком на три роки. Постановою слідчого СО Сєвєродонецького MB УМВС України [PERSON] від 10 січня 2008 року, на підставі ст.6 п. 2 КПК України провадження по кримінальній справі № 1015/2007 року, яка була порушена за ч.1 ст.286 КК України у відношенні [PERSON] та [PERSON] було припинено. В тексті вказаної постанови зазначено: «під'їжджаючи до перехрестя пр.Хіміков - вул.Заводська [PERSON] включив нейтральну передачу, і переконавшись, що він рухається по головній дорозі, так як перед зазначеним перехрестям по ходу його рухи встановлений дорожній знак 2.3 (Головна дорога), продовжив рух через перехрестя прямо. Під'їжджаючи до перехрестя пр.Хіміків - вул.Заводська в м.Сєвєродонецьку, [PERSON], в порушення вимог дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу», встановленого перед перехрестям, а також пункту 16.11 Правил дорожнього руху, не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, не поступившись дорогою автомобілю ВАЗ-2101 під керуванням [PERSON], не знижував швидкості, продовжив рух прямолінійно через перехрестя пр.Гвардейскій - вул.Донецька, де допустив зіткнення з а/м ВАЗ-2101.»; «Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 81 від 23.12.2007 року в розглянутій дорожньої ситуації водієві автомобіля ВАЗ-2101 р/н [NUMBER] [PERSON] слід було керуватися технічними вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, однак він не мав технічної можливість запобігти зіткнення з а/м ВАЗ-21099 р/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], і його дії з технічної точки зору, не перебували в причинному зв'язку зі створенням аварійної ситуації і настанням події. На підставі вищевикладеного подальше провадження у кримінальній справі виключено, оскільки водій [PERSON] через власні необережних дій заподіяв собі середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажирові [PERSON] заподіяв легкі тілесні ушкодження». Вказане також викладене в поданні слідчого СО Сєвєродонецького MB УМВС України [PERSON] від 10 січня 2008 року. Відповідно до копії Висновку №183/07 експертного автотоварознавчого дослідження спеціаліста по оцінці транспортного засобу ТОВ Агенство з нерухомомсті «Дисконт» м. Сєвєродонецьк від 14.11.2016р. встановлено, що ринкова (дійсна) вартість автомобіля ВАЗ 2101 р.н. [NUMBER] на дату ДТП складає 5175грн., вартість відновлюваного ремонту складає 19988,96грн. Тому вартість матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля ВАЗ 2101 р.н. [NUMBER] на дату оцінки складає 5175грн.. Відповідно до копій квитанцій ТОВ Агенство з нерухомомсті «Дисконт» м. Сєвєродонецьк до прибуткового касового ордеру №521, №537 за визначення матеріально шкоди транспортному засобу без ПДВ сплачено грошові кошти у загальному розмірі 350грн.. Таким чином судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 02.11.2007р. приблизно о 22-30год. з вини відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] була спричинена матеріальна шкода у вигляді пошкодження автомобілю, який належить їй на праві приватної власності. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Відповідно до п.п. 2 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. З урахуванням вищевикладеного суд зазначає, що матеріалами справи встановлено, що на момент ДТП шкода спричинена позивачу [PERSON] становила 5175грн.. Отже, саме у цьому розмірі підлягає задоволенню позовна вимога щодо відшкодування позивачу [PERSON] матеріальної шкоди, завданої винними діями відповідача [PERSON]. При цьому суд зауважує, що судом не вирішується питання щодо передачі майна, яке не може використуватись за призначенням особі, відповідальній за шкоду оскільки в матеріалах справи відсутня заява заподіювача шкоди - [PERSON] щодо вирішення даного питання. Зазначена позиція суду також підтверджена абз. 2 п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь 350грн. у якості витрат, понесених на проведення оцінки з визначення розміру завданих збитків суд зазначає наступне. Відповідно до ст.79 ЦПК України, до судових витрат відносяться витрати пов'язані з проведенням судових експертиз, а дослідження проведене ТОВ Агенство з нерухомомсті «Дисконт» м. Сєвєродонецьк за договором з позивачем не є судовою єкспертизою. При цьому, суд зазначає, що проведене ТОВ Агенство з нерухомомсті «Дисконт» м. Сєвєродонецьк за договором з позивачем дослідження відповідно до положень ст.64 ЦПК України має доказове значення, відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь 500грн. у якості витрат, понесених на правову допомогу суд зазначає наступне. За змістом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011р. № 4191-VI. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії угоди б/н від 03.04.2008р., укладеної між юристом по ДТП [PERSON] та [PERSON], [PERSON] (ФОП, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію серія [NUMBER] від 15.04.2005р., копією свідоцтва про сплату єдиного податку серія [NUMBER]) отримав гонорар у розмірі 500грн., однак у відповідності до чинного законодавства України позивачем [PERSON] не надано до суду доказів факту тривалості надання правової допомоги фахівцем у галузі права і розрахунку даних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги. Стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] на її користь 1699,99грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої винними діями відповідача суд зазначає наступне. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. В обгрунтування наявності моральної шкоди позивач [PERSON] посилається на те, що завдана їй моральна шкода полягає у психотравматичних факторах, які призвели до негативних емоцій, моральних та душевних страждань, вона не могла тривалий час їздити на своєму автомобілі, душевні переживання позивача посилилися також у зв'язку з тим, що наразі відповідачем [PERSON] матеріальна шкода не відшкодована. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи те, що позивач [PERSON] в результаті протиправних дій відповідача [PERSON] отримала душевні страждання у зв'язку з втратою можливості мати звичний для себе устрій життя, була позбавлена можливості використовувати свій автомобіль за призначенням. Крім того, відповідач [PERSON] добровільно не відшкодував спричинену матеріальну шкоду, що поглибило душевні переживання позивача [PERSON], то суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1699,99грн. задовольнити. Отже, обставини викладені позивачем [PERSON] в обґрунтування позову знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах справи, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. ч.1 ст. 88 ЦПК України , стороні , на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідача на користь позивача (на підставі закону, що діяв на момент звернення позивача до суду) підлягає стягненню 76,69грн. сплаченого судового збору та 120грн. сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial