Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Ард - Майстер Плюс», третя особа [PERSON], про відшкодування шкоди, завданою смертю фізичної особи. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 березня 2011 року [PERSON], виконуючи трудові обов'язки водія ПП «Ард - Майстер Плюс», керуючи автомобілем «Камаз - 53229», д.н.з. [NUMBER], що належав вищевказаному підприємству, порушивши правила безпеки дорожнього руху, скоїв наїзд на матір позивача - громадянку [PERSON], 1941 р. н., чим спричинив їй смерть. По даному факту СВ з розслідування ДТП СУ УМВС України в Черкаській області було порушено кримінальну справу. Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.06.2012 у справі № 1-401/11 громадянина [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років. Цивільний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду та рекомендовано звернутися в цивільному провадженні, хоча позивача було визнано потерпілим по даній справі. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області вищевказаний вирок скасований, а справа направлена на додаткове розслідування. Згідно з постановою від 10 листопада 2012 року, кримінальна справа закрита у зв'язку із недоведеністю вини [PERSON], передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вважає, що даний факт ні в якому разі не звільняє від відповідальності власника транспортного засобу. Внаслідок діянь [PERSON] позивачеві завдано істотної моральної шкоди, оскільки неможливо передати жахливі моральні страждання, що він зазнав та зазнає у зв'язку зі смертю матері. Вважає, що для компенсації нанесеної йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій [PERSON] необхідна грошова сума у розмірі 300 000 грн. Також, ним були понесені витрати, пов'язані із похованням [PERSON] в розмірі 5 237, 75 грн. Оскільки [PERSON] під час ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем та безпосередньо здійснював свої трудові обовязки тому вважає, що відповідач має відшкодувати заподіяну шкоду. Просить суд відшкодувати понесені витрати та стягнути з відповідача моральну шкоду завданою смертю матері. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, скерувала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача та третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. З письмової згоди представиника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, відповідно до ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою учасників процесу фіксація судвого засідання технічними засобами не проводилася відповідно до ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO], матір'ю записана [PERSON]. Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.06.2012 у справі № 1-401/11 громадянина [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років. Цивільний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду та рекомендовано звернутися в цивільному провадженні Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області вищевказаний вирок скасований, а справа направлена на додаткове розслідування. Згідно з постановою від 10 листопада 2012 року вказана вище кримінальна справа закрита у зв'язку із недоведеністю вини [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. [PERSON] на поховання матері [PERSON] поніс витрати у розмірі 5231,75 грн., що підтверджується накладною № 57 від 02.04.2011. Судом також встановлено, що автомобіль «Камаз - 53229» д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності ПП «Ард - Майстер Плюс», що підтверджується наказом ПП "Ард-майстр плюс" від 16.02.2011. [PERSON] га час ДТП перебував у трудових стосунка з ПП "Ард-майстр плюс" та працював на посаді водія вантажного автомоюіля у транспортній дільниці підприємства, що підтверджується виробничою характеристикою № 35 та клопотанням ПП "Ард-майстр плюс" № 135 до апеляційного суду Черкаської області. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно з пунктом 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, за змістом вищезазначених норм закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Крім того [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП "Ард-майстр плюс", тому заподіяна моральна та матеріальна шкода підлягає до стягнення саме з юридичної особи, з якою винуватець перебував у трудових відносинах та під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, що відповідає вимогам ст. 1172 ЦК України. Аналізуючи викладені обставини, суд вважає, що між діями водія [PERSON], який керуючи автомобілем «Камаз - 53229» д.н.з. [NUMBER], скоїв наїзд на [PERSON], та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок. Однак відсутність у діях відповідача водія автомобіля, який здійснив наїзд на пішохода [PERSON], складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої стороною відповідача надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров'ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця моральна шкода завдана не з його вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДТП потерпіла [PERSON] померла, у зв'язку з чим позивач, як син та найближча їй людина, зазнав тяжкі душевні страждання та переживання, переніс нервовий зрив, погіршився стан здоров'я позивача. У зв'язку з трагічною загибеллю [PERSON] позивачу була завдано непоправної шкоди, оскільки втрата рідної та єдиної людини є найтяжчим душевним випробуванням. У той же час, суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, є завищеним та, виходячи із засад розумності і справедливості, а також обставин справи та поданих доказів, вважає за необхідне стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. На підставі ст.ст. 3, 110, 112 СК України,

Outcome: partial