Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданий [PERSON] та [PERSON] для обслуговування житлових будинків і господарських споруд площею 0,1282 га.; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у знесені дерев, розташованих на подвір'ї будинковолодіння та облаштуванню заїзду на вказане подвір'я. В обґрунтування позову, покладається на те, що рішенням від 17.01.2008 року Дрогобицького міькрайонного суду Львівської області було визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім"я [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на 24,16/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями розташованими в [ADDRESS], решту спадкового майна 75,84/100 ідеальних часток будинковолодіння залишено у власності за відповідачами. На території зазначеного будинковолодіння знаходяться величезні старі дерева, які унеможливлюють завести на город гній, заїхати на подвір'я на машині швидкої допомоги. Відповідач [PERSON] перешкоджає йому у знесені дерев та облаштуванні заїзду на подвір'я. Тому, він звернувся із заявою до голови м. Дрогобича, з проханням надати дозвіл на знесення дерев та облаштування заїзду. 13.11.2014 року йому було надано відповідь про те, що видалення зелених насаджень на земельній ділянці здійснюється за рішенням власника земельної ділянки, яким являється [PERSON]. В підтвердження такого йому було надано копію Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1282 га, яка розташована по [ADDRESS]. Ознайомившись з даним державним актом він зрозумів, що земельна ділянка для обслуговування будинку, знаходиться у власності відповідачів. Такий державний акт як акт індивідуальної дії порушує його права, оскільки земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності. А спірна земельна ділянка знаходиться лише у власності відповідачів, що порушує його право на безоплатне отримання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, співвласником якого він є. Разом з тим, державний акт був виданий на підставі рішення, яке визнано судом недійсним, тому такий слід також визнати недійсним. Представники позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, які по суті, змісту, мотивам, відповідають викладеному у позові. Відповідач [PERSON] позов заперечив та просив у такому відмовити з підстав викладених у письмовому запереченні, зокрема через те, що свідоцтво про право на спадщину вони отримали законним шляхом, як наслідок їм було надано законно земельну ділянку. Відповідачка [PERSON] на розгляд справи не з'явилася, подавши заяву, що довіряє розгляд справи своєму братові. Представник відповідача Дрогобицької міської ради в подальшому у судове засідання не з'явився. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Дрогобицькою міською Радою народних депутатів 16.11.1999 року [PERSON], [PERSON] на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 19.08.1999 року №238, належить земельна ділянка площею 1282 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлових будинків і господарських споруд. Поряд з цим, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі №2-51/08, від 17.01.2008 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29.05.2008 року, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи - Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори задоволено - визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 26.08.1996 року, реєстровий №2565,2567 на ім"я [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 24,16/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS], решту спадкового майна, що складається з 75,84/100 ідеальних часток такого будинку залишено у власності [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Постановою Верховної ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18 грудня 1990 року N 562-XII, з 15.03.1991р. введений в дію Земельний кодекс Української РСР. Відповідно до ст. 30 ЗК (в редакції 1999 року, що діяв на момент отримання відповідачами Державного акту на право власності на земельну ділянку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 17 ЗК передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Згідно з ч.1 ст. 23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Поряд з цим, відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Разом з тим, за ст.120 ЗК України ( в редакції 2008 року, має місце момент переходу права власності позивача на будинок) також визначено перехід права власності (користування) на земельну ділянку (її частини) при переході права на житловий будинок, будівлю або споруду. Згідно зі ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Підстави недійсності правочину, як способу захисту цивільного права зазначені у ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Крім цього, у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року у справі №6-33цс13 наголошується, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд наголошує, що кожен має право на повагу його власності за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дотримання якого держава має забезпечити. У зв'язку з цим, суд відзначає, що [PERSON] з юридичної точки зору увесь цей час мала право користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою, рівно як не відбулося примусового відчуження чи припинення прав, але де-факто через дії публічної влади щодо розпорядження спірною земельною ділянкою (її частиною) [PERSON] втратила можливість власною волею визначати долю своєї земельних ділянки, що у сенсі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, за прецендентною практикою тлумачення ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Спорронс і Льонирот проти Швеції», А52 (1982), рішення від 30.05.2000 у справі «Бельведере Альберг'ера проти Італії»), є непрямою експропріацією у спосіб, що не сумісний з правом на повагу своєї власності, наслідком чого у цій справі є заперечення самої дійсності прав позивачів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, прийшов до висновку, що оскільки позивач є власником відповідної частини будинковолодіння, [ADDRESS], правовстановлюючий документ, який був виданий на ім'я відповідачів, а саме відповідні свідоцтво про право на спадщину на будинок визнаний частково недійсним рішенням суду, а відтак відсутня права підстава для існування реєстрації за ними права власності на земельну ділянку в цілому в контексті норм ЗК України про перехід права на земельну ділянку враховуючи частку право власності у будинковолодінні, оскільки відповідачі отримали це право з порушенням визначеного чинним законодавством порядку. Отже оформлення права власності на спірну земельну ділянку в цілому є незаконним. Доказами, згідно ст.57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, згідно ст.58 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.60 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, що стосується вимог щодо то такі є вирішенням спору на майбутнє та не доведеними, оскільки позивачем не вказано, якою частиною будинку він володіє, чи проведено виділ такого в натурі, якою частиною ділянки він користується, а від так чи є реальна загроза його правам щодо користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування його частки в будинку, чи певні дерева перешкоджають йому у здійсненні права власності. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках слід стягнути сплачений позивачем судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved