Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 20 серпня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Актабанк" про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення суми. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що 29 серпня 2013 року між нею та ПАТ "Актабанк" був укладений договір банківського вкладу "Класік з щомісячною виплатою відсотків" № В20-20585/Т на суму 129 000 гривень, строком до 17 вересня 2014 року включно з нарахуванням 18,7% річних. 06 серпня 2014 року позивач звернулась на адресу відповідача з заявою про дострокове розірвання договору та повернення суми депозиту, яка була залишена без задоволення. У зв'язку з зазначеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила суд розірвати договір банківського вкладу "Класік з щомісячною виплатою відсотків" № В20-20585/Т від 29 серпня 2013 року, укладений між нею та ПАТ "Актабанк"; стягнути з відповідача на користь позивача суму вкладу у розмірі 129000 гривень (а. с. 2-5). Представник позивача надала заяву про розгляд даної цивільної справи за відсутності сторони позивача, в заяві вказала, що позовні вимоги підтримує, наполягає на їхньому задоволенні, проти заочного розгляду справи заперечувала (а. с. 64). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляд справи був повідомлений належним чином, надав письмові заперечення проти позову (а. с. 54-55), в яких просив суд відмовити у задоволенні позову як у безпідставному, оскільки відсутній предмет спору у зв'язку з тим, що через відділення ПАТ "Банк Михайлівський" отримала заявлені в позові грошові кошти. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року між [PERSON] та ПАТ "Актабанк" був укладений договір банківського вкладу "Класік з щомісячною виплатою відсотків" № В20-20585/Т на суму 129000 гривень, строком до 17 вересня 2014 року з нарахуванням 18,7% річних. Викладене підтверджується матеріалами справи (а. с. 8, 9). Судом також встановлено, що 06 серпня 2014 року позивач звернулась на адресу відповідача з заявою про дострокове розірвання договору та повернення суми депозиту (а. с. 114), яка була залишена без задоволення. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача про розірвання договору банківського вкладу "Класік з щомісячною виплатою відсотків" №В20-20585/Т від 29 серпня 2013 року та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за вказаним договором у сумі 129000 гривень, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд оцінює як неналежні та недопустимі докази надані відповідачем в обґрунтування своїх заперечень (а саме: щодо виплати відділенням ПАТ "Банк Михайлівський" [PERSON] 129000 гривень за депозитними рахунками, відкритими в ПАТ "Актабанк") копії меморіальних ордерів № 41115 від 09 січня 2015 року, № 41113 від 09 січня 2015 року, № 41116 від 09 січня 2015 року, № 41114 від 09 січня 2015 року (а. с. 57-60), оскільки одержувачем платежів в даних меморіальних ордерах зазначений ПАТ "Актабанк", підписи сторін на вказаних документах відсутні, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про недоведеність посилань відповідача на отримання [PERSON] грошових коштів за депозитними рахунками у сумі 129000 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 17 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1290,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved