Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

06 травня 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом, яким просить стягнути із [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] , у розмірі одного прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що з відповідачем проживали у зареєстрованому шлюбі , який 28.01.2016 року було розірвано судом .Від шлюбу народилась донька, [PERSON], яка проживає разом з нею, та повністю знаходиться на її утриманні. Батько дитини матеріально не допомагає, від даного обов»язку уникає, що змушує її звернутися до суду. В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач до суду не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся по місцю своєї реєстрації . Суд на місці ухвалив, проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у ній письмових доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст. 189 цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Судом встановлено, що з 25.04.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28 січня 2016 року розірвано судом . Від шлюбу народилась донька [PERSON], 30 червня 2014 року, яка після розірвання шлюбу знаходиться на утриманні матері, а відповідач проживає окремо і за доводами позивача матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Домовленість між сторонами щодо утримання доньки після розірвання шлюбу відсутня. Відповідач має утримувати свою доньку, яка проживає окремо із позивачем по справі, а відтак суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання дитини мають бути задоволені саме в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно, починаючи з 06.05.2016 року до 30.06. 2032 року. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, сторони не позбавлені можливості звернутись до суду з позовною заявою про зменшення (збільшення) розміру аліментів, за наявності вказаних обставин. У відповідності до ст.ст. 88, 367 ЦПК України, суд стягує з відповідача - 551,20 грн. судового збору на користь держави, та рішення суду допускає до негайного виконання.

Outcome: partial