Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

24.06.2020 року позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, в якому просить зобов`язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , визначивши наступні способи участі у вихованні та особистому спілкуванні: особисті побачення з дитиною перший та третій тиждень місяця з 9-00 суботи до 18-00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька з урахуванням розпорядку дня дитини; влітку - липень, тиждень спільного відпочинку під час зимових канікул на рік без супроводу матері. В обґрунтування позову посилається на те, що він є батьком малолітнього [PERSON] , з його матір`ю відповідачкою по справі, він проживав у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2011 по 15.01.2019 року. Після припинення стосунків вони стали проживати окремо, син залишився проживати з матір`ю. Фактично з самого моменту розлучення у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття його участі у вихованні сина, його відвідуванні, відповідачка почала створювати штучні перешкоди. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв`язок з дитиною та повноцінно приймати участь у вихованні та розвитку дитини, проте вирішити розбіжності з відповідачкою шляхом переговорів та взаємних поступок не вдається. З метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину вимушений звернутися до суду з даним позовом. У листопаді 2020 року надійшов відзив на позов, в якому зазначено про відсутність створення перешкод з боку відповідача у спілкуванні з дитиною. Рішенням служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393 було встановлено батькові [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , а саме: особисті побачення з дитиною перший та третій тиждень місяця з 9-00 суботи до 18-00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька з урахуванням розпорядку дня дитини; влітку - липень, тиждень спільного відпочинку під час зимових канікул на рік без супроводу матері. Вказувала, що позивач не навів в чому саме полягають перешкоди, які вчиняються з боку матері, адже вона не перешкоджає йому бачитися відповідно до способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною відповідно до Рішення служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393. Позивач на протязі липня 2019 -лютого 2020 року безперешкодно спілкувався з сином [PERSON] . В подальшому вона стала помічати, що після спілкування з батьком дитина стає стривоженою та замкненою в собі. На думку матері, батько може дозволити собі наодинці з сином грубо висловлюватись про неї, випитувати про особисте життя відповідачки, спричиняє дитині значний психологічний дискомфорт. Всі звернення відповідача щодо спільного звернення за кваліфікованою допомогою до психолога не знаходили підтримки у відповідача. Позивач з лютого 2020 року почав відвідувати дитину в школі під час учбового процесу, після чого дитина поверталася в знервованому стані, що також знайшло своє підтвердження у характеристиці учня 1-А класу ЧЗШ I-III ступенів №7 Черкаської міської ради Черкаської області. Звернення позивача до Служби в справах дітей стосовно невиконання відповідачем вищевказаного Рішення від 04.07.2019 року №393 про спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином не знайшла свого підтвердження в ході розгляду цього питання Комісією. Водночас, комісія служби у справах дітей Черкаської міської ради порекомендувала сторонам спільно звернутися до психолога Міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді Департаменту соціальної політики міської ради з метою відпрацювання із психологом проблемних питань, які виникають під час спілкування із сином [PERSON] , та знаходження можливих варіантів, які б могли бути альтернативою на цьому етапі. Оскільки позивач відмовився від спілкування з психологом даного центру, позивачка звернулася із запитом до вказаного центру, та отримала висновок, відповідно до якого дитина - [PERSON] , проживаючи разом із мамою транслює позитивне ставлення до матері, втрату контакту з матір`ю породжує в нього страх втрати рішучості, самостійності, відчуття внутрішнього комфорту та захищеності. За таких обтавин, враховуючи, що у позивача відсутні будь-які перешкоди у спілкуванні з сином просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення. Зазначив, що не заперечуює проти запропонованого органом опіки та піклування порядку спілкування з дитиною. Позивач бажає налагодити спілкування з сином, адже хлопчику необхідне батьківське виховання та турбота, останній час бачився з дитиною лише під час навчання у школі, оскільки в іншому порядку відповідач не дає можливості бачити та спілкуватися з дитиною. Просив суд критично поставитись до характеристик, які надані з учбового закладу, оскільки вони не є об`єктивними та складені за його відсутності. В судовому засіданні представники відповідачки - адвокати Смаглій В.М., Навроцька Т.В. просили відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради Зубалій Н.А. в судовому засіданні вказувала на необхідність виконання Рішення служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393, яким було встановлено батькові [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , а саме: особисті побачення з дитиною перший та третій тиждень місяця з 9-00 суботи до 18-00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька з урахуванням розпорядку дня дитини; влітку - липень, тиждень спільного відпочинку під час зимових канікул на рік без супроводу матері, в подальшому просила розгляд справи проводити у її відсутність. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа 24.06.2020 року надійшла в провадження судді Соснівського районного суду м. Черкаси [PERSON] Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.11.2020 [PERSON] звільнено з посади судді, у зв`язку з відставкою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Троян Т.Є. Ухвалою від 10.12.2020 року справу прийнято до провадження судді Троян Т.Є. Ухвалою від 09.02.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 25.02.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] щодо зобов`язання Cлужби в справах дітей Черкаської міської ради підготувати та скласти висновок відповідно до п.4 ст.19 Сімейного кодексу України, як таке, що заявлено з порушенням строків, встановлених 83, 84 ЦПК України та недоведення представником відповідача поважності причин неподання такого клопотання у підготовчому провадженні. Крім того, суд враховує наявність в матеріалах справи Рішення служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393, яким було досліджено обставини щодо спілкування батька з сином та встановлено батькові [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , яке є актуальним на час розгляду справи та підтримано представником служби у справах дітей Черкаської міської ради. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не оспорюється, що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] . Рішенням служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393 було встановлено батькові [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , а саме: особисті побачення з дитиною перший та третій тиждень місяця з 9-00 суботи до 18-00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька з урахуванням розпорядку дня дитини; влітку - липень, тиждень спільного відпочинку під час зимових канікул на рік без супроводу матері. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області (ЄО №13134 від 21.03.2020 року) щодо невиконання [PERSON] рішення служби в справах дітей та не дає бачитися з сином. В судовому засіданні позивач пояснив, що зробив такий виклик лише раз, в подальшому від фіксування перешкод у спілкуванні з дитиною за допомогою поліції відмовився, щоб не завдавати дитини психологічний дискомфорт. Водночас, просив суд надати перерву для спільного з відповідачем та сином відвідування психолога Міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді Департаменту соціальної політики міської ради з метою відпрацювання із психологом проблемних питань, яке було судом задоволено. В подальшому, після оголошеної перерви позивачем наданий висновок психолога Міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді Департаменту соціальної політики міської ради №70 від 08.02.2021 року, згідно якого під час консультацій позивач був спокійним, врівноваженим, вільно висловлював свою думку, міркував щодо сімейних цінностей та виховних впливів. Проявляв позитивне ставлення та інтерес до сина, прагнув приймати участь у важливих подіях його життя. Як пояснив представник відповідачки в судовому засіданні, в наданий судом час для відвідування психолога вона із сином не мали можливості з`явитися для консультацій. Проте, в матеріалах справи міститься висновок психолога Міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради № 510 від 11.08.2020, який був наданий відповідачем разом із відзивом на позовну заяву. Згідно даного висновку хлопчик проживає з матір`ю. Стосунки з матір`ю можна охарактеризувати як довірливі, наявний оптимальний емоційний контакт дитини з матір`ю, повністю задовольняються її базові потреби. Відношення дитини до батька охарактеризовані як довірливі, образ до батька на момент сумісного проживання у нього не було. Хлопчик зазначав, що батьки іноді сварилися, через що він переживав та мав відчуття дискомфорту. Водночас, суд не бере до уваги інформацію, викладену в характеристиці учня 1-А класу ЧЗШ I-III ступенів №7 Черкаської міської ради Черкаської області щодо того, що після відвідування дитини батьком під час учбового процесу, дитина поверталася в знервованому стані, оскільки для встановлення вказаних обставин та причинно-наслідкових зв`язків між побаченнями дитини з батьком та зміною настрою дитини, суд рекомендував та надавав можливість сторонам спільно відвідати психолога для отримання відповідного психологічного дослідження, проте сторона відповідача не знайшла можливості прийняти участь у такому дослідженні, а відтак здобути підтвердження вказаних у характеристиці відомостей під час психологічного дослідження у фахівця. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, в судовому засіданні представник служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні вказувала на необхідність виконання, зокрема відповідачкою з якою проживає дитина, Рішення служби в справах дітей Черкаської міської ради від 04.07.2019 року №393. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Суд враховує висновки проведеного психологічного дослідження № 510 від 11.08.2020, наданого матір`ю, яке було проведено за участі її та сина [PERSON] та висновок психологічного дослідження від №70 від 08.02.2021 року, проведений за участі тільки позивача [PERSON] та наголошує, що судом був наданий час для спільного відвідування сторонами психолога та отримання відповідного психологічного дослідження з метою відпрацювання із психологом проблемних питань, які виникають під час спілкування батька із сином [PERSON] , та знаходження можливих варіантів, які б могли бути альтернативою на цьому етапі. Проте, сторони не знайшли можливості спільного відвідування для проведення психологічного дослідження разом із сином та відпрацювання даних питань. Так у психологічному дослідженні від №510 від 11.08.2020 року зазначено, що хоча втрата контакту з мамою породжує у дитини страх втрати рішучості, самостійності, відчуття внутрішнього комфорту та захищеності, проте відношення дитини до батька охарактеризовані як довірливі, образ до батька на момент сумісного проживання у нього не було. У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останнього часу не спілкувалася з батьком, проте з огляду на перебування його весь час з матір`ю, що беззаперечно створює його психологічну прив`язаність до матері, суд доходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та вважає за необхідне визначити наступний графік побачень позивача з сином, а саме: - особисті побачення з дитиною перший та третій тиждень місяця з 9-00 суботи до 18-00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька з урахуванням розпорядку дня дитини; влітку - два тижні у липні та ще тиждень додатково у червні або серпні на вибір за взаємною згодою сторін та врахуванням інтересів дитини, тиждень спільного відпочинку під час зимових канікул на рік без супроводу матері. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання сина. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі із сином у дні та години можливо змінювати за погодженням із матір`ю дитини, та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини.

Outcome: partial