Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

05 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим що, вона є власником квартири [ADDRESS]\~(Суворова)\~в \~м.\~Луцьку.\~Вказує,\~що в\~даній квартирі\~зареєстрований її\~син \~[PERSON],\~який з\~ 2004 року не проживає у вищевказаній квартирі. Зазначає, що реєстрація відповідача в даній квартирі порушує її права, як власника. Оскільки факт реєстрації у квартирі відповідача зумовлює нарахування та стягнення з позивача зайвих комунальних платежів, просить суд визнати [PERSON],\~[INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №42 в будинку №\~14, по вул. Степана Бандери у місті Луцьку та примусово зняти його з реєстрації. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Не заперечував щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду. Згідно\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до\~ст. 223 ч. 4 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що відповідно\~до копії\~свідоцтва про\~право власності\~на житло,\~виданого відділом\~по приватизації\~житлового фонду\~виконавчого комітету\~Луцької міської\~ради від\~24\~травня 2001\~року,\~ квартира [ADDRESS] належала на\~праві спільної\~сумісної власності\~[PERSON],\~[PERSON] та\~[PERSON] (а.с.\~7). Також, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2016 року, спадкоємцем 1/3 частки квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] є [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії розпорядження департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 13 вересня 2018 року №733-в, на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2018 року у справі № 161/5590/18 визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Луцьку в частині визнання права приватної сумісної власності за [PERSON] (а.с. 8). Також судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], що стверджується довідкою від 20.09.2018 року № 32456, виданої адміністратором департаменту ЦНАП у м. Луцьку (а.с.10). Крім того, дана обставина підтверджується відомостями УДМС України у Волинській області та відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька. Як зазначено у листі Луцького ВП УМВС України у Волинській області від 15 лютого 2018 року №3/1007, за результатом перевірки та опитування сусідів встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2004 року по даний час (а.с.12). Факт непроживання відповідача у даній квартирі більше року, підтверджується і показами, допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати [PERSON],\~[INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №42 в будинку №\~14, по вул. Степана Бандери у місті Луцьку. Разом з тим, відповідно до\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Аналізуючи вищевказану норму законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною і достатньою підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Outcome: partial