Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

15 березня 2021 року [PERSON] звернулася суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить здійснити поділ будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на 4/5 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/5 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати по справі стягнути з відповідача. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 28.08.1984 по 19.12.2000. На підставі рішення Долинського районного суду від 08.12.2000 шлюб між ними розірваний. У період перебування у шлюбі [PERSON] віділено земельної ділянки площею 0,11 га за рахунок вільного присадибного фонду для будівництва житлового будинку в [ADDRESS] . За фінансової допомоги її родичів, зокрема матері та спільними зусиллями, ними в 1991 році був збудований житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Від шлюбу з відповідачем в них народилось четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач покинув будинок, а з 30.05.2003 вибув на постійне місце проживання в с.Слобода Болехівська, Долинського району Івано-Франківської області. З моменту розлучення, вона самостійно, без будь якої сторонньої допомоги, займалася утриманням та виховання дітей, а також утриманням майна. Не маючи постійного місця роботи, будучи інвалідом по зору ІІІ групи розмір її доходу, в тому числі отримувана нею пенсія, були незначним, тому для забезпечення потреб дітей вона була змушена час від часу працювати на сезонних роботах за кордоном, щоб якось вижити. В свою чергу відповідач у будь який спосіб намагався уникнути виконання своїх батьківських обов`язків та не мав бажання в добровільному порядку виконувати зобов`язання зі сплати аліменти. Після досягнення повноліття, дочка [PERSON] в 2012 році поступила в Уманський Державний педагогічний університет ім.П.Тичини, через це збільшились як основні, так і додаткові витрати на її утримання. Через не бажання відповідача нести витрати на утримання своєї дитини, вона знову змушена була звернутися в суд та просити стягнути аліменти на утримання дочки [PERSON] . Однак, відповідач продовжив всіляко ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків та сплати аліментів. Після розлучення вона протягом 20 років самостійно утримувала присадибну земельну ділянку та будинок з господарськими будівлями та спорудами в належному стані, сплачувала комунальні послуги з електропостачання, проводила ремонт будинку та господарських споруд, а також здійснювала його термо-модернізацію, облаштувала подвір`я та несла всі передбачені для утримання майна в належному стані витрати. Крім цього, відповідач 22.06.2016 вчинив письмове зобов`язання (розписку) з приводу дарування дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] своєї частки будинку, що знаходиться в с.Церківна, після проведення реєстрації права власності на дане нерухоме майно. Після чого запропонував відкликати з відділу виконавчої служби Долинського РУЮ виконавчий лист про стягнення з нього аліментів та передав їй дане зобов`язання (розписку), при цьому гарантував оформлення всієї необхідної документації та реєстрацію права власності на будинок в короткі строки. Так, як аргументи відповідача були переконливими, а розписка слугувала додатковим їх підтвердженням, тому вона прийняла його пропозицію та звернулась із відповідною заявою до відділу виконавчої служби Долинського РУЮ про повернення їй, як стягувачу без виконання виконавчого листа від 18.05.2013 у справу № 343/661/13-ц. Однак, відповідач під різними приводами уникав виконання взятого на себе зобов"язання, надаючи різного роду пояснення, чим тільки затягував час та до тепер не вжив жодних вагомих заходів в цьому напрямку. Внаслідок недобросовісних дій відповідача, вона самостійно продовжувала нести основні та додаткові витрати на утримання дитини Мрії, марно сподіваючись на вирішення з відповідачем майнового питання. Вказала, що діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не заперечують стосовно прийняття нею у власність житлового будинку з будівлями та господарськими спорудами. Суд, заслухавши доводи позивачки, її представників, позицію відповідача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України та статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами ст.ст. 13, 77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що при вирішенні спору між сторонами з приводу спірних правових відносин слід керуватися нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони стосуються права власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом. Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна (майно, яке належить подружжю на праві спільної власності та майно, яке є особистою приватною власністю кожного з них). За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Звідси, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до зазначеної норми воно вважається таким, що належить подружжю. Отже, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №274/3158/15-ц та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Крім того, відповідно до п. 23 згаданої Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, а також при винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, відповідно до положень якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, відповідно до положень якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2017 у справі №554/1847/14-ц акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суду від 08.12.2000 розірвано (а.с.25-26). Перебуваючи в шлюбі, сторони на підставі рішення виконавчого комітету Станковецької сільської Ради народних депутатів № 1 від 14.02.1989 загальних зборів членів колгоспу/зборів, уповноважених колгоспу «Прапор Леніна», яким відповідачу [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 0,11 га, в [ADDRESS] , сторони збудували житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.23-24). Довідка №250 від 22.02.2021 виконавчого комітету Витвицької сільської ради свідчить про те, що згідно із записами погосподарської книги №7 за 2016-2023, номер об`єкта по господарського обліку 0490-1, житловий будинок [PERSON] , збудований в 1991 році, загальною площею 90 м.кв, знаходиться по [ADDRESS] (а.с.28). У відповідності до копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] (а.с.17-22) складається з житлового будинку загальною площею 90,0 кв.м (літ.А); гаражу загальною площею 18,0 кв.м (літ.Б.); літньої куїхні загальною площею 34,4 кв.м (літ.В); стодоли загальною площею 33,8 кв.м (літ.Г); стайні загальною площею 28,0 кв.м (літ.Д); вбиральні загальною площею 2,0 кв.м (літ.Е); гаражу загальною площею 21,2 кв.м (літ.Є.); огорожі (№1,2,6); воріт (№3,5) хвіртки(№4,7); криниці (№8) (а.с.17-22). Згідно із звіту №17-03-383 з експертної грошової оцінки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , виготовленого на замовлення [PERSON] , загальна вартість будинку становить 41241,00 грн (а.с.37-61). Таким чином, судом достовірно і беззаперечно встановлено, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, збудоване ними за час перебування в шлюбі. За змістом ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України). Нормами ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також ст. 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з вимогами ст.12,81 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому у пунктах 1, 3 ст.129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати за нею право власності на 4/5 частини будинку, з врахуванням положень ч.2,3 ст.70 СК України. У відповідності до вимог п.2,3 ст.70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Крім того, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, в них народилося четверо дітей, які перебували повному утриманні позивачки. В свою чергу відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, про що свідчить повідомлення відділу ДВС Долинського РУЮ за №327/04-41 від 02.06.2014 про наявність заборгованості станом на 01.05.2014 за відповідачем зі сплати аліментів в сумі 1800,00 грн (а.с.10) та повідомлення відділу ДВС Долинського РУЮ за №У-35 01-28 від 04.02.2014 про те, що 20.01.2014 до Долинського районного суду направлено подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника [PERSON] (а.с.11). Таким чином, позивачкою доведено підставу для відступу від засад рівності подружжя відмову відповідача дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Крім того, позивачка на підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, покликалася на те, що вона протягом 20 років самостійно утримувала присадибну земельну ділянку та будинок з господарськими будівлями та спорудами в належному стані, сплачувала комунальні послуги з електропостачання, проводила ремонт будинку та господарських споруд, а також здійснювала його термо-модернізацію, облаштувала подвір`я та несла всі передбачені для утримання майна в належному стані витрати, в підтвердження чого долучила докази, які підтверджують факт здійснення [PERSON] істотного покращення майна подружжя на загальну суму 68005,42 грн та докази про витрати на його утримання на загальну суму 7684,30 грн (а.с.77-88). Більше того, з часу розірвання шлюбу відповідач покинув будинок в [ADDRESS] і переїхав в с.Слобода Болехівська та не вносив жодних коштів на утримання спільного майна, про що й не заперечив в судовому засіданні. Відповідно до довідки про склад сім`ї за №1378 від 13.11.2020 виконавчого комітету Витвицької сільської ради, в будинку в [ADDRESS] прописані [PERSON] - співвласник - позивачка по справі, а також [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - нучка, [PERSON] - внук, [PERSON] - дочка (а.с.8). З матеріалів справи вбачається про те, що 22.06.2016 [PERSON] складено зобов`язання, посвідчене сільським головою Станковецької сільської ради Грабар Я.Д., відповідно до якого відповідач зобов`язався після оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] , свою частину, що належить йому на праві власності, подарувати своїм дітям (а.с.27). Як наслідок вчинення вищевказаного зобов`язання відповідачем та у зв`язку із проханням відкликати виконавчий лист про стягнення аліментів з нього, позивачка звернулася із відповідною заявою до відділу виконавчої служби Долинського РУЮ в порядку п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» про повернення їй як стягувачу без виконання виконавчого листа від 18.05.2013 у справу № 343/661/13-ц, що підтверджується листом Долинського РВ ДВС від 05.06.2020 № 16125 (а.с.9). Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано відповідачем, вищевказане зобов`язання [PERSON] не виконав, а в наслідок недобросовісних дій відповідача, позивачка самостійно продовжувала нести основні та додаткові витрати на утримання дітей. Відповідно до письмових заяв [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , останні не заперечують щодо визнання права власності за мамою - позивачкою по справі [PERSON] (а.с.62-64). На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спірного майна між сторонами у зв`язку із неналежним матеріальним забезпеченням сім`ї відповідачем, що відповідає обставинам, визначених в ч. 2, 3 ст. 70 СК України, що є підставою для збільшення частки майна за позивачкою, тому суд вважає за необхідне позов [PERSON] задоволити частково та в порядку спільного поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 3/5 часток будинку та 2/5 частки - за відповідачем. На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4.11.1950, ст.ст.41,55 Конституції України, ст.ст.4,12,13, 76-81,89,141 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 325, 328, 355, 364, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України та

Outcome: partial