Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, у якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , внаслідок відчуження житла та примусово зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.11.2019 з листа №7461/18-21 Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради позивачу стало відомо, що у належному їй на праві приватної власності житлі за адресою [ADDRESS] до цього часу зареєстрована одна із колишніх власників цієї квартири, а саме [PERSON] [INFO] [PERSON] , раніше була власником квартири [ADDRESS] , проте згідно договору купівлі-продажу № 1174 від 12.11.2010, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Романко Л.І., продала цю квартиру громадянці Російської Федерації [PERSON] . Отже, внаслідок відчуження квартири [PERSON] втратила право користування цією квартирою, користування (проживання) квартирою [ADDRESS] не здійснювала, фактично проживала та проживає за іншою адресою, а тому повинна була знятись з реєстрації у цьому житлі, однак цього не зробила. В подальшому [PERSON] 06.04.2012 подарувала вказаний об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] [PERSON] , що було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. та зареєстрованого за № 516. На підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 19.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. та зареєстрованого за № 244, позивач набула право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , внаслідок відчуження житла, а тому позивач як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач фактично перешкоджає у здійсненні права користування і розпорядження позивачу своїм майном. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили такі задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного. Як встановлено згідно матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу № 1174 від 12.11.2010, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Романко Л.І., [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , громадянці Російської Федерації [PERSON] , яка в подальшому подарувала вказаний об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] [PERSON] , що було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. та зареєстрованого за № 516. Судом також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 19.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. та зареєстрованого за № 244, позивач набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, з листа №7461/18-21 Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради позивачу стало відомо, що у належному їй на праві приватної власності житлі за адресою: [ADDRESS] до цього часу зареєстрована одна із колишніх власників цієї квартири, а саме [PERSON] [INFO] . Згідно акту про фактичне проживання особи від 18.02.2020, який складений ОСББ «Добрий дім 31», [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично проживає з 18.02.2018 за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею проживають: її чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] ; зареєстровані у домоволодінні, але фактично не проживають: [PERSON] , 1931 р.н. Згідно довідки про фактичне проживання особи від 18.02.2020, виданої ОСББ «Добрий дім 31», [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але фактично не проживає за адресою [ADDRESS] , з 18.02.2018 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть, паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Відтак, згідно указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом норм матеріального права, зокрема, ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні та достатні докази на підтвердження своїх тверджень щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення. В той же час, згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до закону сам факт визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial