Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

10.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) від 31.12.2013 року [PERSON] (далі - відповідач)отримав кредит у розмірі 6090,39 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, погашення якого здійснюється кожного місяця з «1» по «25» число. Підписання даної Генеральної угоди з запропонованими банком Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком Кредитний договір, підтверджується підписом відповідача у заяві. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобовязання за Генеральною угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Генеральною угодою. Однак, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Генеральної угоди, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. На підставі зазначеного, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14063,89 грн. відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 31.12.2013 року. Позивач в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надав суду письмові пояснення, відповідно до яких вказує на порушення позивач строків позовної давності. Так, відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду 10.02.2017 року, а можливість позивача реалізувати своє право в примусовому порядку через суд є 32-й день з моменту виникнення порушення, тобто 01 лютого 2014 року. За таких обставин, строк позовної давності обчислюється з 01.02.2014 року по 01.02.2017 року, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду після спливу встановленого строку. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 31 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 6090,39 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Як визначено ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямований на зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Разом з тим, відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлено однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності до генеральної угоди, [PERSON] ознайомився та згоден з Умовами і Правилами. Отже, вказані документи та дії самого відповідача свідчать про те, що між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» існують вказані договірні відносини. Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Генеральною угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у встановленому розмірі. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це не встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойка є грошова сума, яку божник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. В порушення вимог закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 31.12.2013 року, відповідачем не був здійснений жодний платіж на погашення кредитних зобовязань (а.с. 4). З розрахунку, що міститься в матеріалах справи вбачається, що внаслідок невиконання кредитних зобовязаньстаном на 20.01.2017 року утворилась заборгованості у загальному розмірі 14 063,89грн., яка складається з наступного: 6 090,41 грн. - заборгованість за кредитом; 1,88 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6\~577,47 грн. заборгованість за пенею та комісії; 1\~394,13 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Разом з тим, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача одночасно нарахованої пені та комісії (у відповідності до розрахунку сума заборгованості по комісії та пені не розмежовувалася) відповідно до умов Тарифів у розмірі 6\~577,47 грн. та штрафу в розмірі 1\~394,13 грн., відповідно до п. 2.2. генеральної угоди, не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В заяві про скасування заочного рішення відповідач просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові. За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, то розрахунок заборгованості слід проводити за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. За положеннями п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності відносно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагородження, неустойки (пені та штрафів) витрат банку становить 50 років. Перевіривши, чи відповідають надані позивачем та правила надання банківських послуг тій редакції, яка діяла на час підписання відповідачем генеральної угоди від 31.12.2013р., судом встановлено, що Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010р. затверджено саме таку редакцію, яка продовжувала діяти станом на 31.12.2013р. Будь-які інші редакції Умов та правил надання банківських послуг в матеріалах справи відсутні, та відповідачем не доведено, що його ознайомлено з іншою їх редакцією. У звязку із зазначеним заява [PERSON] про застосування позовної давності, встановленої нормами цивільного кодексу, до вимог банку про стягнення з нього заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки сторонами визначена збільшена позовна давність, в межі якої вкладається період з 31.10.2013 року по 20.01.2017 року, за який банк просив стягнути заборгованість. Крім того, згідно умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж), а при порушені строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобовязанням, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту є 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, є простроченою. Таким чином, до 25 числа кожного місяці боржник повинен здійснити щомісячний платіж, а в разі несплати до встановленого терміну виникає порушення зобовязань, а вже на 32-й день з моменту виникнення порушення (несплата чергового платежу) позивач має право реалізувати своє право на повернення кредитної заборгованості в примусовому порядку через суд. З наведеного виходить, що початок перебігу строку позовної давності починається з 26.02.2014 року (32-й день від 25.01.2014 року), а не з 01.02.2014 року, на чому наполягає відповідач. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що\~ відповідач належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~ При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір у сумі 1600 гривень 00 копійок, а тому зазначені витрати згідно вимог ст.. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial