Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов`язати відповідача ТОВ «Енерго Сервіс Груп» письмово укласти договір з позивачем [PERSON] про надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання; визнати неправомірною відмову відповідача надавати послугу гарячого водопостачання; зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за вимушено використану електроенергію в сумі 2268,00 грн; зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за юридичні послуги в сумі 3200,00 грн; зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в сумі 33440,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 18.04.2019 позивач уклав договір оренди квартири [ADDRESS] . 18.04.2019 послуги постачання теплової енергії вже не надавались в зв`язку з закінченням опалювального сезону. Було також відсутнє постачання гарячої води. Неодноразові звернення позивача залишались без уваги. В серпні 2019 позивач отримав припис-претензію від 01.07.2019 щодо існуючої заборгованості. Позивач намагався з`ясувати причини боргу, оскільки договір не було укладено і жодних послуг в період з 18.04.2019 по 01.07.2019 не надавалось взагалі. Проте, відповідач уникав спілкування. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2020 року заяву відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Сервіс Груп» - Стадник Ольги Вікторівни про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Сервіс Груп» про зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте відповідач не скористався своїм процесуальним правом та відзив не подав. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 1055, виданий 18.04.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Крпеян Л.Р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 164139344 від 18.04.2019. 18.04.2019 позивач [PERSON] уклав договір оренди зазначеної квартири з [PERSON] . На підставі п. 1 додатку № 1 до вказаного договору оренди позивач зобов`язаний укладати договори з організаціями, які надають комунальні послуги. Відповідно до витягу з протоколу засідань комісії з питань призначення субсидій на оплату житлово-комунальних послуг та пільг Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.11.2019 № 29 вирішено [PERSON] призначити субсидію на послугу управління багатоквартирного будинку, у якому створено ОСББ на 3 особи з жовтня 2019. Також, згідно Відповідно до витягу з протоколу засідань комісії з питань призначення субсидій на оплату житлово-комунальних послуг та пільг Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.01.2020 № 2 вирішено призначити субсидію на 3 особи з січня 2020 року. [PERSON] отримав лист від Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.12.2019 за № 10651-10651/Н-336/1-856 про розгляд питання призначення житлової субсидії, в якому зазначено, що позивачу призначено субсидію з жовтня 2019 по квітень 2020. Позивач письмово з заявою вх. № 520 від 22.11.2019 звернувся до директора ТОВ «Енерго Сервіс Груп» [PERSON] , в якій пропонував укласти договір про надання комунальних послуг, а саме постачання теплової енергії і постачання гарячої води. Листом від 06.12.2019 вих. № 189 відповідач повідомив, що договір з позивач не укладений про надання послуг з постачання теплової енергії. Відповідно до листа [PERSON] вх. № 215 від 27.12.2019 адресованого директору ТОВ «Енерго Сервіс Груп» [PERSON]., позивач повторно пропонує укласти договір про надання комунальних послуг, а саме постачання теплової енергії і постачання гарячої води. Як вбачається з листа позивача вх. № 1 від 08.01.2020, адресованого директору ТОВ «Енерго Сервіс Груп» [PERSON]., позивач звертається з пропозицією 13.01.2020 прибути [PERSON] або уповноваженій особі о 09.00 год. за адресою: [ADDRESS] , щоб укласти договір про надання комунальних послуг, передбачених ч. 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме постачання теплової енергії і постачання гарячої води. Згідно Акту від 13.01.2020, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] між 9.00 год. та 9.15 год. 13.01.2020 жодний представник ТОВ «Енерго Сервіс Груп» не з`явився за адресою: [ADDRESS] для укладення договору надання послуг теплової енергії і гарячого водопостачання. На вказаний лист, відповідач надав відповідь від 14.01.2020 вих. № 4, в якій зазначив, що пропонують позивачу, як орендарю щодо послуг гарячого водопостачання звернутися до голови ОСББ з проханням винести питання на розгляд загальних зборів. Також вказали, що відмова споживача від укладення договору суперечить вимогам чинного законодавства. Окрім того, зазначили, що станом на 13.01.2020 заборгованість за надані послуги з теплопостачання становить 12629,62 грн. На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Позивачі - це виконавець послуг. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, де зокрема в п. 3 зазначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Норми цивільного права поширюються на всі види зобов`язальних відносин. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Статтею 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги має право: 1) вимагати від споживача дотримання вимог правил експлуатації жилих приміщень та прибудинкової території, санітарно-гігієнічних правил і правил пожежної безпеки, інших нормативно-правових актів у сфері комунальних послуг; 2) вимагати від споживача своєчасного проведення робіт з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням комунальних послуг, що виникли з вини споживача, або відшкодування вартості таких робіт. Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.ст. 7, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 3 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку, а саме індивідуальний договір про надання комунальних послуг укладається між співвласником багатоквартирного будинку та виконавцем відповідної комунальної послуги. Статтями 20, 21 Закону, визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів. Як вбачається з листів Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106-106/Н-380/2-2415 від 29.10.2020 та № 106-106/Н-380/3-2449 від 02.11.2020 щодо надання інформації стосовно виконавця послуги з гарячого водопостачання теплової енергії та з постачання гарячої води в житловому будинку на [ADDRESS] повідомлено, що газова котельня за адресою: [ADDRESS] знаходиться на обслуговуванні ТОВ «Енерго Сервіс Груп», яке розташоване за адресою: вул. Стратегічне шосе, 2-А, м. Київ. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині: письмово укласти договір з позивачем [PERSON] про надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання. Щодо вимог позивача про визнання неправомірним відмову відповідача надавати послугу гарячого водопостачання, суд зазначає наступне. Щодо заявленої позовної вимоги визнання вказаних дій відповідача саме неправомірними, суд виходить з того, що встановлена невідповідність дій відповідача саме вимогам закону, таким чином, визнання таких дій незаконними є одним з аспектів правильного вирішення цивільно-правового спору. При прийнятті такого висновку суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «[PERSON] проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення). Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за вимушено використану електроенергію в сумі 2268,00 грн суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу листом Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.12.2019 за № 10651-10651/Н-336/1-856 повідомлено про розгляд питання призначення житлової субсидії, в якому зазначено, що позивачу призначено субсидію з жовтня 2019 по квітень 2020. Проте, позивач вказує, що вимушений був гріти воду у зв`язку з відсутністю гарячого водопостачання, при цьому користуючись електроенергію, оскільки субсидія покривається тільки в межах визначеної норми, а на підігрів води об`єм не виділений, тому за 5 місяців з 1 січня 2020 до 1 червня 2020 родина вимушені була спожити 2200 кВт/год. При нормі 170 кВт/год в місяць, тобто різниця складає 1350 кВт/год. 1350 кВт/год х 1,68 грн за кВт/год = 2268,00 грн. Проте, з наданих позивачем квитанцій не можливо встановити яка саме сума субсидії покривається, окрім того субсидія згідно вищезазначених документів позивачу надана з жовтня 2019 по квітень 2020, а квитанції позивач надає з січня 2020 по червень 2020. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності гарячого водопостачання, а відтак відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди за вимушено використану електроенергію, тому частина позовних вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за вимушено використану електроенергію в сумі 2268,00 грн, не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за юридичні послуги в сумі 3200,00 грн, суд зазначає наступне. При вирішенні позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Касаційний цивільний суд у постановах по справах № 336/2433/17-ц та № 337/28/17 зазначає, що моральна шкода відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують відносини, які за всіма критеріями відповідають вимогам ст. 1 ЦК, якщо окремим законом на такі відносини, які не є цивільними за визначенням, не поширюються правила цього кодексу в субсидіарному порядку. Компенсація моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів і застосовується в разі наявності всіх умов (підстав) для притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність у діях, наявність шкоди (у цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади або місцевого самоврядування, органом влади АР Крим, причинний зв`язок між настанням шкоди та протиправними діями. Відповідальність за моральну шкоду вимагає визначення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності. Також, ЄСПЛ зазначає, зокрема у рішенні від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria», що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує висловлену раніше думку, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує копіткого дослідження в кожному окремому випадку. Судом встановлена незаконна дія відповідача, яка завдала позивачу моральних страждань з огляду на неправомірність відмови укласти договір про надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання, що викликало стрес, переживання, необхідність вчинення дій щодо захисту своїх порушених прав та причинний зв`язок між незаконною дією та завданою моральною шкодою, таким чином, наявні правові підстави для її відшкодування. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує моральні страждання, які спричинені позивачу діями ТОВ «Енерго Сервіс Груп», характер таких дій, їх тривалість, обставини та наслідки та приходить до висновку, що сума моральної шкоди розміром є частково обґрунтованою та такою, що відповідає обсягу завданої шкоди та характеру порушення прав позивача в розмірі 1000,00 грн. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати матеріальну шкоду за юридичні послуги в сумі 3200,00 грн, суд зазначає наступне. Частиною1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Таким чином, з відповідача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 384,20 грн. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем ТОВ «TVD» надано не всі підтверджуючі документи, передбачені чинним законодавством України. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ч. ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З матеріалів справи вбачається, що позивачем наданий дублікат квитанції № Р24А770620355А40427 від 26.05.2020, в якій зазначено, що призначення платежу - оплата юридичної консультації, платник [PERSON] . Проте, ані свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю, ані договору про надання правової допомоги, ані Акту виконаних робіт. Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в частині вимог позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди за юридичні послуги в сумі 3200,00 грн, слід відмовити. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Сервіс Груп» про зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає сплата судового збору.

Outcome: partial