Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

04.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків внаслідок виробничої травми до відповідача ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» та просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 23 615 грн. Зазначає, що з 04 січня 1983 року по 03 червня 2020 року він перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 29 грудня 1996 року, під час роботи на підприємстві з ним стався нещасний випадок і він втратив нігтьові фаланги 2-3 пальців правої кісті. Відповідачем за результатами розслідування нещасного випадку був складений акт № 8 від 31.12.1996 року форми Н-1 про нещасний випадок, згідно з яким винним працівником, який допустив порушення законодавчих актів про охорону праці було визнано майстра [PERSON] . Вини позивача не встановлено. Висновком МСЕК (довідка від 05.05.1997 року) позивачу вперше і безстроково встановлено 7 % стійкої втрати професійної працездатності. В зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що в нього погіршився стан здоров`я, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він отримав травму правої кісті (травматична ампутація нігтьової фаланги 2-3 пальців правої кісті), постійно болить рука, відчуває оніміння, важко рукою працювати та тримати предмети, йому приходиться постійно проходити лікування, на що він змушений витрачати немалі кошти, в зв`язку з чим відчуває моральні страждання. Через певні фізичні вади руки у зв`язку із травмою, він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, через що в нього з`явилось почуття тривоги перед майбутнім. Вважає, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відповідач, як роботодавець, повинен нести відповідальність за спричинену йому моральну шкоду, яку він оцінює у 5 мінімальних заробітних плат, розмір якої діє на час розгляду справи, тобто 23 615,00 грн. 16.09.2020 року відповідач подав до суду відзив, у якому вказав, що позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. 29 грудня 1996 року під час роботи з позивачем трапився нещасний випадок. Позивачем було пройдено всі необхідні інструктажі та навчання з охорони праці і згідно з ст. 18 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов`язаний знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва. Вказує, що позивачу вперше і безстроково висновком МСЕК від 05.05.1997 встановлено 7% стійкої втрати працездатності без встановлення групи інвалідності. На час її встановлення діяла норма ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 р), яка передбачала відшкодування моральної шкоди у розмірі не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та не більше двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, але чинними нормами ЦК України не встановлено обмежень щодо мінімального чи максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачем визначено безпідставно, оскільки сума є завищеною і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача. Враховуючи відсутність доказів моральних та фізичних страждань позивачу, а також, виходячи з засад виваженості, справедливості та розумності, просив задовольнити позов частково в розмірі 2 000,00 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій пред`явлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити та розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд неповідомив. Однак, 16.09.2020 наділсав на адресу суду відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги визнає частково - в розмірі 2 000 грн, за вказаними у відзиві мотивами. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як свідчать матеріали справи, з 04.01.1983 року по 03.06.2020 року позивач, [PERSON] , працював на підприємстві відповідача на різних посадах (арк.с.9-11). 29.12.1996 року під час роботи з ним стався нещасний випадок при наступних обставинах: майстер [PERSON] надав завдання пресовнику [PERSON] на обслуговування пресів « Червоний Жовтень » № 2 та 4. Через те, що робота стрічки транспортеру по відбору напівфабрикатів від пресу № 2 не була відремонтована та напівфабрикат розташовувався зі зміщенням, була необхідність поправляти напівфабрикати безпосередньо на стрічці. Майстер [PERSON] надав в допомогу пресовнику [PERSON] слюсаря [PERSON] , якому доручив виконувати цю роботу. При черговому наповненні прес-форми масою [PERSON] побачив на столі пресу металеву пластину розміром 30х5 мм, яка знаходилася у прес-формі, та, вважаючи, що вона може вивести з ладу штамп, не вимкнувши прес, правою рукою намагався прибрати її зі столу, в результаті чого отримав травму фаланг 2 і 3 пальців правої кисті ( арк. с. 12-13). В акті вказується вид події - вплив рухомих частин преса (арк. с.12-13). З довідки травмпункту № 6234 вбачається діагноз: травма з ампутацією нігтьової фаланги 2 та 3 пальців (арк. с.16). За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) складено акт № 8 форми Н-1 від 31.12. 1996 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з [PERSON] . Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: допуск до експлуатації несправного преса мастером [PERSON] . Висновком МСЕК (довідка від 05.05.1997 року) позивачу вперше і безстроково встановлено 7 % стійкої втрати професійної працездатності, що не оспорювалося сторонами. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. З акту № 8 про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, складеного 31.12.1996 року, вбачається наявність вини роботодавця, що виразилися у порушенні Положення про систему управління охороною праці. Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою 7% професійної працездатності виникло в [PERSON] з 05.05.1997 року (арк. с. 15). Згідно довідки б/н від 05.05.1997 року [PERSON] встановлено 7% ступінь втрати професійної працездатності безстроково (арк. с. 15). Крім того, з копії трудової книжки вбачається, що після отримання виробничої травми [PERSON] працював на підприємстві ще двадцять три роки, тобто позивач не був звільнений за станом здоров`я (арк. с.09-11). Частинами першою та другою ст.153 Кодексу законів про працю України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частиною першою ст.58 Констиуції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14.10.1992 № 2694-ХІІ «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який було враховано судами при вирішенні цієї справи. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з травмою на виробництві у травні 1997 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвержёними Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993, в редакції станом на травень 1997 року. Відповідно до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша ст.440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до ст.440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Відповідно до частини першої ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд, вирішуючи це питання на засадах розумності, виваженості та справедливості, повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6- 188цс14, постанові ВС від 18.12.2018 року у справі № 266/2438/15-ц. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний - 944600,00 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Згідно ст.172 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що позивач, відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що у зв`язку з травмою на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив працездатність у загальному розмірі 7%, який встановлено безстроково. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування, однак в обгрунтування суми відшкодування позивач не надав будь- яких документів на підтвердження перебування у лікарнях, спричинення йому фізичних страждань та тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, зусилля, які йому були необхідні для відновлення його попереднього стану. Доводи позивача про необхідність застосування ст. 440-1 ЦК України, якою встановлений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 мінімальних заробітних плат безпідставні, оскільки Закон України «Про охорону праці» та Правила в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, є спеціальними нормами матеріального права, що регулювали правовідносини з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до пункту 11 Правил в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат, тоді як мінімальний розмір не встановлено. Враховуючи ступінь моральних страждань, яких зазнав позивач, з врахуванням фактичних обставин справи, втрати працездатності позивача у розмірі 7 % суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, стягненню підлягає 5500 гривень, що буде відповідати мірі тих страждань та переживань, які зазнав позивач. У задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судового збору у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», задоволено частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача до спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 195,82 грн. (5500 грн. х 840,80 грн./23615 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial