Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

01 лютого 2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Аль-фа-Банк») звернулося до суду з позовною заявою, в якій просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 0403/0608/71-019 від 11 червня 2008 року у розмірі 12 272,84 дол. США, що складається з 11 949,00 дол. США заборгованості за кредитом та 323,84 дол. США заборгованості по від-сотках, мотивуючи позовні вимоги порушенням з боку відповідачів зобов'язань з повернення кредиту. 17 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування вимог вказав, що під час укладення вказаного Кредитного дого-вору не було виконано приписи ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п 3.1, 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року № 168. Зазначив, що умови Кредитного договору порушують п. 3.6 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 липня 2007 року № 168, оскільки встановлюють платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Крім того, умови Кредитного договору порушують ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки включають умови, які є несправедливими. Вважав, що зміст кредитного договору № 0403/0608/71-019 від 11 червня 2008 року суперечить актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. 31 травня 2017 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької обла-сті позов ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборго-ваності за кредитним договором задоволено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Добропільського міськ-районного суду Донецької області від 31 травня 2017 року та ухвалити нове рішення про за-доволення зустрічного позову, яким визнати недійсним з моменту вчинення кредитний до-говір № 0403/0608/71-019 від 11 червня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на необґрунтованість та неправомірність рішення, зазначив наступне. Суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, зо-крема щодо ненадання відповідачу інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, та вважав встановленим обставину, що позивач надав відповідачу вказану інформацію. Також зазначив, що суд першої інстанції порушив ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умо-ви кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного бан-ку України від 10 липня 2007 року № 168. Вважає, що наявні всі підстави для скасування рішення Добропільського міськрайон-ного суду Донецької області від 31 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні зустрі-чного позову та винесення нового рішення в цій частині про задоволення вимог про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору. В частині задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором рішення не оскаржуєть-ся. Сторони та їх представники були належним чином повідомлені про час та місце розг-ляду справи, однак у судове засідання не з'явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з на-ступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і об-ґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони по-силаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постано-ви « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є закон-ним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до да-них правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих об-ставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердже-них доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеля-ційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах до-водів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не-оскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0403/0608/71-019, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кош-ти у вигляді кредиту у розмірі 20 000,00 дол. США з метою придбання трикімнатної кварти-ри на строк з 11 червня 2008 року по 10 червня 2028 року включно зі сплатою 11,9% річних на умовах, передбачених у договорі, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у термі-ни, передбачені договором (т. 1 а.с.5-8). Пунктом 3.11 кредитного договору встановлено, що «За перевірку документів згідно цього договору Позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у роз-мірі 1(один) % від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати суми комісії на рахунок № 373900001/3739.2.0.0469629.02 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати» (а.с. 5-8). Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, ма-ли необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, що вбачається з положень Кредитного договору, з якими відповідач погодився шляхом його підписання, про що свідчить його особистий під-пис на ньому. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відсутні відповідні правові підстави для визнання недійсним Кредитного договору. Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов його із пору-шенням норм матеріального права. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Цей договір відповідно до ст. 1055 ЦК України укладається у письмовій формі. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 11 червня 2008 року, що укладе-ний між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулю-вання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладання договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредито-давцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими від-сотками. Пунктом «д» ч. 2 цієї статті передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зо-бовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяль-ність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріа-льного чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням спожива-ча для задоволення його особистих потреб. За положеннями ч.5 ст. 11, частин 1,2,5,7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кре-диту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. При цьому Конституційний Суд України, вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, виходив, зокрема, з такого. 3.1. Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власнос-ті рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції Украї-ни). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має най-вищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Кон-ституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України). 3.3. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної [PERSON] ООН "Керівні принципи для захис-ту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як спожи-вачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що нада-ють споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи пос-луг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосе-редкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утриму-ють споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики од-наковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрак-тних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії ви-конання кредитної угоди. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Національний банк України в листі від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації спо-живачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» звернув увагу на наступне. При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України (відповідно до яких обєктом зобовязання є дії однієї сторони на користь другої), а також вимогами частини 17 статті 1 Закону, частини 5 статті 1 розділу 1 та статті 4 розділу ІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансо-вих послуг». У зобовязанні мають бути чітко визначені його субєкти та конкретизований його обєкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобовязання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зо-бовязальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої пос-луги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкрит-тя поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забез-печення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, повязано з бажанням по-зичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, в тому числі оплатою послуг з перевірки документів. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. З урахуванням наведеного, до висновку про те, що відсутні правові підстави для ви-знання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції дійшов з порушенням норм ма-теріального права, не врахував, що пунктом 3.11 кредитного договору передбачена комісія за перевірку документів для видачі кредиту, що не є супутньою послугою банку, а є діями на власну користь банку щодо надання кредиту, за яку позичальник не має сплачувати платіж. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення або зміни рішення суду. Пункт 3.11 кредитного договору суперечить п. 3.6 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч.ч. 3,4,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання його недійсним. Що стосується доводів апеляційної скарги про не надання Банком Позичальнику дета-льного розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, то такі є необґрун-тованими. Суд першої інстанції правильно зазначив, що банк надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі і щодо сукупної вартості кредиту. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задово-ленні заявлених вимог зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], а саме визнання недійсним п. 3.11 кредитного договору № 0403/0608/71-019 від 11 червня 2008 року.

Outcome: partial