Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» про поновлення на роботі на посаді охоронника 4 розряду загону охорони № 1 відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8635 грн. 15 коп., стягнення моральної шкоди в розмірі 4 000 гривень. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він працював на посаді охоронника 4 розряду загону охорони № 1 відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження ДСП «Чорнобильський спецкомбінат». Відповідно до наказу від 12.09.2016 року № 563-ос з 15.09.2016 року був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників. Вважає своє звільнення неправомірним та таким, що порушує його право на працю. Зазначає, що згідно трудового законодавства України він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки як охоронник мав на підприємстві найвищий розряд, за весь період роботи в нього відсутні будь-які дисциплінарні стягнення, за останні 7 років не був на лікарняному, взагалі не брав відпусток за власний рахунок, що підтверджує його високу продуктивність праці, а не середню як визначив уповноважений орган підприємства. Крім того позивач має безперервний стаж роботи охоронником в підрозділах охорони на даному підприємстві щодо охорони об'єктів інфраструктури ЧАЕС в зоні відчуження з 01.01.2006 року, є особою, в сім'ї якої немає членів сім»ї із самостійним заробітком. Посилається на п. 3.11, 3.12 Колективного договору, відповідно до якого вивільнення працівників з ініціативи власника проводиться після того, як буде вичерпано можливість переводу працівників з урахуванням їх професій, спеціальності на вакантні посади, а також в інші підприємства зони відчуження. Однак позивача було повідомлено про вакантні посади лише один раз, хоча після вручення йому попередження про наступне звільнення з'являлись вакантні посади, на які міг би бути працевлаштований позивач. Крім того, пропонуючи певні вакансії позивачу відповідач не зазначив, в чому саме будуть полягати трудові обов'язки та який розміру оплати праці, тому позивач був позбавлений можливості адекватно оцінити та обдумати зроблену роботодавцем пропозицію щодо переведення. Вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовує моральними переживаннями, втратою душевного спокою, необхідністю додаткових зусиль для організації нормального життя. Оскільки позивач був позбавлений можливості заробляти собі та своїй сім'ї на життя, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім'ї, тому постійно перебуває в роздратованому стані, що може негативно відобразитись на його здоров'ї. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином згідно вимог ст. 74 ЦПК України. У позовній заяві наявне клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, враховуючи клопотання останнього. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, надали суду письмові заперечення, суть яких зводиться до того, що 01.01.2006 року [PERSON] був прийнятий на роботу ДСП «Рузод». Після створення 25.01.2013 р. ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» шляхом реорганізації підприємств, які припинили діяльність ( у т.ч. і ДСП «Рузод») позивач був зарахований до спискового складу ДСП «ЧСК» стрільцем 3-го розряду із збереженням попередніх умов праці згідно наказу від 01.03.2011 року. Відповідач на підставі рішення Державного агентства з управління зоною відчуження - наказу від 29.03.2016 р. № 33, пунктом 2 якого було зобов'язано підприємство припинити з 01.07.2016 року здійснення охорони двох об'єктів, видав наказ від 31.03.2016 року № 122, згідно якого з штатного розпису підприємства з 01.07.2016 року виводились 306 штатних одиниць відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження. Працівники, які займали зазначені вище 306 штатних одиниць підлягали скороченню. 21.04.2016 року [PERSON] був попереджений про звільнення за скороченням, йому була запропонована інша робота на підприємстві. 06.06.2016 р. Державним агентством з управління зоною відчуження було прийняте рішення про перенесення припинення охорони двох об'єктів на 01.09.2016 р., в зв'язку з чим відповідачем було видано наказ від 21.06.2016 року № 216, згідно якого охорона двох об'єктів припинялась з 01.09.2016 р., до штатного розпису було внесено зміни та скорочені посади в кількості 306 штатних одиниць. 24.06.2016 р. [PERSON] було вручено нове попередження від 22.06.2016 р. Від продовження роботи на запропонованих вакантних посадах позивач не відмовлявся, проте конкретну посаду не зазначив, заяву на переведення на вакантну посаду не подав до часу звільнення. 30.08.2016 р. відповідачем було видано наказ № 298 щодо введення з 01.09.2016 р. до відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єкті зони відчуження посад в кількості 205 штатних одиниць. Таким чином з 306-ти працівників, яким були видані попередження про звільнення, було вирішено питання щодо працевлаштування 205-ти працівників, а 101 працівник підлягали звільнення за скороченням. 07.09.2016 р. на засіданні профспілкового комітету після розгляду подань щодо звільнення за скороченням працівників відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження було прийнято рішення про надання згоди на звільнення працівників, які не мали переважного права на залишення на роботі, у тому числі і позивача. 15.09.2016 року [PERSON] був звільнений відповідно до наказу від 12.09.2016 р № 563-ос з дотриманням вимог трудового законодавства. При звільненні позивача його трудові права не були порушені, було враховане переважне право на залишення на роботі всіх працівників, позивачу були надані всі документи, передбачені ст.ст. 47, 116 КЗпП України, проведено повний розрахунок, тож всі позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними і не підлягають задоволенню. Вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали судом встановлено, що з 13.03.1995 року [PERSON] працював на посадах пов'язаних з охороною об'єктів, які належали до інфраструктури ЧАЕС, в містах Славутич та Чорнобиль, зокрема з 01.01.2006 року працював на посаді стрільця 2-го класу ДСП «Рузод» (після реорганізації - ДСП «ЧСК»), 15.09.2016 року звільнений з посади охоронника 4 розряду загону охорони № 1 відділення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» у зв'язку зі скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) згідно наказу № 563-ос від 12.09.2016 р., що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (т. 1 а.с. 25-30). Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження № 33 від 29.03.2016 р. відповідача - ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», зобов'язано припинити з 01.07.2016 року здійснення охорони двох об'єктів - Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» та Державного підприємства «Управління забезпечення функціонування Чорнобильської АЕС» (т. 1 а.с. 120-122). На виконання зазначеного наказу ДСП «ЧСК» було видано наказ №122 від 31.03.2016 р., згідно якого з штатного розпису підприємства виводилось 306 штатних одиниць відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів відчуження. (т. 1 а.с. 123). Наказом ДАЗВ № 65 від 06.06.2016 р. прийнято рішення про перенесення припинення здійснення охорони двох об'єктів на 01.09.2016 р. (т. 1 а.с. 126-127). Згідно наказу ДСП «ЧСК» № 216 від 21.06.2016 р., до штатного розпису були внесені зміни та скорочено 306 штатних одиниць (т. 1 а.с. 128). Попередження про звільнення від 22.06.2016 року, в якому міститься пропозиція про переведення на вакантні посади, було вручено [PERSON] 24.06.2016 р. (т. 1 а.с. 130). В графі згоден на переведення посади мається підпис [PERSON] датований 24.06.2016. Наказом ДАЗВ № 98 від 23.08.2016 р. було зобов'язано відповідача забезпечити надійну охорону двох об'єктів - Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська атомна електростанція» та Державного підприємства «Управління забезпечення функціонування Чорнобильської АЕС», в зв'язку з чим 30.08.2016 року ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» видано наказ № 298, яким внесено зміни до штатного розпису відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження, введено з 01.09.2016 р. посади в кількості 205 штатних одиниць. Згідно подання генерального директора ДСП «ЧСК» Грабчук М.В. на адресу голови профспілкового комітету ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» Рижука В.М. адміністрація ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» просила надати згоду на звільнення за скороченням чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON], охоронника 4 розряду загону охорони № 1 ВЗФЗООЗВ. (т. 1 а.с. 131). Згідно протоколу № 27 від 07.09.2016 р. засідання профспілкового комітету ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» вирішено надати згоду на звільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України [PERSON]. (т.1 а.с. 132-133). Відповідно до наказу № 563-ос від 12.09.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи 15 вересня 2016 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням чисельності працівників (том 1 а.с. 24). Копією штатного розпису (т. 1 а.с. 152-153), копіями змін № 17 до штатного розпису від 30.08.2016 р підтверджується кількість штатних одиниць загону охорони № 1 відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів зони відчуження. Журналом реєстрації наказів з особового складу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» (т. 1 а.с. 134-149) та таблицею до записів в журналі наказів, з переліком наказів про звільнення, переведення працівників (т. 1 а.с. 222 - 250, т. 2 а.с. 1-45) підтверджується працевлаштування (переведення) та звільнення працівників за період з 21.06.2016 р по 15.09.2016 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Стаття 49-2 КЗпП України, визначає порядок вивільнення працівників. Зокрема, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Судом встановлено, що відповідач ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» не дотрималось положень ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України в частині пропозиції працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, установі, організації. Так, з копій наказу № 414-ос від 31 липня 2016 року про звільнення [PERSON], наказу № 415 - ос від 31 липня 2016 року про звільнення [PERSON] ( т. 1 а.с. 233,234), № 416 -ос від 31 липня 2016 про звільнення з посади охоронника 2 розряду [PERSON], № 417-ос від 31 липня 2016 про звільнення [PERSON] з посади охоронника 2 розряду та інші (т. 2 а.с. 6-17, 24, 25) вбачається, що були вакантні посади охороннів 2, 3 розряду. Про наявність вакантних посад свідчать і наказ № 535 - ос від 12.09.2016 про переведення [PERSON] на посаду охоронника 3 розряду (т.2 а.с. 2), наказ № 536-ос від 12.09.2016 про переведення [PERSON] на посаду охоронника 3 розряду (т. 2 а.с. 3), наказ № 379-ос від 30.06.2016 про переведення на посаду робітника з благоустрою [PERSON] (т. 2 а.с. 36). З матеріалів справи вбачається, що ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» пропонував позивачу переведення на вакантні посади під час попередження про звільнення 21.04.2016 та під час попередження про звільнення від 22.06.2016 року, хоча в період з 22.06.2016 по день звільнення 15.09.2016 року з'являлись вакантні посади, на які міг би бути працевлаштований позивач, виходячи з його кваліфікації, що підтверджується вищезазначеними наказами. Позивачу було направлено пропозицію про укладення трудового договору у зв'язку із звільненням працівника загону охорони ВЗФООЗВ № 213-3474 від 25.10.2016 р. (а.с. 55), але суд бере до уваги, що дана пропозиція була направлена вже після оспорювання позивачем підстав свого звільнення в судовому порядку. Суду не надано належних та допустимих доказів про інші пропозиції відповідача працівникові [PERSON] іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації, на які приймались та переводились інші працівники та докази, що [PERSON] відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести [PERSON] з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, а тому суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлені порушення ст. 49-2 КЗпП України в частині пропозиції працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, установі, організації, тобто звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Також підлягає задоволенню вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України судом вирішується питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.09.2016 року по день прийняття судового рішення. Згідно абзацу 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 212-4090 від 22.12.2016 року (а.с.154), середньоденна заробітна плата [PERSON] на момент звільнення складала 257 грн. 15 коп. З 15 вересня 2016 року по 06 лютого 2017 року пройшло 98 робочих днів, а тому 257,15*98=25200 грн. 70 коп. Зазначена сума визначена без урахування обов'язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів, а також вихідної допомоги . Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При розгляді питання про стягнення суми моральної шкоди, суд бере до уваги доводи позивача, що звільнення його з посади призвело до моральних страждань, втрати душевного спокою, роздратованості, позбавило засобів для забезпечення належного рівня життя сім'ї позивача, порушило його звичний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із засад розумності, справедливості і виваженості, а також ту обставину, що після звільнення відповідачем пропонувалась робота позивачеві, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Крім цього, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір, тому з відповідача, у відповідності зі ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 653,60 грн., зокрема: за дві вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди) - 1 102,40 грн. (551,20 +551,20) та за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ) - 551,20 грн. Відповідно до п.4 ч. 1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Outcome: partial